Regeringens proposition

2000/01:80

Ny socialtjänstlag m.m.

Prop.

2000/01:80

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 mars 2001

Lena Hjelm-Wallén

 Lars Engqvist

 (Socialdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny socialtjänstlag. Den nya lagen är kapitelindelad

och språkligt moderniserad i förhållande till den nuvarande socialtjänstlagen. I

 den nya socialtjänstlagen föreslås också vissa materiella ändringar i

förhållande till den nuvarande. Det föreslås också en ny lag om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten. Målsättningen för lagen är att se till att

socialtjänsten har möjlighet att utnyttja modern informationsteknik för att höja

 effektiviteten och kvaliteten i arbetet. Lagen skall gälla utöver

personuppgiftslagen (1998:204) och innehålla de särbestämmelser som är

nödvändiga i socialtjänstens verksamhet. Vidare föreslås vissa ändringar i lagen

 (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) med vissa

 bestämmelser om vård av unga (LVU) samt lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård (LSU).

De föreslagna materiella ändringarna i socialtjänstlagen innebär att rätten till

 bistånd för den enskilde vidgas och att rätten att överklaga genom

förvaltningsbesvär skall omfatta i princip alla typer av biståndsbeslut, att

länsstyrelserna ges utökade tillsynsinstrument samt att det blir obligatoriskt

att upprätta vårdplaner när barn och unga skall vårdas utanför hemmet.

Regeringen föreslår även en samlad strategi kring kunskapsutvecklingen inom

socialtjänsten.

De föreslagna ändringarna i LVM, LVU och LSU innebär att det införs en möjlighet

 att ta urin-, blod- och utandningsprov på tvångsintagna i s.k. LVM-hem och

särskilda ungdomshem. Vidare föreslås avseende LVM och LVU att vissa

tvångsbefogenheter flyttas från socialtjänstförordningen (1981:750) till

respektive lag. Dessutom föreslås vissa förändringar i LVM i syfte att klargöra

dels när ett beslut om tvångsvård upphör att gälla vid olovlig frånvaro, dels

vem som ansvarar för ledningen av verksamheten vid hemmet.

Som ikraftträdandedag föreslås beträffande ändringarna i LVM, LVU och LSU den 1

juli 2001, för lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten den 1

oktober 2001 samt för socialtjänstlagen den 1 januari 2002.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagförslag 9

2.1 Förslag till socialtjänstlag 9

2.2 Förslag till lag om behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten 30

2.3 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 33

2.4 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken 35

2.5 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 37

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381)

om allmän försäkring 39

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare 41

2.8 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 43

2.9 Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårds-

lagen (1982:763) 45

2.10 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100) 47

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

48

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall 49

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning

av barn 54

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga 55

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1402) om övertagande av vissa

sjukhem och andra vårdin-

rättningar 59

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård 60

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård 61

2.18 Förslag till lag om ändring i folkbokföringslagen (1991:481) 62

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av

asylsökande m.fl. 63

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om

civilt försvar 64

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:459) om

arbetsförmedlingsregister 65

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:566) om lokal

försöksverksamhet med finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och

sjukvård och socialtjänst 66

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1518) om mervärdesskattekonton

 för kommuner och landsting 67

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:191) med anledning av Sveriges

 tillträde till Haagkonventionen

om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner 68

2.25 Lag om ändring i lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling

69

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:297) om

försöksverksamhet med samtjänst vid medborgar-

kontor 70

2.27 Förslag till lag om ändring i socialförsäkrings-

registerlagen (1997:934) 71

2.28 Lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet

av sluten ungdomsvård 73

2.29 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1656) om

patientnämndsverksamhet m.m. 74

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad

ålderspension 75

2.31 Förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) 76

2.32 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:332) om ersättning till

steriliserade i vissa fall 77

2.33 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:461) om efterlevandepension

och efterlevandestöd till barn 78

2.34 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:625) om

arbetsmarknadspolitiska program 79

3 Ärendet och dess beredning 80

4 Allmänna utgångspunkter 81

5 En ny socialtjänstlag 85

6 Rätten till bistånd 86

6.1 Nuvarande ordning 86

6.2 Den enskildes rätt till bistånd skall stärkas 87

6.3 Överklagande 96

7 Tillsynen över socialtjänsten 97

7.1 Innebörden av tillsynsbegreppet 99

7.2 Utökade tillsynsinstrument 100

7.3 Samordning av tillsynen 102

8 Vårdplan för barn som behöver vårdas i ett annat hem än

det egna 104

9 Avskaffande av samhällsrepresentanter i de auktoriserade

adoptionsorganisationernas styrelser 106

10 Stöd för anhöriga och närstående 108

11 Nationellt stöd för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten 111

12 Vissa SiS-frågor 115

12.1 Möjlighet att ta blod-, urin- och utandningsprov

på intagna i LVM-hem och särskilda ungdomshem 115

12.2 Frågan om ledning av verksamheten vid LVM-

hemmen 119

12.3 Klargörande av när ett LVM-beslut upphör att gälla 120

12.4 Tvångsbefogenheter i socialtjänstförordningen

flyttas till LVM och LVU 121

13 Behandling av personuppgifter inom socialtjänsten 122

13.1 Författningsreglering av socialtjänstens behandling

av personuppgifter 122

13.2 Lagteknisk utformning 132

13.3 Tillämpningsområde 135

13.4 Ändamålen med behandlingen av personuppgifter 139

13.5 Kategorier av personuppgifter 143

13.6 Personuppgiftsansvar 145

13.7 Sökbegrepp 146

13.8 Samkörning 147

13.9 Utlämnande av personuppgifter på medium för automatiserad behandling

148

13.10 Direktåtkomst 149

13.11 Information 150

13.12 Säkerhet vid behandling och tillsynsmyndighetens befogenheter 154

13.13 Anmälan till tillsynsmyndigheten, m.m. 154

13.14 Bevarande och gallring 155

13.15 Sekretess 157

13.16 Rättelse 158

13.17 Skadestånd 158

13.18 Överklagande 159

13.19 Särskilt om s.k. sammanställningsregister 159

14 Ekonomiska konsekvenser av förslagen 162

15 Ikraftträdande 163

16 Författningskommentar 163

16.1 Förslaget till socialtjänstlag 163

16.2 Förslaget till lag om behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten 173

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870)

om vård av missbrukare i vissa fall 177

16.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga 179

16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård 180

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Socialtjänst i

 utveckling (SOU 1999:97) 181

Bilaga 2 Författningsförslag i betänkandet Socialtjänst i

 utveckling (SOU 1999:97) 196

Bilaga 3 Remissinstanser till betänkandet Socialtjänst i

 utveckling (SOU 1999:97) 215

Bilaga 4 Sammanfattning av betänkandet Behandling av

 personuppgifter inom socialtjänsten (SOU 1999:109) 216

Bilaga 5 Författningsförslag i betänkandet Behandling av

 personuppgifter inom socialtjänsten (SOU 1999:109) 225

Bilaga 6 Remissinstanser till betänkandet Behandling av

 personuppgifter inom socialtjänsten (SOU 1999:109) 229

Bilaga 7 Jämförelse mellan den nuvarande och den föreslagna

 nya socialtjänstlagen 230

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 235

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 264

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 mars 2001 276

Rättsdatablad 277

1

Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. socialtjänstlag,

2. lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten,

3. till lag om ändring i rättegångsbalken,

4. lag om ändring i föräldrabalken,

5. lag om ändring i brottsbalken,

6. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring,

7. lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare,

8. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

9. lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

10. lag om ändring i skollagen (1985:1100),

11. lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor,

12. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

13. lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av

utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn,

14. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga,

15. lag om ändring i lagen (1990:1402) om övertagande av vissa sjukhem och andra

 vårdinrättningar,

16. lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss

hälso- sjukvård,

17. lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård,

18. lag om ändring i folkbokföringslagen (1991:481),

19. lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl.,

20. lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar,

21. lag om ändring i lagen (1994:459) om arbetsförmedlingsregister,

22. lag om ändring i lagen (1994:566) om lokal försöksverksamhet med finansiell

samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst,

23. lag om ändring i lagen (1995:1518) om mervärdeskattekonton för kommuner och

landsting,

24. lag om ändring i lagen (1997:191) med anledning av Sveriges tillträde till

Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner,

25. lag om ändring i lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling,

26. lag om ändring i lagen (1997:297) om försöksverksamhet med samtjänst vid

medborgarkontor,

27. lag om ändring i socialförsäkringsregisterlagen (1997:934),

28. lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård,

29. lag om ändring i lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m.,

30. lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension,

31. lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229),

32. lag om ändring i lagen (1999:332) om ersättning till steriliserade i vissa

fall,

33. lag om ändring i lagen (2000:461) om efterlevandepension och

efterlevandestöd till barn,

34. lag om ändring i lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program.

2

Lagförslag

2.1 Förslag till socialtjänstlag

Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Socialtjänstens mål

1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja

 människornas

- ekonomiska och sociala trygghet,

- jämlikhet i levnadsvillkor,

- aktiva deltagande i samhällslivet.

Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och

andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och

gruppers egna resurser.

Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och

integritet.

2 § När åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets

bästa kräver. Med barn avses varje människa under 18 år.

3 § Bestämmelser om vård utan samtycke ges i lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall och i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga.

2 kap. Kommunens ansvar

1 § Varje kommun svarar för socialtjänsten inom sitt område.

2 § Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det

stöd och den hjälp som de behöver.

Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

I 3 § och 16 kap. 2 § finns föreskrifter om ansvar i vissa fall för annan kommun

 än den som den enskilde vistas i.

3 § En person som önskar flytta till en annan kommun, men till följd av

ålderdom, funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av

omfattande vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan

att inflyttningskommunen erbjuder behövliga insatser, får hos den kommunen

ansöka om sådana insatser. En sådan ansökan skall behandlas som om den enskilde

vore bosatt i inflyttningskommunen.

Det förhållandet att sökandens behov är tillgodosedda i hemkommunen får inte

beaktas vid prövning av en sådan ansökan.

Hemkommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som

inflyttningskommunen kan behöva för att kunna pröva ansökan.

4 § Kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av den eller de nämnder som

 kommunfullmäktige bestämmer.

Vad som i denna lag eller annan författning sägs om socialnämnd gäller i

förekommande fall den eller de nämnder som utses enligt första stycket.

5 § Kommunen får sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom

socialtjänsten. Genom ett sådant avtal får en kommun tillhandahålla tjänster åt

en annan kommun. Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte med

stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en

samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ.

6 § Kommunen får även träffa överenskommelse med landstinget, den allmänna

försäkringskassan och länsarbetsnämnden om att, inom ramen för socialtjänstens

uppgifter, samverka i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga

resurser. Kommunen skall bidra till finansieringen av sådan verksamhet som

bedrivs i samverkan.

Riksrevisionsverket får granska sådan verksamhet som bedrivits i samverkan med

och delvis finansierats av försäkringskassan eller länsarbetsnämnden. Vid en

sådan granskning har Riksrevisionsverket rätt att ta del av de uppgifter som

behövs för att granska verksamheten.

3 kap. Socialnämndens uppgifter

1 § Till socialnämndens uppgifter hör att

- göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

- medverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,

organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen,

- informera om socialtjänsten i kommunen,

- genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för

goda levnadsförhållanden,

- svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk

hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

2 § Socialnämndens medverkan i samhällsplaneringen skall bygga på nämndens

sociala erfarenheter och särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och

 äldre bostadsområden i kommunen. Nämnden skall också verka för att offentliga

lokaler och allmänna kommunikationer utformas så att de blir lätt tillgängliga

för alla.

Socialnämnden skall även i övrigt ta initiativ till och bevaka att åtgärder

vidtas för att skapa en god samhällsmiljö och goda förhållanden för barn och

ungdom, äldre och andra grupper som har behov av samhällets särskilda stöd.

Socialnämnden skall i sin verksamhet främja den enskildes rätt till arbete,

bostad och utbildning.

3 § Insatser inom socialtjänsten skall vara av god kvalitet.

För utförande av socialnämndens uppgifter skall det finnas personal med lämplig

utbildning och erfarenhet.

Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande utvecklas och

säkras.

4 § Socialnämnden skall i den uppsökande verksamheten upplysa om socialtjänsten

och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp. När det är lämpligt skall nämnden

härvid samverka med andra samhällsorgan och med organisationer och andra

föreningar.

5 § Socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras

tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra

samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar.

När en åtgärd rör ett barn skall barnets inställning så långt det är möjligt

klarläggas. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och

mognad.

6 § Socialnämnden bör genom hemtjänst, dagverksamheter eller annan liknande

social tjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och att ha kontakt med

andra.

Nämnden bör även i övrigt tillhandahålla sociala tjänster genom

rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour eller annan därmed

jämförlig verksamhet.

Nämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift

att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga

angelägenheter, om den enskilde begär eller samtycker till det. För barn som

inte har fyllt 15 år får kontaktperson utses endast om barnets vårdnadshavare

begär eller samtycker till det. Har barnet fyllt 15 år får kontaktperson utses

endast om barnet självt begär eller samtycker till det.

7 § Socialnämnden skall arbeta för att förebygga och motverka missbruk av

alkohol och andra beroendeframkallande medel.

Socialnämnden skall genom information till myndigheter, grupper och enskilda och

 genom uppsökande verksamhet sprida kunskap om skadeverkningar av missbruk och

om de hjälpmöjligheter som finns.

4 kap. Rätten till bistånd

1 § Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda

på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning

(försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt.

Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att

leva ett självständigt liv.

2 § Socialnämnden får ge bistånd utöver vad som följer av 1 § om det finns skäl

för det.

3 § Försörjningsstöd lämnas för skäliga kostnader för

1. livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och

hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift,

2. boende, hushållsel, arbetsresor, hemförsäkring samt medlemskap i fackförening

 och arbetslöshetskassa.

Skäliga kostnader enligt första stycket 1 skall i enlighet med vad regeringen

närmare föreskriver beräknas enligt en för hela riket gällande norm (riksnorm)

på grundval av officiella prisundersökningar av olika hushållstypers

baskonsumtion. Om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl, skall

socialnämnden dock beräkna dessa kostnader till en högre nivå. Nämnden får också

 i ett enskilt fall beräkna kostnaderna till en lägre nivå, om det finns

särskilda skäl för detta.

4 § Socialnämnden får begära att den som uppbär försörjningsstöd under viss tid

skall delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet

 om den enskilde inte har kunnat beredas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk

åtgärd, och

1. inte har fyllt tjugofem år, eller

2. har fyllt tjugofem år men av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande

insatser, eller

3. följer en utbildning med tillgång till finansiering i särskild ordning men

under tid för studieuppehåll behöver försörjningsstöd.

Praktik eller kompetenshöjande verksamhet som avses i första stycket skall syfta

 till att utveckla den enskildes möjligheter att i framtiden försörja sig själv.

 Verksamheten skall stärka den enskildes möjligheter att komma in på

arbetsmarknaden eller, där så är lämpligt, på en fortsatt utbildning. Den skall

utformas med skälig hänsyn till den enskildes individuella önskemål och

förutsättningar.

Socialnämnden skall samråda med länsarbetsnämnden innan beslut fattas enligt

första stycket.

5 § Om den enskilde utan godtagbart skäl avböjer att delta i praktik eller annan

 kompetenshöjande verksamhet som anvisats enligt 4 §, får fortsatt

försörjningsstöd vägras eller nedsättas. Detsamma gäller om han eller hon utan

godtagbart skäl uteblir från praktiken eller den kompetenshöjande verksamheten.

6 § Den som deltar i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet enligt 3 §

skall därvid inte anses som arbetstagare. I den utsträckning den enskilde utför

uppgifter som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen

utförs vid förvärvsarbete, skall han eller hon dock likställas med arbetstagare

vid tillämpning av 2 kap. 1-9 §§, 3 kap. 1-4 §§ och 7-14 §§, 4 kap. 1-4 §§ och

8-10 §§ samt 7-9 kap. arbetsmiljölagen (1977:1160) och av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring.

5 kap. Särskilda bestämmelser för olika grupper

Barn och unga

1 § Socialnämnden skall

- verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden,

- i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en

gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom,

- med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har

visat tecken till en ogynnsam utveckling,

- aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av

 alkoholhaltiga drycker, andra berusnings- eller beroendeframkallande medel samt

 dopningsmedel,

- i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att

utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till

den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet,

- i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd och

hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende, umgänge

eller adoption har avgjorts.

2 § När ett barns bästa kräver det, får socialnämnden förbjuda eller begränsa

möjligheterna för en person som har sitt hem inom kommunen att i hemmet ta emot

andras barn.

Ett sådant förbud omfattar inte fall då det med hänsyn till särskilda

omständigheter är uppenbart befogat att ett barn tas emot i hemmet.

3 § Kommunen skall sörja för

- att föräldrar kan erbjudas samtal under sakkunnig ledning i syfte att nå

enighet i frågor som gäller vårdnad, boende och umgänge (samarbetssamtal) samt

- att föräldrar får hjälp att träffa avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra

stycket eller 15 a § andra stycket föräldrabalken.

Kommunen skall sörja för att familjerådgivning genom kommunens försorg eller

annars genom lämplig yrkesmässig rådgivare kan erbjudas dem som begär det.

Med familjerådgivning avses i denna lag en verksamhet som består i samtal med

syfte att bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer.

Äldre människor

4 § Socialnämnden skall, med respekt för äldre människors självbestämmande och

integritet, verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo

självständigt, under trygga förhållanden.

5 § Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder och

skall ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig

service.

Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för

äldre människor som behöver särskilt stöd.

6 § Socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i

kommunen för äldre människor samt i sin uppsökande verksamhet upplysa om

socialtjänstens verksamhet på detta område.

Kommunen skall planera sina insatser för äldre. I planeringen skall kommunen

samverka med landstinget samt andra samhällsorgan och organisationer.

Människor med funktionshinder

7 § Socialnämnden skall verka för att människor som av fysiska, psykiska eller

andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta

i samhällets gemenskap och att leva som andra.

Socialnämnden skall medverka till att den enskilde får en meningsfull

sysselsättning och får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes

behov av särskilt stöd.

Kommunen skall inrätta bostäder med särskild service för dem som till följd av

sådana svårigheter som avses i första stycket behöver ett sådant boende.

8 § Socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i

kommunen för människor med fysiska och psykiska funktionshinder samt i sin

uppsökande verksamhet upplysa om socialtjänstens verksamhet på dessa områden.

Kommunen skall planera sina insatser för människor med fysiska och psykiska

funktionshinder. I planeringen skall kommunen samverka med landstinget samt

andra samhällsorgan och organisationer.

Missbrukare

9 § Socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den

hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden

 skall i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka

 att planen fullföljs.

Anhörigvårdare

10 § Socialnämnden bör genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar

närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder.

Brottsoffer

11 § Socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes

anhöriga får stöd och hjälp. Socialnämnden bör härvid särskilt beakta att

kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet

kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation.

Bemyndigande

12 § För insatser inom omsorger om äldre människor eller människor med

funktionshinder får regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer,

meddela sådana föreskrifter som behövs till skydd för enskildas liv, personliga

säkerhet eller hälsa.

6 kap. Vård i familjehem och i hem för vård eller boende

Allmänna bestämmelser om vård utom hemmet

1 § Socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett

annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller

boende.

Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i

ett annat hem än det egna får god vård.

Vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga

och andra närstående samt kontakt med hemmiljön.

2 § Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem för

 vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför

det egna hemmet. Enligt 3 § skall dock behovet av vissa hem tillgodoses av

staten.

3 § Behovet av sådana hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall tillgodoses av staten. Statens

institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för dessa hem. Styrelsen

leder och har tillsyn över verksamheten vid hemmen.

Statens institutionsstyrelse får, om det finns särskilda skäl för det, genom

avtal uppdra åt ett landsting eller en kommun att inrätta och driva ett sådant

hem som avses i första stycket.

För vård i ett hem som avses i denna paragraf får staten ta ut avgift av den

kommun som begärt placeringen.

4 § Vård i familjehem och hem för vård eller boende skall bedrivas i samråd med

socialnämnden. Detta gäller även sådana hem som avses i 3 §.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare

föreskrifter om vård i familjehem och hem för vård eller boende.

Särskilda bestämmelser om mottagande av barn

5 § När ett barn placeras skall det i första hand övervägas om barnet kan tas

emot av någon anhörig eller annan närstående. Vad som är bäst för barnet skall

dock enligt 1 kap. 2 § alltid beaktas.

6 § Ett barn får inte utan socialnämndens medgivande tas emot för stadigvarande

vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller

någon annan som har vårdnaden om honom eller henne. Som ett medgivande anses

socialnämndens beslut att bereda den underårige vård i ett visst familjehem.

Socialnämnden får inte lämna medgivande utan att förhållandena i det enskilda

hemmet och förutsättningarna för vård i hemmet är utredda.

7 § Socialnämnden skall i fråga om de barn som avses i 6 §

- medverka till att de får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma

uppväxtförhållanden,

- verka för att de får lämplig utbildning,

- lämna vårdnadshavarna och dem som vårdar sådana barn råd, stöd och annan hjälp

 som de behöver.

8 § Vårdas ett barn med stöd av denna lag i ett annat hem än det egna, skall

socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande

behövs.

9 § Ett medgivande enligt 6 § att ta emot ett barn för stadigvarande vård och

fostran meddelas av socialnämnden i vårdnadshavarens hemkommun. Om nämndens

prövning gäller ett hem i en annan kommun, skall nämnden informera och samråda

med den kommunen innan den fattar sitt beslut.

Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 6 § fullgör skyldigheterna enligt 7

§.

10 § Enskilda personer eller sammanslutningar får inte bedriva verksamhet som

syftar till att förmedla barn till hem som avses i 6 §.

11 § Om vårdnaden av ett barn flyttats över till en eller två särskilt

förordnade vårdnadshavare som barnet tidigare varit familjehemsplacerad hos, får

 kommunen fortsätta att betala dessa vårdnadshavare skälig ersättning.

Internationella adoptioner

12 § Är det fråga om att ta emot ett barn med hemvist utomlands i syfte att

adoptera det, skall ett medgivande enligt 6 § inhämtas innan barnet lämnar det

land där det har sitt hemvist. Medgivande får lämnas endast om den eller de som

vill adoptera har tillfredsställande kunskaper om barn och deras behov och har

blivit informerade om den planerade adoptionens innebörd. Medgivandet upphör att

 gälla om inte barnet har tagits emot i hemmet inom två år från det medgivandet

lämnades.

13 § Den eller de som vill adoptera är skyldiga att anmäla till socialnämnden om

 deras omständigheter ändras mer väsentligt under den tid medgivandet gäller.

Medgivandet skall återkallas, om förutsättningarna för det inte längre finns.

Medgivandet kan återkallas även när barnet har tagits emot av den eller de som

vill adoptera, om en fortsatt vistelse hos dem inte vore förenlig med barnets

bästa.

14 § När ett visst barn har föreslagits för adoption, skall socialnämnden

skyndsamt och senast inom två veckor från det att den eller de som vill adoptera

 kommit in med en anmälan om detta pröva om samtycke skall ges till att

adoptionsförfarandet får fortsätta. Om det är fråga om ett adoptionsförfarande

som omfattas av lagen (1997:191) med anledning av Sveriges tillträde till

Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner,

skall därvid 3 § i den lagen tillämpas. Den tid inom vilken prövning enligt

detta stycke skall ske får förlängas om det finns synnerliga skäl.

15 § Ett medgivande enligt 12 § om att ta emot ett barn med hemvist utomlands i

syfte att adoptera det och ett samtycke enligt 14 § till adoptionsförfarandet

meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

I de fall samtycke enligt 14 § lämnats av socialnämnden i en annan kommun

fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 7 §.

16 § Om rätt för auktoriserade sammanslutningar att i vissa fall förmedla barn

från utlandet för adoption finns bestämmelser i lagen (1997:192) om

internationell adoptionsförmedling.

7 kap. Föreskrifter om enskild verksamhet

1 § Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild

individ får inte utan tillstånd av länsstyrelsen yrkesmässigt bedriva verksamhet

 i form av

1. hem för vård eller boende,

2. sådana boenden som motsvarar dem som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 5

 kap. 7 § tredje stycket,

3. hem för viss annan heldygnsvård,

4. hem eller öppen verksamhet för vård under en begränsad del av dygnet.

Tillstånd skall sökas hos länsstyrelsen i det län där verksamheten skall

bedrivas.

Tillstånd behövs inte för sådan verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2

kap. 5 § har överlämnat till en enskild att utföra.

2 § Tillstånd att bedriva sådan verksamhet som avses i 1 § får beviljas endast

om verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet.

Tillstånd får förenas med villkor av betydelse för kvaliteten och säkerheten i

verksamheten.

Om verksamheten helt eller till väsentlig del ändras eller flyttas, skall nytt

tillstånd sökas.

3 § Bestämmelserna i 11 kap. 5 och 6 §§ gäller i tillämpliga delar i enskild

verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn enligt denna lag.

Dokumentationen skall bevaras så länge den kan antas ha betydelse för åtgärder i

 verksamheten.

4 § En handling i en personakt i enskild verksamhet som står under

länsstyrelsens tillsyn enligt denna lag skall, om det begärs av den som akten

rör, så snart som möjligt tillhandahållas denne för läsning eller avskrivning på

 stället eller i avskrift eller kopia, om inte annat följer av 15 kap. 1 §.

Frågor om utlämnande enligt första stycket prövas av den som ansvarar för

personakten. Anser denne att personakten eller någon del av den inte bör lämnas

ut skall han eller hon genast med eget yttrande överlämna frågan till

länsstyrelsen för prövning.

5 § Länsstyrelsen får besluta att en personakt i enskild verksamhet som står

under länsstyrelsens tillsyn enligt denna lag skall tas om hand

1. om verksamheten upphör,

2. om det på sannolika skäl kan antas att personakten inte kommer att handhas

enligt föreskrifterna i denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen, eller

3. om den som ansvarar för personakten ansöker om det och det finns ett

påtagligt behov av att akten tas om hand.

En omhändertagen personakt skall återlämnas, om det är möjligt och det inte

finns skäl för omhändertagande enligt första stycket. Beslut i fråga om

återlämnande meddelas av länsstyrelsen efter ansökan av den som vid beslutet om

omhändertagande ansvarade för personakten.

Personakter som har tagits om hand skall förvaras avskilda hos arkivmyndigheten

i den kommun där akterna omhändertagits. Personakterna skall bevaras i minst två

 år från det att de kom in till arkivmyndigheten. En myndighet som har hand om

en personakt som har omhändertagits har, om en uppgift ur akten begärs för ett

särskilt fall, samma skyldighet att lämna uppgiften som den haft som ansvarat

för akten före omhändertagandet.

8 kap. Avgifter

1 § Stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär medför inte kostnadsansvar

för den enskilde vårdtagaren. Kommunen får dock, utom beträffande barn, ta ut

ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika

eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller

 boende eller i ett familjehem. Regeringen meddelar föreskrifter om den högsta

ersättning som får tas ut för varje dag. För andra stöd- och hjälpinsatser får

kommunen ta ut skälig ersättning.

Om ett barn genom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det egna,

är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning bidra till kommunens kostnader

 enligt grunder som regeringen föreskriver. Socialnämnden får i sådana fall

uppbära underhållsbidrag som avser barnet.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänster för vilka avgift

 har bestämts enligt 2 §.

2 § För familjerådgivning, hemtjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 5

kap. 1 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär, sådant

boende som avses i 5 kap 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket eller annan

liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som

kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som avses i 26 §

tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp

att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov,

boendekostnader och andra normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs

skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas

 av en oskäligt försämrad ekonomisk situation.

9 kap. Återkrav m.m.

1 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna

uppgifter eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1

§ utgetts obehörigen eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva vad

som har betalats ut för mycket.

Om någon i annat fall än som avses i första stycket tagit emot sådant ekonomiskt

 bistånd obehörigen eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett

detta, får socialnämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket.

2 § Socialnämnden får, i andra fall än som avses i 1 §, återkräva bistånd som

den enskilde har erhållit enligt 4 kap. 1 § endast om det har lämnats

1. som förskott på en förmån eller ersättning,

2. till den som är indragen i arbetskonflikt, eller

3. till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte kunnat råda över

 hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.

Har ekonomisk hjälp lämnats i annat fall än som avses i 4 kap. 1 § får

socialnämnden återkräva hjälpen, om den har getts under villkor om

återbetalning.

Ett beslut som avser ekonomisk hjälp som kan komma att återkrävas enligt denna

paragraf skall vara skriftligt. Beslutet skall innehålla uppgifter om den eller

de omständigheter som enligt denna paragraf utgör grund för

återbetalningsplikten. Beslutet skall delges den enskilde.

3 § Vill socialnämnden föra talan om ersättning som en enskild inte återbetalar

frivilligt för ekonomisk hjälp som avses i 1 eller 2 § eller för kostnader som

kommunen har haft enligt 8 kap. 1 § första eller andra stycket, skall talan

väckas hos länsrätten inom tre år från det kommunens kostnader uppkom. Talan

väcks vid den länsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt.

Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

4 § Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som

avses i 1 och 2 §§ och i 8 kap. 1 § första och andra styckena.

10 kap. Nämndorganisation

Socialnämnden

1 § För en socialnämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen

(1991:900).

2 § Socialnämnden skall själv eller genom ombud föra kommunens talan i mål och

ärenden som enligt denna lag eller annan författning ankommer på socialnämnden.

3 § Socialnämnden skall hos fullmäktige, kommunstyrelsen och övriga nämnder och

hos andra myndigheter göra de framställningar som nämnden finner påkallade.

Socialnämnden får inhämta yttranden och upplysningar från kommunstyrelsen och

övriga nämnder och från beredningar och tjänstemän i den egna kommunen, när det

behövs för nämndens verksamhet.

Delegation

4 § Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en särskild

avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som är en

uppgift för nämnden enligt 6 kap. 6, 8 och 11-12 §§ denna lag, 4 och 6 §§, 11 §

första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24, 26, 27 och 43

§§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 11 och 13 §§

lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

Första stycket gäller även i ärenden enligt 6 kap. 13 § om samtycke vägras och

beslut enligt 9 kap. 3 § om att föra talan om återkrav enligt 9 kap. 1 §.

5 § Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller

föräldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

- 1 kap. 4 § föräldrabalken,

- 2 kap. 1, 4-6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9 § att

besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad utredning,

- 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

- 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § andra stycket föräldrabalken,

- 6 kap. 19 § föräldrabalken när det gäller beslut att utse utredare i mål och

ärenden om vårdnad, boende eller umgänge,

- 7 kap. 7 § föräldrabalken när det gäller godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

- 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte omfatta befogenhet att

meddela beslut i frågor som avses i 5 kap. 2 § denna lag eller att fullgöra

nämndens uppgifter enligt 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller 17 §

 lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

6 § Bestämmelser om rätt att i vissa fall fatta beslut i socialnämndens ställe

finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

11 kap. Handläggning av ärenden

1 § Socialnämnden skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan

eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda

någon åtgärd av nämnden.

Vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes

avgörande skall tillvaratas på ett betryggande sätt.

2 § Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd

eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera

sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen skall bedrivas

så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte

göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet.

Utredningen skall bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader.

 Finns det särskilda skäl får socialnämnden besluta att förlänga utredningen för

 viss tid.

Den som berörs av en sådan utredning skall underrättas om att en utredning

inleds.

3 § När ett barn behöver vårdas i ett annat hem än det egna skall en plan

upprättas för den vård som socialnämnden avser att anordna. Planen skall även

uppta åtgärder och insatser som andra huvudmän har ansvar för.

4 § Socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 2 § och fatta

beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en

utredning inletts enligt 1 § och ärendet avser vård av missbrukare.

Första stycket gäller inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att ta

över utredningen av ärendet.

5 § Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om

stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Dokumentationen skall

utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och

 händelser av betydelse.

Handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att

obehöriga inte får tillgång till dem.

6 § Dokumentationen skall utformas med respekt för den enskildes integritet. Den

 enskilde bör hållas underrättad om de journalanteckningar och andra

anteckningar som förs om honom eller henne. Om den enskilde anser att någon

uppgift i dokumentationen är oriktig skall detta antecknas.

7 § Socialnämnden skall i alla ärenden tillämpa bestämmelserna i 13 §

förvaltningslagen (1986:223).

8 § I ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild

skall nämnden tillämpa följande bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223):

- 14 § första stycket om en parts rätt att meddela sig muntligen,

- 16 och 17 §§ om en parts rätt att få del av uppgifter,

- 20 § om motivering av beslut,

- 21 § om underrättelse av beslut,

- 26 § om rättelse av skrivfel och liknande.

Bestämmelserna i 16 och 17 §§ förvaltningslagen gäller dock inte uppgifter som

rör någon annan sökande i ett ärende om ett sådant boende som avses i 5 kap. 5 §

 andra stycket eller 7 § tredje stycket eller om någon annan liknande social

tjänst.

Vad som sägs i första stycket gäller också när det är fråga om en ansökan eller

ett yttrande till en annan myndighet i ett mål eller ärende som rör

myndighetsutövning mot enskild hos denna.

9 § Den som enligt vad som sägs i 8 § skall ges tillfälle att yttra sig enligt

17 § förvaltningslagen (1986:223) har rätt att få företräde inför nämnden, om

inte särskilda skäl föranleder annat.

Den som ges tillfälle att yttra sig skall underrättas om sin rätt att få

företräde inför nämnden.

10 § Barn som har fyllt 15 år har rätt att själva föra sin talan i mål och

ärenden enligt denna lag.

Barn som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och

barnet inte kan antas ta skada av det.

11 § Socialnämnden har rätt att av de allmänna försäkringskassorna eller erkända

 arbetslöshetskassorna få uppgifter om ekonomisk hjälp som har lämnats till

enskilda, som har ärenden hos nämnden. Socialnämnden har vidare rätt att få

uppgifter som lämnats till kommunen i ärenden om ekonomisk hjälp enligt lagen

(1992:1068) om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra

utlänningar.

12 § I mål och ärenden enligt denna lag som avser myndighetsutövning mot enskild

 får delgivning inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen

(1970:428).

12 kap. Behandling av uppgifter

Register m.m.

1 § I sammanställningar av personuppgifter hos socialnämnden får det inte tas in

 uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden.

Detta hindrar inte att det i en sådan sammanställning tas in uppgifter om

åtgärder som har beslutats inom socialtjänsten och som innebär

myndighetsutövning och den bestämmelse som ett beslut om en sådan åtgärd grundar

 sig på.

Bestämmelsen i första stycket hindrar heller inte att personuppgifter behandlas

hos socialnämnden för uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och

framställning av statistik.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare

föreskrifter om sammanställning av personuppgifter.

2 § Anteckningar och andra uppgifter i en personakt hos socialnämnden som

tillhör sådan sammanställning av uppgifter som avses i 1 § första stycket skall

gallras fem år efter det sista anteckningen gjordes i akten. Uppgifterna skall

dock inte gallras så länge uppgifter om samma person inte har gallrats av

nämnden enligt andra stycket.

Uppgifter i en sammanställning som avses i 1 § första stycket skall gallras fem

år efter det att de förhållanden som uppgifterna avser har upphört.

Gallringen skall vara avslutad senast kalenderåret efter det att

gallringsskyldigheten inträdde.

3 § I fråga om automatiserad och viss manuell behandling av personuppgifter

finns, utöver bestämmelserna i denna lag, föreskrifter i lagen (2001:000) om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten och personuppgiftslagen

(1998:204).

4 § Följande handlingar får inte gallras med stöd av bestämmelserna i 2 § första

 stycket:

1. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

faderskap,

2. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

adoption,

3. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig har

placerats eller tagits emot i ett hem för vård eller boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon

annan som har vårdnaden om honom eller henne.

Avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket eller 15 a § andra stycket

föräldrabalken som godkänts av socialnämnden får inte gallras förrän barnet

fyller arton år.

Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 2 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner beträffande ett representativt urval av personer.

Socialnämndens uppgiftsskyldighet m.m.

5 § Socialnämnden skall, enligt vad regeringen närmare föreskriver, lämna ut

personuppgifter till Socialstyrelsen för angelägna statistiska ändamål.

6 § Socialnämnden skall lämna ut personuppgifter till statliga myndigheter, när

detta begärs för forskningsändamål och det kan ske utan risk för att den

enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men.

7 § Socialnämnden skall på begäran av en annan myndighet lämna uppgifter till

denna om utbetalad ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktiga

utbetalningar från det allmänna eller en felaktig taxering.

Om kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av flera nämnder skall varje

 sådan nämnd, i den utsträckning det begärs, till de övriga lämna

1. uppgifter om att en person är aktuell i ett ärende inom socialtjänsten, och

2. de uppgifter som behövs för att administrera fördelningen av platser inom

särskilda boendeformer i kommunen.

Uppgiftsskyldigheten enligt andra stycket gäller inte uppgifter som omfattas av

sekretess enligt 7 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen (1980:100).

8 § Har någon som påföljd för brott överlämnats till vård inom socialtjänsten,

skall socialnämnden underrätta åklagarmyndigheten, om vården eller de andra

åtgärder som redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd.

Detsamma gäller om den som överlämnats till vård inom socialtjänsten bryter mot

en föreskrift som meddelats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2

brottsbalken.

9 § Om socialnämnden i sin verksamhet iakttagit något som tyder på att nya medel

 används för missbruksändamål eller att ändringar sker i missbruksmönster av

kända medel, skall nämnden utan dröjsmål anmäla detta till Statens

folkhälsoinstitut.

10 § Av 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) framgår att socialnämnden utan

hinder av sekretess kan polisanmäla brott som hindrar nämndens verksamhet.

Detsamma gäller enligt 14 kap. 2 § femte stycket samma lag beträffande vissa

brott som riktar sig mot underåriga. Av samma stycke följer också att sekretess

inte hindrar att uppgifter, som angår misstanke om brott för vilket inte är

föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år, lämnas till en

åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot

brottet.

Från socialtjänsten skall utan hinder av sekretess lämnas

1. uppgifter om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende, om

uppgifterna för särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

2. uppgifter om en studerande som behövs för prövning av ett ärende om att

avskilja denne från högskoleutbildning.

13 kap. Tillsyn över socialtjänsten

1 § Socialstyrelsen har tillsyn över socialtjänsten i landet. Styrelsen skall

följa och vidareutveckla socialtjänsten. Till ledning för tillämpningen av denna

 lag utfärdar Socialstyrelsen allmänna råd.

2 § Länsstyrelsen har tillsyn över den socialtjänst som kommunerna inom länet

svarar för.

Länsstyrelsen skall därvid

- följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

- informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

- biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

- främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och andra

samhällsorgan,

- verka för att kommunerna planerar för att kunna tillgodose framtida behov av

bistånd i form av hemtjänst samt sådant boende som avses i 5 kap. 5 § andra

stycket och 5 kap. 7 § tredje stycket,

- även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

3 § Länsstyrelsen har tillsyn över sådan enskild verksamhet som avser

1. verksamhet för vilken det krävs tillstånd enligt 7 kap. 1 § första stycket,

2. verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2 kap. 5 § har överlämnat till en

enskild att utföra,

3. annan enskild verksamhet än sådan som omfattas av 1-2 och som kommunen

upphandlar tjänster från för att fullgöra skyldigheter enligt denna lag.

4 § Länsstyrelsen har rätt att inspektera verksamhet som står under dess tillsyn

 och får inhämta de upplysningar och ta del av de handlingar och annat material

som behövs för tillsynen.

Den vars verksamhet inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

5 § Verksamhet för vilken tillstånd krävs enligt 7 kap. 1 § första stycket står

under löpande tillsyn av socialnämnden i den kommun där verksamheten bedrivs.

Nämnden har rätt att inspektera verksamheten och får inhämta de upplysningar och

 ta del av de handlingar som behövs för tillsynen.

Om socialnämnden får kännedom om missförhållanden i enskild verksamhet som står

under länsstyrelsens tillsyn, skall socialnämnden underrätta länsstyrelsen om

det.

6 § Om det förekommer något missförhållande i

1. annat hem för vård eller boende än sådant som avses i 6 kap. 3 §,

2. enskild verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 3 §,

3. hemtjänst,

4. sådant boende som avses i 5 kap 5 § andra stycket och 5 kap. 7 § tredje

stycket,

får länsstyrelsen förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa

missförhållandet.

Ett föreläggande skall innehålla uppgifter om de åtgärder som

tillsynsmyndigheten anser nödvändiga för att det påtalade missförhållandet skall

 kunna avhjälpas.

Om missförhållandet är allvarligt och länsstyrelsens föreläggande inte följs,

får länsstyrelsen förbjuda fortsatt verksamhet.

7 § Om länsstyrelsen finner att en kommun inte fullgör vad som ålagts kommunen i

 en lagakraftvunnen dom om rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 § får länsstyrelsen

 förelägga kommunen att avhjälpa bristen. Föreläggandet får förenas med vite.

Länsstyrelsen får inte meddela ett vitesföreläggande enligt första stycket om

verkställighet av domen redan har sökts enligt utsökningsbalken. Ett meddelat

vitesföreläggande förfaller om verkställighet söks enligt utsökningsbalken.

14 kap. Anmälan om missförhållanden

1 § Var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden

behöver ingripa till ett barns skydd bör anmäla detta till nämnden.

Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att

socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är

 anställda hos sådana myndigheter. Sådan anmälningsskyldighet gäller också dem

som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn

och ungdom eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och

sjukvården eller på socialtjänstens område. För familjerådgivning gäller i

stället vad som sägs i tredje stycket.

De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att ett barn utnyttjas

sexuellt eller misshandlas i hemmet.

Myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma som anges i andra stycket är

skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för

utredning av ett barns behov av skydd.

Om anmälan från Barnombudsmannen gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335) om

 Barnombudsman.

2 § Var och en som är verksam inom omsorger om äldre människor eller människor

med funktionshinder skall vaka över att dessa får god omvårdnad och lever under

trygga förhållanden. Den som uppmärksammar eller får kännedom om ett allvarligt

missförhållande i omsorgerna om någon enskild skall genast anmäla detta till

socialnämnden. Om inte missförhållandet avhjälps utan dröjsmål, skall nämnden

anmäla förhållandet till tillsynsmyndigheten.

Första stycket gäller även inom motsvarande yrkesmässigt bedriven enskild

verksamhet. Anmälan skall göras till den som är ansvarig för verksamheten. Den

ansvarige är skyldig att utan dröjsmål avhjälpa missförhållandet eller anmäla

detta till tillsynsmyndigheten.

15 kap. Tystnadsplikt

1 § Den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild

verksamhet som avser insatser enligt denna lag får inte obehörigen röja vad han

eller hon därvid har fått veta om enskildas personliga förhållanden.

2 § Den som är eller har varit verksam inom enskild familjerådgivning får inte

obehörigen röja en uppgift som en enskild har lämnat i förtroende eller som har

inhämtats i samband med rådgivningen.

3 § I det allmännas verksamhet gäller sekretesslagen (1980:100).

16 kap. Övriga bestämmelser

Överflyttning av ärende

1 § Ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild

person kan flyttas över till en annan socialnämnd, om denna nämnd samtycker till

 det.

Kommunernas ansvar i vissa fall

2 § Om någon efter beslut av en socialnämnd vistas i en annan kommun i

familjehem, hem för vård eller boende eller sådan boendeform eller bostad som

avses i 5 kap. 5 § andra stycket, 7 § tredje stycket och 7 kap. 1 § första

stycket 2, har den kommun som beslutat om vistelsen ansvaret för det bistånd

enligt 4 kap. 1 § samt det individuellt behovsprövade stöd och de individuellt

behovsprövade sociala tjänster enligt 3 kap. 6 § och 5 kap. 1 och 9 §§ som den

enskilde kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om ärendet överflyttas

enligt 1 §.

Den kommun där den enskilde är folkbokförd har samma ansvar som en

placeringskommun enligt första stycket för bistånd, stöd och sociala tjänster

1. under kriminalvård i anstalt,

2. under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon

 annan än en kommun,

3. som aktualiserats inför avslutningen av vård enligt 1 eller 2.

Överklagande av beslut

3 § Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om

nämnden har meddelat beslut i fråga om

- ansökan enligt 2 kap. 3 §,

- bistånd enligt 4 kap. 1 §,

- vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 4 kap. 5 §,

- förbud eller begränsning enligt 5 kap. 2 §,

- medgivande enligt 6 kap. 6 §,

- återkallelse av medgivande enligt 6 kap. 13 §, eller

- samtycke enligt 6 kap. 14 §.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller

kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det

har vunnit laga kraft.

4 § Länsstyrelsens beslut i ärenden om

- tillstånd enligt 7 kap. 1 §,

- om omhändertagande av personakt enligt 7 kap. 5 §,

- om föreläggande eller förbud enligt 13 kap. 6 §,

- om avslag på en begäran om vitesföreläggande enligt 13 kap. 7 § får överklagas

 hos allmän förvaltningsdomstol.

I fråga om överklagande av länsstyrelsens beslut enligt 7 kap. 4 § gäller i

tillämpliga delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100).

Länsstyrelsens beslut om omhändertagande av personakt enligt 7 kap. 5 § och om

föreläggande eller förbud enligt 13 kap. 6 § samt domstols motsvarande beslut

gäller omedelbart. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att

verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt.

5 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av beslut enligt

 denna lag.

Böter

6 § Till böter döms den som

- överträder ett förbud eller en begränsning som har meddelats med stöd av 5

kap. 2 §,

- åsidosätter någon av bestämmelserna i 6 kap. 6 § första stycket eller 12 §,

eller, om inte gärningen är belagd med straff i lagen (1997:192) om

internationell adoptionsförmedling, 10 §,

- utan tillstånd driver sådan verksamhet som avses i 7 kap. 1 §,

- i strid mot ett förbud som har meddelats enligt 13 kap. 6 § fortsätter

verksamheten.

Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialnämnden, länsstyrelsen

eller Socialstyrelsen.

Berusningsmedel m.m.

7 § I den mån huvudmannen för ett hem för vård eller boende, som drivs av

landsting eller kommun, beslutar det, får de som bereds vård där inte inneha

alkohol eller andra berusningsmedel. Detsamma gäller i fråga om

injektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i

människokroppen.

Om sådan egendom påträffas hos en intagen eller någon annanstans inom hemmet

utan att det finns känd ägare till den, får den omhändertas. Den som förestår

hemmet skall låta förstöra eller försälja egendomen enligt bestämmelserna om

beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m. Belopp som erhålls vid försäljning tillfaller

staten.

Kommuner utanför landsting

8 § Vad som sägs i denna lag om landsting skall tillämpas också på en kommun som

 inte tillhör något landsting.

Socialtjänsten i krig m.m.

9 § Regeringen får meddela särskilda föreskrifter om socialtjänsten enligt denna

 lag, om riket kommer i krig eller krigsfara eller om det råder sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som

riket har befunnit sig i.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002 då socialtjänstlagen (1980:620)

upphör att gälla.

2. Ett tillstånd eller ett förbud enligt den gamla lagen skall anses som ett

tillstånd eller förbud enligt denna lag.

3. Ett överklagande av socialnämnds eller länsstyrelses beslut som fattats före

ikraftträdandet av denna lag skall prövas enligt bestämmelserna i den gamla

lagen.

4. En ansökan om tillstånd att bedriva sådan verksamhet som avses i 7 kap. 1 §

som gjorts före denna lags ikraftträdande, men som gäller tid efter den 1

januari 2002 skall prövas i enlighet med bestämmelserna i denna lag.

2.2

Lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten,

om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i

eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är

tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

2 § I denna lag avses med socialtjänst

1. verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård utan samtycke av unga eller av missbrukare,

2. verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd,

3. verksamhet som i övrigt bedrivs av Statens institutionsstyrelse,

4. verksamhet hos kommunal invandrarbyrå,

5. verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade,

6. handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av socialnämnd enligt

lagstiftning om mottagande av asylsökande m.fl.,

7. handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar,

8. handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade.

Med socialtjänst avses även tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring

och administration av verksamhet som avses i första stycket 1-8.

3 § Lagen tillämpas inte vid behandling av personuppgifter hos domstolar. Den

tillämpas inte heller vid behandling av personuppgifter för forsknings- och

statistikändamål.

Förhållandet till personuppgiftslagen m.m.

4 § Personuppgiftslagen (1998:204) gäller vid behandling av personuppgifter inom

 socialtjänsten, om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av denna lag eller annars av 2 § personuppgiftslagen.

5 § Enligt socialtjänstlagen (2001:000) gäller särskilda bestämmelser om

uppgiftsskyldighet, viss registrering och gallring hos socialnämnden.

När behandling av personuppgifter är tillåten

6 § Personuppgifter får behandlas bara om behandlingen är nödvändig för att

arbetsuppgifter inom socialtjänsten skall kunna utföras.

Personuppgifter får även behandlas för uppgiftsutlämnande som föreskrivs i lag

eller förordning.

En registrerad person har inte rätt att motsätta sig sådan behandling av

uppgifter som är tillåten enligt denna lag.

Personuppgifter som får behandlas

7 § Socialtjänsten får behandla

1. person- och samordningsnummer,

2. känsliga personuppgifter som avses i 13 § personuppgiftslagen (1998:204),

samt

3.uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål,

straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden.

Personuppgifter enligt första stycket får behandlas endast om uppgifterna har

lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för verksamheten.

Sekretess

8 § I fråga om utlämnande av personuppgifter som finns inom socialtjänsten

gäller de begränsningar som följer av sekretesslagen (1980:100),

socialtjänstlagen (2001:000) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

 funktionshindrade.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna lag.

Överklagande

10 § Beslut inom socialtjänsten om rättelse och om avslag på ansökan om

information enligt 26 § personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos allmän

 förvaltningsdomstol. Andra beslut enligt denna lag får inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Övriga bestämmelser

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om vilka som är personuppgiftsansvariga och om begränsning av den i

 6 § tillåtna behandlingen av personuppgifter samt om sökbegrepp, direktåtkomst

och samkörning av personuppgifter.

Regeringen får även meddela föreskrifter om när personuppgifter får föras över

till tredje land.

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

2. Bestämmelserna i lagen skall inte börja tillämpas förrän den 1 oktober 2007

när det gäller manuell behandling av personuppgifter, som påbörjats före den 24

oktober 1998 och sådan behandling som utförs för ett visst bestämt ändamål, om

manuell behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober 1998.

3. Har en begäran om registerutdrag enligt 10 § datalagen (1973:289) kommit in

innan denna lag träder i kraft men har utdraget inte expedierats före

ikraftträdandet, skall framställan anses som en ansökan om information enligt 26

 § personuppgiftslagen (1998:204).

4. Bestämmelsen om skadestånd skall tillämpas endast om den omständighet som

yrkandet hänför sig till har inträffat efter det att denna lag har trätt i kraft

 för den aktuella behandlingen.

5. Hänvisningar i denna lag till socialtjänstlagen (2001:000) skall till

utgången av år 2001 i stället avse motsvarande bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620)

2.3

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 36 kap. 5 § rättegångsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

5 §1

Den som till följd av 2 kap. 1 eller 2 § eller 3 kap. 1 § sekretesslagen

(1980:100) eller någon bestämmelse, till vilken hänvisas i något av dessa

lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om denna utan

tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats.

Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer,

psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (1980:620) och deras

biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning

anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet

 i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det.

Den som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som

avses där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den

till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det.

Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer,

psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (2001:000) och deras

biträden får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning

anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet

 i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtycker till det.

Den som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som

avses där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den

till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det.

Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om vad som

anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det.

Utan hinder av vad som sägs i andra eller tredje stycket föreligger skyldighet

att vittna för

1. andra än försvarare i mål angående brott som avses i 14 kap. 2 § femte

stycket sekretesslagen (1980:100) och

2. den som har uppgiftsskyldighet enligt 71 § socialtjänstlagen (1980:620) i mål

 enligt 25 eller 27 § samma lag eller enligt lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga.

2. den som har uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen

(2001:000) i mål enligt 5 kap. 2 § och 6 kap. 6 § och 13-14 §§ samma lag eller

enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.

Den som är präst inom ett trossamfund eller den som i ett sådant samfund har

motsvarande ställning får inte höras som vittne om något som han eller hon har

erfarit under bikt eller enskild själavård.

Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen eller 2

kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om förhållanden som

tystnadsplikten avser endast i den mån det föreskrivs i nämnda paragrafer.

Om någon enligt vad som sägs i denna paragraf inte får höras som vittne om ett

visst förhållande, får vittnesförhör inte heller äga rum med den som under

tystnadsplikt biträtt med tolkning eller översättning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002

.

2.4 Förslag till lag om ändring i föräldrabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 14, 17 a och 18 §§ samt 21 kap. 9 och 10 §§

föräldrabalken1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

14 §2

Om rätten för barn och vårdnadshavare att få stöd och hjälp hos socialnämnden

finns bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620). Socialnämnden förmedlar

kontakter med andra rådgivande samhällsorgan.

Om rätten för barn och vårdnadshavare att få stöd och hjälp hos socialnämnden

finns bestämmelser i socialtjänstlagen (2001:000). Socialnämnden förmedlar

kontakter med andra rådgivande samhällsorgan.

17 a §3

Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) få hjälp att träffa

avtal om vårdnad, boende och umgänge.

Föräldrar kan enligt 5 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:000) få hjälp att träffa

 avtal om vårdnad, boende och umgänge.

Socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört prövar om ett avtal mellan

föräldrarna enligt 6 §, 14 a § andra stycket eller 15 a § andra stycket skall

godkännas.

Vid sin prövning av föräldrarnas avtal skall socialnämnden se till att frågor om

 vårdnad, boende och umgänge blir tillbörligt utredda. Utan hinder av sekretess

enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen (1980:100) är en annan

socialnämnd som har tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för

frågans bedömning skyldig att lämna sådana upplysningar på begäran av den

socialnämnd som skall pröva avtalet.

Socialnämndens beslut enligt andra stycket får inte överklagas.

18 §4

Föräldrar kan enligt 12 a § socialtjänstlagen (1980:620) genom samarbetssamtal

få hjälp att nå enighet i frågor om vårdnad, boende och umgänge.

Föräldrar kan enligt 5 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:000) genom

samarbetssamtal få hjälp att nå enighet i frågor om vårdnad, boende och umgänge.

I mål om vårdnad, boende eller umgänge får rätten uppdra åt socialnämnden eller

något annat organ att i barnets intresse anordna samarbetssamtal i syfte att nå

enighet mellan föräldrarna.

Om rätten lämnar uppdrag enligt andra stycket, kan den förklara att målet skall

vila under en viss tid. Detsamma gäller om samarbetssamtal redan har inletts och

 fortsatta samtal kan antas vara till nytta. Om det finns särskilda skäl, kan

rätten förlänga den utsatta tiden.

21 kap.

9 §5

Hämtning och annan åtgärd som rör barnet skall utföras på ett sätt som är så

skonsamt som möjligt för barnet.

Vid hämtning skall någon som kan vara till stöd för barnet närvara. Finns det en

 sådan kontaktperson för barnet som avses i socialtjänstlagen (1980:620) bör

denne anlitas. Om möjligt skall också en barnläkare, barnpsykiater eller

barnpsykolog medverka. Om barnet på grund av sjukdom inte bör flyttas eller om

det möter något annat särskilt hinder, skall hämtningen uppskjutas.

Vid hämtning skall någon som kan vara till stöd för barnet närvara. Finns det en

 sådan kontaktperson för barnet som avses i socialtjänstlagen (2001:000) bör

denne anlitas. Om möjligt skall också en barnläkare, barnpsykiater eller

barnpsykolog medverka. Om barnet på grund av sjukdom inte bör flyttas eller om

det möter något annat särskilt hinder, skall hämtningen uppskjutas.

10 §6

Föreligger i mål enligt detta kapitel fara för att barnet förs ur landet eller

är saken av annan anledning brådskande, kan länsrätten omedelbart förordna att

barnet skall tas om hand på det sätt som länsrätten finner lämpligt.

Kan ett beslut enligt första stycket inte avvaktas, får polismyndigheten,

oavsett om något mål är anhängigt, vidta sådana omedelbara åtgärder som kan ske

utan skada för barnet. När en sådan åtgärd vidtas skall om möjligt närvara en

läkare samt företrädare för socialtjänsten eller i förekommande fall en sådan

kontaktperson för barnet som avses i socialtjänstlagen (1980:620). Åtgärden

skall genast anmälas till länsrätten, som utan dröjsmål prövar om den skall

bestå.

Kan ett beslut enligt första stycket inte avvaktas, får polismyndigheten,

oavsett om något mål är anhängigt, vidta sådana omedelbara åtgärder som kan ske

utan skada för barnet. När en sådan åtgärd vidtas skall om möjligt närvara en

läkare samt företrädare för socialtjänsten eller i förekommande fall en sådan

kontaktperson för barnet som avses i socialtjänstlagen (2001:000). Åtgärden

skall genast anmälas till länsrätten, som utan dröjsmål prövar om den skall

bestå.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.5 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 31 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 kap.

1 §1

Kan den som är under tjugoett år och som begått brott bli föremål för vård eller

 annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga får rätten överlämna åt socialnämnden att

 föranstalta om nödvändig vård inom socialtjänsten enligt en för den tilltalade

av nämnden uppgjord vårdplan. Överlämnande får ske endast om socialtjänstens

planerade åtgärder, i förekommande fall i förening med böter eller med särskild

föreskrift om ungdomstjänst enligt tredje stycket, kan anses tillräckligt

ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den

tilltalades tidigare brottslighet.

Kan den som är under tjugoett år och som begått brott bli föremål för vård eller

 annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:000) eller lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga får rätten överlämna åt socialnämnden att

 föranstalta om nödvändig vård inom socialtjänsten enligt en för den tilltalade

av nämnden uppgjord vårdplan. Överlämnande får ske endast om socialtjänstens

planerade åtgärder, i förekommande fall i förening med böter eller med särskild

föreskrift om ungdomstjänst enligt tredje stycket, kan anses tillräckligt

ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den

tilltalades tidigare brottslighet.

Framgår det av den upprättade planen att den tilltalade skall bli föremål för

vård eller annan åtgärd med stöd av socialtjänstlagen, skall rätten meddela

föreskrift om att han skall genomgå sådan vård eller åtgärd.

Om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den

tilltalades tidigare brottslighet, får rätten förena ett överlämnande till vård

inom socialtjänsten med

1. dagsböter, högst tvåhundra, vare sig böter har föreskrivits för brottet eller

 inte, eller

2. en särskild föreskrift om att den tilltalade skall utföra oavlönat arbete

eller delta i annan särskilt anordnad verksamhet (ungdomstjänst) i lägst tjugo

och högst etthundra timmar, om den tilltalade samtycker till det.

En föreskrift om ungdomstjänst får ändras eller upphävas på talan av åklagare,

när det finns skäl till det.

Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det bedöms vara ägnat att

främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten, i samband med överlämnande

 enligt första stycket, föreskriva att den dömde på tid och sätt som anges i

domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att

avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och

skadans art framstår som lämpligt. Sådan föreskrift får meddelas endast med den

skadelidandes samtycke.

2 §2

Kan den som har begått en brottslig gärning bli föremål för vård enligt lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall får rätten överlämna åt

socialnämnden eller, i fråga om den som redan är intagen i ett hem där sådan

vård meddelas, åt styrelsen för hemmet att föranstalta om behövlig vård. Innan

rätten beslutar om överlämnande skall socialnämnden eller styrelsen höras.

Kan den som har begått en brottslig gärning bli föremål för vård enligt lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall får rätten överlämna åt

socialnämnden eller, i fråga om den som redan är intagen i ett hem där sådan

vård meddelas, åt den som förestår hemmet att föranstalta om behövlig vård.

Innan rätten beslutar om överlämnande skall socialnämnden eller styrelsen höras.

Är för brottet stadgat strängare straff än fängelse i ett år, får överlämnande

enligt första stycket ske endast om det föreligger särskilda skäl.

Denna lag träder i kraft i fråga om 2 § den 1 juli 2001 och i fråga om 1 § den 1

 januari 2002.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 15 §, 10 kap. 3 § och 17 kap. 1 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

15 § 2

Sjukpenning utgår ej för tid då den försäkrade

a) fullgör annan tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt än

grundutbildning som är längre än 60 dagar;

b) är intagen i sådant hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga med stöd av 3 § sagda lag;

c) är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt;

d) i annat fall än under b) eller c) sagts av annan orsak än sjukdom tagits om

hand på det allmännas bekostnad.

För varje dag då en försäkrad bereds vård i ett sådant hem för vård eller boende

 eller familjehem enligt socialtjänstlagen (1980:620) som ger vård och

behandling åt missbrukare av alkohol eller narkotika, skall sjukpenningen på

begäran av den som svarar för vårdkostnaderna minskas med 80 kronor, dock med

högst en tredjedel av sjukpenningens belopp. Därvid skall det belopp varmed

minskning sker avrundas till närmast lägre hela krontal. Det belopp som

sjukpenningen minskas med skall betalas ut till den på vars begäran minskningen

har gjorts.

För varje dag då en försäkrad bereds vård i ett sådant hem för vård eller boende

 eller familjehem enligt socialtjänstlagen (2001:000) som ger vård och

behandling åt missbrukare av alkohol eller narkotika, skall sjukpenningen på

begäran av den som svarar för vårdkostnaderna minskas med 80 kronor, dock med

högst en tredjedel av sjukpenningens belopp. Därvid skall det belopp varmed

minskning sker avrundas till närmast lägre hela krontal. Det belopp som

sjukpenningen minskas med skall betalas ut till den på vars begäran minskningen

har gjorts.

Utan hinder av första stycket utgår sjukpenning till försäkrad som avses under

c) vid sjukdom som inträffar under tid då han får vistas utom anstalt och därvid

 bereds tillfälle att förvärvsarbeta.

10 kap.

3 §3

Därest pensionsberättigad i annat fall än som avses i 2 § under hel månad är

intagen i annan anstalt än sjukhus eller ock tillfälligt vistas utom anstalten,

äger den som driver anstalten att, i den mån regeringen så förordnar, uppbära så

 stor del av den pensionsberättigades å månaden belöpande folkpension, som

svarar mot kostnaderna för vården eller försörjningen på anstalten, varvid den

pensionsberättigade dock skall äga erhålla visst belopp för sina personliga

behov. Vad nu sagts skall äga motsvarande tillämpning för det fall att den

pensionsberättigade åtnjuter vård eller försörjning mot avgift, som erlägges av

kommun eller landsting.

Första stycket gäller inte i fråga om pensionsberättigad som

1. är helinackorderad i en sådan boendeform som avses i 20 § andra stycket

socialtjänstlagen (1980:620),

1. är helinackorderad i en sådan boendeform som avses i 5 kap. 5 § andra stycket

 socialtjänstlagen (2001:000),

2. bor i bostad med särskild service som avses i lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade, eller

3. skall betala ersättning enligt 34 § första stycket socialtjänstlagen.

3. skall betala ersättning enligt 8 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen.

17 kap.

1 §4

Har en ersättning enligt denna lag eller enligt en annan författning betalats ut

 av en allmän försäkringskassa eller en arbetslöshetskassa och beviljas senare

en annan ersättning retroaktivt enligt denna lag för samma tid som den tidigare

utbetalade ersättningen skall den retroaktiva ersättningen minskas. Minskningen

skall ske med det belopp som överstiger vad som skulle ha utgetts för perioden

om beslut om båda ersättningarna hade förelegat samtidigt.

Om någon i väsentlig mån har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd

enligt socialtjänstlagen (1980:620) utan villkor om återbetalning får

socialnämnden från försäkringskassan uppbära retroaktivt beviljad periodisk

ersättning enligt denna lag, till den del den motsvarar vad socialnämnden

sammanlagt har betalat ut till dennes samt hans makes och minderåriga barns

försörjning för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

Om någon i väsentlig mån har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd

enligt socialtjänstlagen (2001:000) utan villkor om återbetalning får

socialnämnden från försäkringskassan uppbära retroaktivt beviljad periodisk

ersättning enligt denna lag, till den del den motsvarar vad socialnämnden

sammanlagt har betalat ut till dennes samt hans makes och minderåriga barns

försörjning för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

I fråga om minskning av pension då livränta utgår enligt äldre lagstiftning om

yrkesskador gäller 2 §.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om

 unga lagöverträdare

Härigenom föreskrivs att 11 och 17 §§ lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §1

I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han fyllt arton år

skall åklagaren, innan han fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta yttrande från

socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret

för den unge, om denne har erkänt gärningen eller det annars finns skälig

misstanke att han har begått brottet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet

är ringa, om det är uppenbart att det finns förutsättningar för

åtalsunderlåtelse eller om det annars är obehövligt.

I fråga om den som misstänks för att ha begått brott innan han fyllt arton år

skall åklagaren, innan han fattar beslut i åtalsfrågan, inhämta yttrande från

socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen (2001:000) har ansvaret

för den unge, om denne har erkänt gärningen eller det annars finns skälig

misstanke att han har begått brottet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet

är ringa, om det är uppenbart att det finns förutsättningar för

åtalsunderlåtelse eller om det annars är obehövligt.

Ett yttrande enligt första stycket skall innehålla en redogörelse för vilka

åtgärder som nämnden tidigare har vidtagit i fråga om den unge samt en plan för

de åtgärder som nämnden avser att vidta, varvid arten, omfattningen och

varaktigheten av åtgärderna skall framgå. Yttrandet skall, om åklagaren begär

det eller om nämnden finner det nödvändigt, även innehålla en redogörelse för

den unges personliga utveckling och hans levnadsomständigheter i övrigt.

Nämnden skall även utan samband med yttrande lämna åklagaren de upplysningar som

 denne begär i fråga om den unge.

17 §2

Åtalsunderlåtelse får beslutas, om den unge blir föremål för sådan åtgärd som

anges nedan och det med skäl kan antas att därigenom vidtas vad som är

lämpligast för den unge:

1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620),

1. vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:000),

2. vård eller annan åtgärd enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, eller

3. annan åtgärd som innebär att den unge får hjälp eller stöd.

Åtalsunderlåtelse får också beslutas, om det är uppenbart att brottet har skett

av okynne eller förhastande.

Vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas skall åklagaren utöver

vad som följer av första och andra styckena särskilt beakta den unges vilja att

ersätta målsäganden för skada som uppkommit genom brottet, att avhjälpa eller

begränsa skadan eller att på annat sätt gottgöra målsäganden.

Åtalsunderlåtelse får inte beslutas, om något väsentligt allmänt eller enskilt

intresse därigenom åsidosätts. Vid bedömningen av om något väsentligt allmänt

intresse åsidosätts skall särskilt beaktas om den unge tidigare har gjort sig

skyldig till brott.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.8 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 4 § samt 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

4 §2

Sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen gäller dock inte

beslut om omhändertagande, beslut om vård utan samtycke eller beslut om sluten

ungdomsvård. Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till enskild som

uppnått myndig ålder om förhållanden av betydelse för att denne skall få vetskap

 om vilka hans biologiska föräldrar är.

Inom kommunal familjerådgivning gäller sekretess för uppgift som enskild har

lämnat i förtroende eller som har inhämtats i samband med rådgivningen.

Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och

den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan samtycke

samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd eller av

Statens institutionsstyrelse. Till socialtjänst räknas också verksamhet hos

annan myndighet som innefattar omprövning av socialnämnds beslut eller särskild

tillsyn över nämndens verksamhet samt verksamhet hos kommunal invandrarbyrå. Med

 socialtjänst jämställs ärenden om bistånd åt asylsökande och andra utlänningar,

 ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra utlänningar,

ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade, ärenden om allmän

omvårdnad hos nämnd med uppgift att bedriva patientnämndsverksamhet samt

verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

Sekretess gäller i verksamhet som avser omhändertagande av personakt enligt 70 c

 § socialtjänstlagen (1980:620) för uppgift om enskilds personliga förhållanden.

 Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till socialnämnd om uppgiften

behövs för handläggning av ärende eller genomförande av beslut om stödinsatser,

vård eller behandling och det är av synnerlig vikt att uppgiften lämnas.

Sekretess gäller i verksamhet som avser omhändertagande av personakt enligt 7

kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:000) för uppgift om enskilds personliga

förhållanden. Utan hinder av sekretessen får uppgift lämnas till socialnämnd om

uppgiften behövs för handläggning av ärende eller genomförande av beslut om

stödinsatser, vård eller behandling och det är av synnerlig vikt att uppgiften

lämnas.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio år.

Sekretess enligt första stycket gäller inte

1. beslut i ärenden om ansvar eller behörighet för personal inom kommunal hälso-

 och sjukvård, eller

2. beslut i fråga om omhändertagande eller återlämnande av personakt.

Beträffande anmälan i ärende om ansvar eller behörighet för personal inom

kommunal hälso- och sjukvård gäller sekretess om det kan antas att den som

uppgiften rör eller någon honom närstående lider betydande men om uppgiften

röjs.

16 kap.

1 §3

Nuvarande lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - -

10. 19 § första stycket 1 och 3 postlagen (1993:1684)

11. 71 c § socialtjänstlagen (1980:620)

12. har upphävts genom lag (1998:624).

Föreslagen lydelse

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa fall

är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1-8 samt 5 § 1

och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket samt 3 § första

stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av uppsåtligt åsidosättande

av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7 kap. 3 § första stycket 3 och 5

 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första

stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt är begränsad, är de där

tystnadsplikten följer av

- - - - - - - -

10. 19 § första stycket 1 och 3 postlagen (1993:1684)

11. 15 kap 2 § socialtjänstlagen (2001:000)

12. har upphävts genom lag (1998:624).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.9 Förslag till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)

Härigenom föreskrivs att 18, 22 och 26 §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §2

Varje kommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i en sådan

boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket

socialtjänstlagen (1980:620) eller som efter beslut av kommunen bor i sådan

särskild boendeform som avses i 69 § första stycket 2 samma lag. Varje kommun

skall även i samband med dagverksamhet, som omfattas av 10 § socialtjänstlagen,

erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som vistas där.

Varje kommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i en sådan

boendeform eller bostad som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 5 kap. 7 §

tredje stycket socialtjänstlagen (2001:000) eller som efter beslut av kommunen

bor i sådan särskild boendeform som avses i 7 kap 1 § första stycket 2 samma

lag. Varje kommun skall även i samband med dagverksamhet, som omfattas av 3 kap.

 6 § socialtjänstlagen, erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som vistas

där.

En kommun får även i övrigt erbjuda dem som vistas i kommunen hälso- och

sjukvård i hemmet (hemsjukvård).

Landstinget får till en kommun inom landstinget överlåta skyldigheten att

erbjuda sådan vård, som sägs i andra stycket, om landstinget och kommunen kommer

 överens om det samt regeringen medger det. Överenskommelsen får avse även

ansvar för förbrukningsartiklar som avses i 3 c §.

Kommunens ansvar enligt första och tredje styckena och kommunens befogenhet

enligt andra stycket omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som meddelas av

läkare.

En kommun får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som

kommunen ansvarar för enligt denna lag. En uppgift som innefattar

myndighetsutövning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till

ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ.

22 §3

Ledningen av kommunens hälso- och sjukvård utövas av den eller de nämnder som

kommunfullmäktige enligt 4 § socialtjänstlagen (1980:620) bestämmer.

Ledningen av kommunens hälso- och sjukvård utövas av den eller de nämnder som

kommunfullmäktige enligt 2 kap. 4 § socialtjänstlagen (2001:000) bestämmer.

I en kommun som inte ingår i ett landsting utövas ledningen av den hälso- och

sjukvård som avses i 18 § första eller andra stycket i enlighet med 10 §.

26 §4

Av patienter får vårdavgifter tas ut enligt grunder som landstinget eller

kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. Patienter som

är bosatta inom landstinget respektive kommunen, liksom patienter som avses i 3

c §, skall därvid behandlas lika. Landstinget får dock för sluten vård

fastställa avgiftsnivåer i olika inkomstintervall och besluta om vilka regler om

 nedsättning av avgiften som skall gälla. Högsta avgiftsbelopp för sluten vård

är 80 kronor för varje vårddag.

Endast kommunen får ta ut vårdavgifter för sådan vård som den har

betalningsansvar för enligt 2 § lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Detsamma gäller i fråga om sådan

psykiatrisk långtidssjukvård med huvudsaklig omvårdnadsinriktning för vilken

kommunen enligt 9 § samma lag har åtagit sig betalningsansvar.

Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för

sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsansvar för enligt 2 eller 9 §

 lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

får inte, tillsammans med avgifter som avses i 35 § andra stycket

socialtjänstlagen (1980:620), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte

förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra

 normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig

 om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad

ekonomisk situation.

Avgifter för vård enligt 18 §, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § eller för

sådan långtidssjukvård som en kommun har betalningsansvar för enligt 2 eller 9 §

 lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

får inte, tillsammans med avgifter som avses i 8 kap. 2 § andra stycket

socialtjänstlagen (2001:000), uppgå till så stort belopp att den enskilde inte

förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra

 normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs skall kommunen försäkra sig

 om att vårdtagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad

ekonomisk situation.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.10 Förslag till lag om ändring i skollagen (1985:1100)

Härigenom föreskrivs att 2 a kap. 9 § skollagen (1985:1100)1 skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 a kap.

9 §2

Barn som av fysiska, psykiska eller andra skäl behöver särskilt stöd i sin

utveckling skall anvisas plats i förskola eller fritidshem, om inte barnens

behov av sådant stöd tillgodoses på något annat sätt.

Kommunen skall genom uppsökande verksamhet ta reda på vilka barn som behöver

anvisas plats enligt första stycket. Kommunen skall verka för att barnen

utnyttjar den anvisade platsen och informera föräldrarna om verksamheten och

syftet med denna.

Om ett barn efter beslut av en kommun vistas i familjehem eller i hem för vård

eller boende i en annan kommun, har den kommun som beslutat om vistelsen

ansvaret för det individuellt behovsprövade stöd enligt första stycket som

barnet kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om ärendet överflyttas

enligt 72 § socialtjänstlagen (1980:620).

Om ett barn efter beslut av en kommun vistas i familjehem eller i hem för vård

eller boende i en annan kommun, har den kommun som beslutat om vistelsen

ansvaret för det individuellt behovsprövade stöd enligt första stycket som

barnet kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om ärendet överflyttas

enligt 16 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:000).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.11 Förslag till lag om ändring i lagen (1987:813) om homosexuella sambor

Härigenom föreskrivs att lagen (1987:813) om homosexuella sambor1 skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om två personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande, skall vad som

gäller i fråga om sambor enligt följande lagar och bestämmelser tillämpas även

på de homosexuella samborna:

1. lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem,

2. ärvdabalken,

3. jordabalken,

4. 10 kap. 9 § rättegångsbalken,

5. 4 kap. 19 § första stycket utsökningsbalken,

6. inkomstskattelagen (1999:1229),

7. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt,

8. bostadsrättslagen (1991:614),

9. lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer,

10. 5 kap. 18 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988),

11. 5 och 12 §§ lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av

finansiella instrument,

12. 14 kap. 3 §, 4 § tredje stycket och 8 § tredje stycket vallagen (1997:157),

13. 36 § första stycket lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigeval, m.m.,

14. 4 § lagen (1997:159) om brevröstning i vissa fall,

15. 10 kap. 18 §, 11 kap. 2, 15 och 16 §§, 12 kap. 7 och 8 §§ samt 16 kap. 7 och

 9 §§ föräldrabalken,

16. säkerhetsskyddslagen (1996:627),

17. lagen (1996:1231) om skattereduktion för fastighetsskatt i vissa fall vid

1997-2001 års taxeringar,

18. lagen (1993:737) om bostadsbidrag,

19. 35 § andra stycket socialtjänstlagen (1980:620),

19. 8 kap. 2 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:000),

20. 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

21. 2 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529), samt

22. 12 § 1 stycket 2 lagen (2001:000) om svenskt medborgarskap.

Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta,

gäller det också de homosexuella samborna.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall

dels att 1, 2, 4, 12, 22, 29, 34, 44 och 47 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 32 a och 33 a §§ av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

De i 1 § socialtjänstlagen (1980:620) angivna målen för samhällets socialtjänst

skall vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor

 att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel.

Vården skall bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och

integritet och skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samverkan

 med den enskilde.

De i 1 § socialtjänstlagen (2001:000) angivna målen för samhällets socialtjänst

skall vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor

 att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel.

Vården skall bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och

integritet och skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samverkan

 med den enskilde.

2 §

Vård inom socialtjänsten ges en missbrukare i samförstånd med honom enligt

bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:620). En missbrukare skall dock beredas

 vård oberoende av eget samtycke under de förutsättningar som anges i denna lag

(tvångsvård).

Vård inom socialtjänsten ges en missbrukare i samförstånd med honom enligt

bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:000). En missbrukare skall dock beredas

 vård oberoende av eget samtycke under de förutsättningar som anges i denna lag

(tvångsvård).

För tvångsvårdens innehåll och utformning gäller bestämmelserna i

socialtjänstlagen, om inte något annat anges i denna lag.

4 §

Tvångsvård skall beslutas, om någon till följd av ett fortgående missbruk av

alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma

 ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt

socialtjänstlagen (1980:620) eller på något annat sätt och han till följd av

missbruket.

Tvångsvård skall beslutas, om någon till följd av ett fortgående missbruk av

alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma

 ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt

socialtjänstlagen (2001:000) eller på något annat sätt och han till följd av

missbruket.

1. utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara,

2. löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller

3. kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående.

Om någon för kortare tid ges vård med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård hindrar detta inte ett beslut om tvångsvård enligt denna lag.

12 §

Har rätten beslutat om tvångsvård skall socialnämnden se till att beslutet

verkställs genom att missbrukaren bereds vård i ett hem som avses i 22 § eller,

i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus.

Rättens beslut upphör att gälla, om vården inte har påbörjats inom fyra veckor

från den dag då beslutet vann laga kraft.

Beslutet upphör också att gälla om missbrukaren, sedan vården har påbörjats,

under minst sex månader i följd antingen har vistats olovligen utanför ett hem

som avses i 22 § eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt

Beslutet upphör också att gälla om, sedan vården har påbörjats, den tid som

enligt 21 § inte skall räknas som vårdtid, uppgår till sammanlagt minst sex

månader i följd.

22 §1

Tvångsvård lämnas genom hem som är särskilt avsedda att lämna vård enligt denna

lag (LVM-hem). Ett sådant hem skall ha en styrelse som utses av Statens

institutionsstyrelse.

Hemmets styrelse förestår vården vid hemmet i den mån uppgiften inte har

överlåtits på en särskild föreståndare.

Tvångsvård lämnas genom hem som är särskilt avsedda att lämna vård enligt denna

lag (LVM-hem).

29 §

Har en intagen vistats i ett LVM-hem i tre månader utan att vård i annan form

kommit till stånd skall föreståndaren anmäla detta till hemmets styrelse med

angivande av orsaken till det.

Har en intagen vistats i ett LVM-hem i tre månader utan att vård i annan form

kommit till stånd skall den som förestår vården vid hemmet anmäla detta till

Statens institutionsstyrelse och ange orsaken till det.

32 a §

Den intagne är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl,

skyldig att efter uppmaning, vid ankomsten till LVM-hemmet och inför vistelse i

annan form enligt 27 §, lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av

om han eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra

berusningsmedel, sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om förbud

 mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den intagne är påverkad

 av något sådant medel.

33 a §

Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem har rätt att ringa och ta emot

telefonsamtal samt ta emot besök. Den intagne får dock förvägras telefonsamtal

och besök om det kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Beslut om

inskränkning i rätten att föra telefonsamtal och ta emot besök fattas av den som

 förestår vården vid hemmet.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård finns

bestämmelser om besök på vårdinstitutioner enligt denna lag.

34 §

Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn får

hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning i

rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Hans

rörelsefrihet får också inskränkas när det behövs av hänsyn till andra intagnas

eller till personalens säkerhet.

Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn får

hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning i

rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras.

Den intagne får beredas vård vid en enhet som är låsbar eller på annat sätt

inrättad för särskilt noggrann tillsyn, om det är nödvändigt med hänsyn till den

 intagnes, övriga intagnas eller personalens säkerhet, eller om det är

nödvändigt för att förhindra att den intagne avviker eller för att i övrigt

genomföra vården.

Den intagne får vårdas inom en sådan enhet under högst två månader i följd. Om

särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården vid enheten pågå

längre tid, förutsatt att något av de fall som anges i andra stycket fortfarande

 föreligger och att den intagne samtidigt ges möjlighet till vistelse i öppnare

former eller utanför hemmet.

Om det är särskilt påkallat på grund av att den intagne uppträder våldsamt eller

 är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till

ordningen, får den intagne hållas avskild från de övriga vid hemmet. Han eller

hon skall då stå under fortlöpande uppsikt av personalen. Den intagne får dock

inte hållas i sådan avskildhet längre tid än vad som är oundgängligen nödvändigt

 och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

44 §

Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den enskilde

 hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, avslag på begäran

om utskrivning eller förstörande av egendom enligt 36 §.

Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den enskilde

 hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, innebär

inskränkningar i särskilt fall av rätten för den som vistas i hemmet att enligt

33 a § föra telefonsamtal eller ta emot besök eller avser avslag på begäran om

utskrivning eller förstörande av egendom enligt 36 §.

Andra beslut enligt denna lag av den som förestår vården vid ett LVM-hem får

inte överklagas.

Beslut om läkarundersökning enligt 9 § eller 11 § tredje stycket får inte

överklagas.

Beslut om omhändertagande enligt 13 § första stycket eller andra stycket får

inte överklagas. Överklagande av rättens beslut om omhändertagande enligt 13 §

tredje stycket är inte inskränkt till viss tid.

47 §

Med socialnämnden avses i denna lag socialnämnden i den kommun som enligt 3 §

socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret för att den enskilde får det stöd och

den hjälp som han behöver. Att överflyttning av ärenden till en annan

socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 72 § socialtjänstlagen.

Med socialnämnden avses i denna lag socialnämnden i den kommun som enligt 2 kap

2 § socialtjänstlagen (2001:000) har ansvaret för att den enskilde får det stöd

och den hjälp som han behöver. Att överflyttning av ärenden till en annan

socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 16 kap. 1 § socialtjänstlagen.

Beslut om tvångsvård enligt 5 § och med anledning av omhändertagande enligt 13 §

 fattas av den länsrätt inom vars domkrets den ansvariga kommunen är belägen.

Den länsrätt som meddelade beslutet om vård beslutar också i frågor som avses i

44 § första stycket.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Hänvisningar i denna lag till socialtjänstlagen (2001:000) skall till

utgången av år 2001 i stället avse motsvarande bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620).

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:14) om erkännande och

verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn

Härigenom föreskrivs att 20 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet

av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20§1

Har talan enligt denna lag inte väckts eller kan ett beslut enligt 19 § första

stycket inte avvaktas, får polismyndigheten genast omhänderta barnet eller vidta

 andra omedelbara åtgärder som kan ske utan skada för barnet. När en sådan

åtgärd vidtas skall om möjligt en läkare samt en företrädare för socialtjänsten

eller i förekommande fall en sådan kontaktperson för barnet som avses i

socialtjänstlagen (1980:620) vara närvarande. Åtgärden skall genast anmälas till

 länsrätten, som utan dröjsmål prövar om den skall bestå.

Har talan enligt denna lag inte väckts eller kan ett beslut enligt 19 § första

stycket inte avvaktas, får polismyndigheten genast omhänderta barnet eller vidta

 andra omedelbara åtgärder som kan ske utan skada för barnet. När en sådan

åtgärd vidtas skall om möjligt en läkare samt en företrädare för socialtjänsten

eller i förekommande fall en sådan kontaktperson för barnet som avses i

socialtjänstlagen (2001:000) vara närvarande. Åtgärden skall genast anmälas till

 länsrätten, som utan dröjsmål prövar om den skall bestå.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

 vård av unga

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga

dels att 1, 10, 24, 25 och 42 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 15 a-c och 17 a §§, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdom skall göras i samförstånd med

den unge och hans vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen

(1980:620).

Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdom skall göras i samförstånd med

den unge och hans vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen

(2001:000).

Den som är under 18 år skall dock beredas vård enligt denna lag, om någon av de

situationer som anges i 2 eller 3 § föreligger och det kan antas att behövlig

vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om

honom och, när den unge har fyllt 15 år, av honom själv.

Vård med stöd av 3 § får även beredas den som har fyllt 18 men inte 20 år, om

sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt

är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan

ges med den unges samtycke.

10 §

Vården skall anses påbörjad när den unge på grund av ett beslut om omedelbart

omhändertagande eller om vård har placerats utanför sitt eget hem.

För vårdens innehåll och utformning gäller bestämmelserna i socialtjänstlagen

(1980:620) och föreskrifterna i 11-20 §§.

För vårdens innehåll och utformning gäller bestämmelserna i socialtjänstlagen

(2001:000) och föreskrifterna i 11-20 §§.

15 a §

Den intagne har rätt att ringa och ta emot telefonsamtal, ta emot besök samt

vistas utanför hemmet i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den intagne får

dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra vården eller

ordningen vid hemmet.

En vistelse utanför hemmet skall avse en på förhand bestämd tid, dock högst fyra

 veckor.

Beslut om inskränkning i rätten att föra telefonsamtal, ta emot besök samt om

vistelse utanför hemmet fattas av den som förestår vården vid hemmet. Beslut om

vistelse utanför hemmet skall fattas efter samråd med socialnämnden.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård finns

bestämmelser om besök på vårdinstitutioner enligt denna lag.

15 b §

Den intagne får beredas vård vid en enhet inom hemmet som är låsbar eller på

annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn, om det är nödvändigt med

hänsyn till den intagnes, övriga intagnas eller personalens säkerhet, eller om

det är nödvändigt för att förhindra att den intagne avviker eller för att i

övrigt genomföra vården.

Den intagne får vårdas vid en sådan enhet under högst två månader i följd. Om

särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården vid enheten pågå

längre tid, förutsatt att något av de fall som anges i första stycket

fortfarande föreligger och att den intagne samtidigt ges möjlighet till vistelse

 i öppnare former eller utanför hemmet.

15 c §

Om det är särskilt påkallat på grund av att den intagne uppträder våldsamt eller

 är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till

ordningen, får den intagne hållas avskild från de övriga vid hemmet. Han eller

hon skall då stå under fortlöpande uppsikt av personalen. Den intagne får dock

inte hållas i sådan avskildhet längre tid än vad som är oundgängligen nödvändigt

 och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

Är den intagne under 15 år skall läkare skyndsamt yttra sig om varje åtgärd som

vidtas enligt första stycket. Om läkaren begär det skall åtgärden genast

avbrytas.

17 a §

Den intagne är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl,

skyldig att efter uppmaning vid ankomsten till hemmet samt inför vistelse

utanför hemmet lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av om han

eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra

berusningsmedel, sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot

vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om förbud

 mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den intagne är påverkad

 av något sådant medel.

24 §

Länsrätten får efter ansökan av socialnämnden för viss tid eller tills vidare

förbjuda den som har vårdnaden om en underårig att ta denne från ett hem som

avses i 25 § socialtjänstlagen (1980:620) om det finns en påtaglig risk för att

den unges hälsa eller utveckling skadas om han skiljs från hemmet

(flyttningsförbud).

Länsrätten får efter ansökan av socialnämnden för viss tid eller tills vidare

förbjuda den som har vårdnaden om en underårig att ta denne från ett hem som

avses i 6 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:000) om det finns en påtaglig risk

för att den unges hälsa eller utveckling skadas om han skiljs från hemmet

(flyttningsförbud).

25 §

Ansökan om flyttningsförbud görs av den socialnämnd som har lämnat medgivande

enligt 25 § socialtjänstlagen (1980:620) att ta emot den unge i ett enskilt hem.

 Samma nämnd beslutar om tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 §.

Ansökan om flyttningsförbud görs av den socialnämnd som har lämnat medgivande

enligt 6 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:000) att ta emot den unge i ett

enskilt hem. Samma nämnd beslutar om tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 §.

42 §

Ett beslut av den som förestår vården vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn

får överklagas hos länsrätten, om beslutet avser förstörande eller försäljning

av egendom enligt 20 §.

Beslut av den som förestår vården vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn får

överklagas hos länsrätten, om beslutet innebär inskränkningar i särskilt fall av

 rätten för den som vistas i hemmet att enligt 15 a § föra telefonsamtal eller

ta emot besök eller avser förstörande eller försäljning av egendom enligt 20 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2. Hänvisningar i denna lag till socialtjänstlagen (2001:000) skall till

utgången av år 2001 i stället avse motsvarande bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620).

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1402) om övertagande av vissa

sjukhem och andra vårdinrättningar

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1990:1402) om övertagande av vissa sjukhem

och andra vårdinrättningar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Sjukhem och andra vårdinrättningar, som övertagits av kommunerna med stöd av

denna lag, skall anses som sådana boendeformer som anges i 20 § andra stycket

socialtjänstlagen (1980:620).

Sjukhem och andra vårdinrättningar, som övertagits av kommunerna med stöd av

denna lag, skall anses som sådana boendeformer som anges i 5 kap. 5 § andra

stycket socialtjänstlagen (2001:000).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas

betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar

för viss hälso- och sjukvård skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

En kommun skall betala ersättning till ett landsting för kostnader för hälso-

och sjukvård åt personer som är folkbokförda i kommunen enligt vad som sägs i

denna lag.

Betalningsansvaret för personer som efter beslut av en kommun vistas i en annan

kommun i sådan särskild boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket,

21 § tredje stycket och 69 § första stycket 2 socialtjänstlagen (1980:620) har

dock den kommun som beslutat om vistelsen.

Betalningsansvaret för personer som efter beslut av en kommun vistas i en annan

kommun i sådan särskild boendeform eller bostad som avses i 5 kap. 5 § andra

stycket, 5 kap. 7 § tredje stycket och 7 kap. 1 § första stycket 2

socialtjänstlagen (2001:000) har dock den kommun som beslutat om vistelsen.

Vad som i denna lag sägs om landsting gäller även kommuner som inte ingår i ett

landsting.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.17 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

Härigenom föreskrivs att 31 a § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 a §1

Om en patient önskar att stödpersonens uppdrag skall övergå till ett uppdrag som

 kontaktperson enligt 10 § socialtjänstlagen (1980:620) när tvångsvården upphört

 och stödpersonen samtycker till det, skall den nämnd som avses i 30 §

underrätta socialnämnden i den kommun där patienten är folkbokförd om patientens

 önskemål.

Om en patient önskar att stödpersonens uppdrag skall övergå till ett uppdrag som

 kontaktperson enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:000) när tvångsvården

upphört och stödpersonen samtycker till det, skall den nämnd som avses i 30 §

underrätta socialnämnden i den kommun där patienten är folkbokförd om patientens

 önskemål.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.18 Förslag till lag om ändring i folkbokföringslagen (1991:481)

Härigenom föreskrivs att 15 § folkbokföringslagen (1991:481) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 §

Den som för service och omvårdnad har en sådan bostad för äldre människor som

avses i 20 § socialtjänstlagen (1980:620) i en annan församling än den, där han

var eller borde ha varit folkbokförd när han flyttade till den aktuella

bostaden, får folkbokföras i sistnämnda församling. Han folkbokförs då på den

fastighet där han förut var eller borde ha varit folkbokförd eller endast i

församlingen eller, om det finns särskilda skäl, på en annan fastighet.

Den som för service och omvårdnad har en sådan bostad för äldre människor som

avses i 5 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:000) i en annan församling än den,

där han var eller borde ha varit folkbokförd när han flyttade till den aktuella

bostaden, får folkbokföras i sistnämnda församling. Han folkbokförs då på den

fastighet där han förut var eller borde ha varit folkbokförd eller endast i

församlingen eller, om det finns särskilda skäl, på en annan fastighet.

Den som för service och omvårdnad har en sådan bostad som anges i första stycket

 och är folkbokförd i den församling där bostaden ligger får folkbokföras på en

annan fastighet i församlingen om det finns särskilda skäl.

Första och andra styckena skall även tillämpas på den som vistas i ett hem för

äldre som drivs av någon annan än kommunen, om boendet med hänsyn till

upplåtelseform och tillgång till vård kan anses motsvara vistelse som avses i

första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.19 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

 m.fl.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl.

 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1

I denna lag ges bestämmelser om sysselsättning för och bistånd till utlänningar

som

1. har ansökt om uppehållstillstånd i Sverige enligt 3 kap. 2 eller 3 §

utlänningslagen (1989:529) (asylsökande),

2. har beviljats tidsbegränsat uppehållstillstånd med stöd av bestämmelserna i 2

 kap. 4 a § utlänningslagen, eller

3. har ansökt om uppehållstillstånd i Sverige och av särskilda skäl medgetts

rätt att vistas här medan ansökan prövas.

Den som omfattas av denna lag har inte rätt till bistånd enligt 6 §

socialtjänstlagen (1980:620) för förmåner av motsvarande karaktär.

Den som omfattas av denna lag har inte rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 §

socialtjänstlagen (2001:000) för förmåner av motsvarande karaktär.

Barn under 18 år som saknar uppehållstillstånd och som inte vistas på en

förläggning omfattas inte av denna lag, om de bor hos en vårdnadshavare som har

uppehållstillstånd.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1720) om civilt försvar

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 11 § lagen (1994:1720) om civilt försvar skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

11 §1

Kommuners och landstings skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar

som söker skydd i Sverige regleras i socialtjänstlagen (1980:620), hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl.

Kommuners och landstings skyldighet att ta hand om utrymmande och utlänningar

som söker skydd i Sverige regleras i socialtjänstlagen (2001:000), hälso- och

sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.21 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:459) om arbetsförmedlingsregister

Härigenom föreskrivs att 7 och 8 §§ lagen (1994:459) om

arbetsförmedlingsregister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §

En registrering enligt 6 § 2-4 får innehålla uppgift om den arbetssökandes

sjukdom eller hälsotillstånd och om den arbetssökande fått ekonomisk hjälp med

stöd av socialtjänstlagen (1980:620). Den får också innehålla omdömen och andra

värderande upplysningar om den arbetssökande.

En registrering enligt 6 § 2-4 får innehålla uppgift om den arbetssökandes

sjukdom eller hälsotillstånd och om den arbetssökande fått ekonomisk hjälp med

stöd av socialtjänstlagen (2001:000). Den får också innehålla omdömen och andra

värderande upplysningar om den arbetssökande.

Uppgifter om den arbetssökande som registreras med stöd av första stycket skall

grundas antingen på muntliga uppgifter från den arbetssökande eller på

skriftliga uppgifter i en handling som förs till en akt för den arbetssökande.

Av daganteckning skall framgå att den arbetssökande har tagit del av uppgift som

 avses i första stycket och att han skriftligen har samtyckt till att uppgiften

registrerats. Av daganteckning skall också framgå att den arbetssökande

skriftligen har samtyckt till registrering enligt 6 § 1.

8 §1

En registrering enligt någon av 5-7 §§ får inte innehålla uppgifter om att den

arbetssökande misstänks eller har dömts för brott eller har avtjänat straff

eller har fått annan påföljd för brott eller har varit föremål för

tvångsingripande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1991:1128) om

 psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård eller

smittskyddslagen (1988:1472).

Registreringen får inte heller innehålla uppgift om att den arbetssökande har

vårdats med stöd av socialtjänstlagen (1980:620) eller varit föremål för åtgärd

enligt utlänningslagen (1989:529).

Registreringen får inte heller innehålla uppgift om att den arbetssökande har

vårdats med stöd av socialtjänstlagen (2001:000) eller varit föremål för åtgärd

enligt utlänningslagen (1989:529).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:566) om lokal försöksverksamhet

med finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och

socialtjänst

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1994:566) om lokal försöksverksamhet med

finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och

socialtjänst skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Till den som enligt 2 § skall bedriva försöksverksamheten får de parter som

deltar i försöket överföra medel för sådana kostnader som är hänförliga till

försöksperioden och som avser

1. hälso- och sjukvård,

2. sjukreseersättning,

3. verksamhet enligt socialtjänstlagen (1980:620), lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall och verksamhet som i annat fall enligt lag skall handhas av

socialnämnd och inte omfattas av 1, samt

3. verksamhet enligt socialtjänstlagen (2001:000), lagen (1990:52) med särskilda

 bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall och verksamhet som i annat fall enligt lag skall handhas av

socialnämnd och inte omfattas av 1, samt

4. sjukpenning och rehabiliteringsersättning enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring, sjukpenning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och

medel avsedda för den allmänna försäkringskassans köp av yrkesinriktade

rehabiliteringstjänster.

Parterna får också till den som bedriver försöksverksamheten överföra medel för

beräknade kostnader för administration av verksamheten.

Den som bedriver försöksverksamheten övertar ansvaret för att i försöksområdet

täcka de kostnader som parterna beslutat skall ingå i försöket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1518) om mervärdesskattekonton

för kommuner och landsting

Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1995:1518) om mervärdesskattekonton för

kommuner och landsting skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §1

Vid utbetalning av ersättning enligt 5 § tillämpas bestämmelserna i 8 kap. 9,

10, 15 och 16 §§ mervärdesskattelagen (1994:200). Bestämmelsen i 8 kap. 9 §

första stycket 1 mervärdesskattelagen skall dock inte tillämpas i fråga om

sådana boendeformer som anges i 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket

socialtjänstlagen (1980:620) samt 9 § 8 och 9 lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade.

Vid utbetalning av ersättning enligt 5 § tillämpas bestämmelserna i 8 kap. 9,

10, 15 och 16 §§ mervärdesskattelagen (1994:200). Bestämmelsen i 8 kap. 9 §

första stycket 1 mervärdesskattelagen skall dock inte tillämpas i fråga om

sådana boendeformer som anges i 5 kap. 5 § andra stycket och 5 kap. 7 § tredje

stycket socialtjänstlagen (2001:000) samt 9 § 8 och 9 lagen (1993:387) om stöd

och service till vissa funktionshindrade.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.24 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:191) med anledning av Sveriges

tillträde till Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid

internationella adoptioner

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1997:191) med anledning av Sveriges

tillträde till Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid

internationella adoptioner skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Ansökningar som avses i artikel 14 i konventionen skall göras hos socialnämnden

i sökandens eller sökandenas hemkommun.

Socialnämnden skall

a) sammanställa rapporter enligt artikel 15.1. i konventionen,

b) pröva frågor om samtycke enligt artikel 17.c i konventionen,

c) vidta åtgärder enligt artikel 21 i konventionen.

I 25 § socialtjänstlagen (1980:620) finns bestämmelser om att socialnämnden

prövar frågor om medgivande att i adoptionssyfte ta emot barn med hemvist

utomlands.

I 6 kap 12-15 §§ socialtjänstlagen (2001:000) finns bestämmelser om att

socialnämnden prövar frågor om medgivande att i adoptionssyfte ta emot barn med

hemvist utomlands.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.25 Lag om ändring i lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling

Härigenom föreskrivs att 8 och 11 §§ lagen (1997:192) om internationell

adoptionsförmedling skall upphöra att gälla vid utgången av juni månad 2001.

2.26 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:297) om försöksverksamhet med

samtjänst vid medborgarkontor

Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1997:297) om försöksverksamhet med samtjänst

 vid medborgarkontor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

En arbets- eller uppdragstagare som omfattas av ett särskilt avtal enligt 5 §

får i den kommunala myndighetens namn.

1. bereda ärenden om bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen (1980:620) till den

som fyllt 65 år för dennes försörjning,

2. ta emot ansökningar om plats i förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg,

fördela sådana platser och lämna erbjudanden om plats enligt 14 a §

socialtjänstlagen,

3. lämna ekonomiskt stöd till inackordering för elever i gymnasieskolan och

kommunal vuxenutbildning enligt skollagen (1985:1100),

1. bereda ärenden om bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:000) till

 den som fyllt 65 år för dennes försörjning,

2. ta emot ansökningar om plats och, med undantag för barn som behöver särskilt

stöd enligt 2 a kap. 9 § skollagen (1985:1100), fördela platser och lämna

erbjudanden om plats för barn som skall tillhandahållas förskoleverksamhet och

skolbarnsomsorg enligt 2 a kap. skollagen,

3. lämna ekonomiskt stöd till inackordering för elever i gymnasieskolan och

kommunal vuxenutbildning enligt skollagen,

4. ge tillstånd till att inrätta annat slag av toalett än vattentoalett enligt

en kommunal föreskrift, eller

5. i enklare fall bevilja parkeringstillstånd för handikappade.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.27 Förslag till lag om ändring i socialförsäkringsregisterlagen (1997:934)

Härigenom föreskrivs att 7 § socialförsäkringsregisterlagen (1997:934) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1

Som särskilda ärendeuppgifter får inte registreras sådana uppgifter som avses i

13 och 21 §§ personuppgiftslagen (1998:204) eller som utgör omdöme eller annan

värderande upplysning om den registrerade.

Utan hinder av första stycket får följande uppgifter registreras:

1. förekomsten av ansökan eller anmälan i ärenden som omfattas av 1 § första

stycket,

2. tidpunkter, tidsperioder och belopp dels för ersättningar, dels för

ersättningsgrundande förhållanden, i ärenden som omfattas av 1 § första stycket,

3. grad av nedsatt arbetsförmåga,

4. förekomsten av intyg och utlåtande av läkare eller annan intygsgivare,

5. förekomsten av rehabiliteringsutredning eller annan utredning i

rehabiliteringsärende samt av fastställd rehabiliteringsplan,

6. arten av och tidpunkter för föreslagna, planerade och vidtagna

rehabiliteringsåtgärder,

7. förekomsten av sådan särskild grund för beaktande av högre bostadskostnad som

 avses i 14 § tredje stycket och 17 § tredje stycket lagen (1993:737) om

bostadsbidrag,

8. om den registrerade får eller har fått vård eller försörjning helt eller

delvis på det allmännas bekostnad,

9. om den registrerade är häktad, intagen i kriminalvårdsanstalt eller i övrigt

har tagits om hand på det allmännas bekostnad,

10. om den registrerade vistas eller bor i en särskild boendeform enligt

socialtjänstlagen (1980:620) eller vistas eller bor på annat liknande sätt,

10. om den registrerade vistas eller bor i en särskild boendeform enligt

socialtjänstlagen (2001:000) eller vistas eller bor på annat liknande sätt,

11. om fråga om återbetalningsskyldighet har uppkommit

12. vilken personkrets enligt 5 § förordningen (1988:890) om bilstöd till

handikappade som den bilstödsberättigade hör till,

13. att godmanskap eller förvaltarskap är anordnat enligt föräldrabalken,

14. att en förälder på grund av sjukdom eller handikapp varaktigt saknar förmåga

 att vårda barn,

15. att den registrerade får aktivitetsstöd enligt 5 § tredje stycket

förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd,

16. att den registrerade har rätt till ersättning enligt 16-22 §§ förordningen

om aktivitetsstöd,

17. bevakningsanledning, samt

18. anledningen till att ett ärende avslutats.

I socialförsäkringsregister som förs för handläggning av ärenden om ersättning

för tandvård enligt 2 kap. 3 § lagen (1962:381) om allmän försäkring och

förordningen (1998:1337) om tandvårdstaxa får dessutom, i fråga om vårdgivare,

registreras uppgift om namn på praktik. I sådana register får vidare registreras

 uppgift om

1. förekomsten av begäran om förhandsprövning enligt förordningen om

tandvårdstaxa samt kod för behandlingsförslag som begäran avser,

2. kod för behandling som avses i förordningen om tandvårdstaxa,

3. att den registrerade har rätt till ersättning enligt 9, 13 eller 14 §

förordningen om tandvårdstaxa,

4. förhållanden som anges i 15 § andra stycket förordningen om tandvårdstaxa,

5. förekomsten av remiss, remitterande vårdgivares namn och namnet på den

vårdgivare till vilken remiss har skett, samt

6. patientavgift och tandvårdsersättning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.28 Lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten

ungdomsvård skall införas en ny paragraf, 18 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 a §

Den dömde är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig

 att efter uppmaning vid ankomsten till det särskilda ungdomshemmet samt inför

vistelse utanför hemmet enligt 18 § lämna blod-, urin- eller utandningsprov för

kontroll av om han eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker,

andra berusningsmedel, sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud

mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om

förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den dömde är

påverkad av något sådant medel.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

2.29

Förslag till lag om ändring i lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m.

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

I varje landsting och kommun skall det finnas en eller flera nämnder med uppgift

 att stödja och hjälpa patienter inom

1. den hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) som

bedrivs av landsting eller enligt avtal med landsting,

2. den hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) som

bedrivs av kommuner eller enligt avtal med kommuner och den allmänna omvårdnad

enligt socialtjänstlagen (1980:620) som ges i samband med sådan hälso- och

sjukvård, samt

2. den hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) som

bedrivs av kommuner eller enligt avtal med kommuner och den allmänna omvårdnad

enligt socialtjänstlagen (2001:000) som ges i samband med sådan hälso- och

sjukvård, samt

3. den tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125) som bedrivs av landsting.

För sådana nämnder gäller vad som är föreskrivet i kommunallagen (1991:900).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.30 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad

ålderspension

Härigenom föreskrivs att 12 kap. 8 § lagen (1998:674) om inkomstgrundad

ålderspension skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

8 §

Om en person som är berättigad till pension enligt denna lag i väsentlig

omfattning har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd enligt

socialtjänstlagen (1980:620) utan villkor om återbetalning, får retroaktivt

beviljad sådan pension betalas ut till socialnämnden till den del den motsvarar

vad socialnämnden sammanlagt har betalat ut till den pensionsberättigades och

dennes familjs försörjning för den tid som den retroaktiva pensionen avser.

Om en person som är berättigad till pension enligt denna lag i väsentlig

omfattning har fått sin försörjning genom ekonomiskt bistånd enligt

socialtjänstlagen (2001:000) utan villkor om återbetalning, får retroaktivt

beviljad sådan pension betalas ut till socialnämnden till den del den motsvarar

vad socialnämnden sammanlagt har betalat ut till den pensionsberättigades och

dennes familjs försörjning för den tid som den retroaktiva pensionen avser.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.31 Förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 11 § inkomstskattelagen (1999:1229) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

11 §

Bistånd enligt socialtjänstlagen (1980:620) och liknande ersättningar är

skattefria.

Bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:000) och liknande ersättningar är

skattefria.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.32 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:332) om ersättning till

steriliserade i vissa fall

Härigenom föreskrivs att 3 a § lagen (1999:332) om ersättning till steriliserade

 i vissa fall skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 a §1

För den som har fått ersättning enligt denna lag skall tillgångar uppgående till

 ett belopp om etthundrasjuttiofemtusen (175 000) kr anses som förmögenhet och

inte beaktas vid tillämpning av

1. 5 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer,

2. 5 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag,

3. 6 och 35 §§ socialtjänstlagen (1980:620),

3. 4 kap. 1 § och 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:000),

4. 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),

5. 19 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, samt

6. 16 § lagen (1962:382) angående införande av lagen om allmän försäkring.

Anmälan enligt 8 § första stycket lagen om bostadstillägg till pensionärer

behöver inte göras på grund av ersättning som har utgetts enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

2.33 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:461) om efterlevandepension och

efterlevandestöd till barn

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 9 § lagen (2000:461) om efterlevandepension och

efterlevandestöd till barn skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

9 §

Om en person som är berättigad till efterlevandepension eller efterlevandestöd

till barn i väsentlig omfattning har fått sin försörjning genom ekonomiskt

bistånd enligt socialtjänstlagen (1980:620) utan villkor om återbetalning, får

retroaktivt beviljad sådan pension eller efterlevandestöd betalas ut till

socialnämnden till den del ersättningen motsvarar vad socialnämnden sammanlagt

har betalat ut till den ersättningsberättigades och dennes familjs försörjning

för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

Om en person som är berättigad till efterlevandepension eller efterlevandestöd

till barn i väsentlig omfattning har fått sin försörjning genom ekonomiskt

bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:000) utan villkor om återbetalning, får

retroaktivt beviljad sådan pension eller efterlevandestöd betalas ut till

socialnämnden till den del ersättningen motsvarar vad socialnämnden sammanlagt

har betalat ut till den ersättningsberättigades och dennes familjs försörjning

för den tid som den retroaktiva ersättningen avser.

2.34 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska

program

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program

 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §1

Den som är berättigad till ersättning enligt lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring har vid deltagande i verksamhet som anordnas av kommunen

 enligt 3 § rätt till aktivitetsstöd.

Kommunen skall till den som tar del av verksamhet enligt 3 § och som uppbär

försörjningsstöd enligt 6 och 6 b §§ socialtjänstlagen (1980:620) när han eller

hon börjar delta i verksamheten utge ersättning med ett belopp som motsvarar

försörjningsstödet. Detsamma skall gälla beträffande den för vilken fattas

beslut om sådant försörjningsstöd som avses i första stycket under tid som han

eller hon deltar i verksamheten.

Kommunen skall till den som tar del av verksamhet enligt 3 § och som uppbär

försörjningsstöd enligt 4 kap. 1 och 2 §§ socialtjänstlagen (2001:000) när han

eller hon börjar delta i verksamheten utge ersättning med ett belopp som

motsvarar försörjningsstödet. Detsamma skall gälla beträffande den för vilken

fattas beslut om sådant försörjningsstöd som avses i första stycket under tid

som han eller hon deltar i verksamheten.

Kommunen skall till deltagare som inte erhåller ersättning enligt första eller

andra stycket betala ut ersättning med 2 562 kronor per månad.

Ersättningen enligt andra och tredje stycket skall benämnas

utvecklingsersättning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 25 september 1997 bemyndigade regeringen dåvarande statsrådet

Margot[REDACTED_EFTERNAMN] att tillkalla en särskild utredare med uppgift att göra en

översyn av vissa frågor om socialtjänstlagen (1980:620). Utredaren skulle

analysera och lämna förslag som bl.a. berör lagens konstruktion och struktur,

socialtjänstens finansiering, socialtjänstens uppgift att främst bistå vid

tillfälliga sociala eller ekonomiska problem samt formerna för tillsynen över

socialtjänsten (dir. 1997:109). Utredningen antog namnet

Socialtjänstutredningen. Regeringen beslutade den 3 september 1998 om

tilläggsdirektiv till utredaren att lämna förslag till hur den ekonomiska

tryggheten för vissa äldre invandrare ska utformas (dir. 1998:70).

Utredningen har avgett slutbetänkandet Socialtjänst i utveckling (SOU 1999:97).

En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Utredningens lagförslag finns

 i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns

 tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S1999/7149/ST).

Regeringen beslutade den 4 september 1997 att tillkalla en särskild utredare för

 att utarbeta ett förslag till särskild författningsreglering av behandlingen av

 personuppgifter inom socialtjänsten. Utredningen, som antog namnet

Socialdatautredningen (S 1997:15), har avlämnat betänkandet Behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten (SOU 1999:109). En sammanfattning av

betänkandet finns i bilaga 4. Utredningens lagförslag finns i bilaga 5.

Betänkandet har remissbehandlats och en förteckning över remissinstanserna finns

 i bilaga 6. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i

Socialdepartementet (dnr S1999/8114/ST).

I propositionen behandlas vidare framställningar från Statens

institutionsstyrelse SiS om ändringar i vissa lagar och författningar inom SiS

ansvarsområde. Förslagen har remissbehandlats. En sammanställning över

remissyttrandena finns tillgänglig i Socialdepartementet (dnr S1996/3966/IFO).

Dessutom behandlas ett förslag ur Barnpsykiatriutredningens betänkande Det

gäller livet (SOU 1998:31). Förslaget har remissbehandlats. En sammanställning

av remissyttrandena finns tillgängliga i Socialdepartementet (dnr S1998/987/HS).

Slutligen behandlas också en skrivelse från Svenska Kommunförbundet om

gallringsregler i socialtjänsten, dnr S98/6675/ST.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i bilaga 9.

Lagrådet har föreslagit vissa förtydliganden och justeringar i lagförslagen.

Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Lagrådets yttrande

kommenteras närmare under avsnitt 6.2, 7.2, 13.2-5 samt i

författningskommentaren.

Övriga lagändringar har, på grund av att de enbart är av enkel beskaffenhet,

inte underställts Lagrådets granskning.

4 Allmänna utgångspunkter

Socialtjänsten utgör en central del av välfärdspolitiken. Genom att tillgodose

individuella behov hos socialt och ekonomiskt utsatta grupper utgör

socialtjänstens insatser ett viktigt komplement till de generella ekonomiska

stödsystemen.

Någon form av rättslig reglering för den enskildes rätt till stöd för överlevnad

 har funnits sedan 1700-talet. Denna rätt har ytterst sin ideologiska grund i

uppfattningen att staten har plikt att vårda medborgarna och att medlemskap i

samhället innebär att ha vissa rättigheter som samtidigt kräver motprestationer.

 Denna uppfattning om relationen mellan staten och individen utvecklades under

upplysningstiden.

Det ideologiska synsättet men även ekonomiska orsaker har föranlett ändringar i

den lagstiftning som sedan dess avsett att skydda den enskildes försörjning.

Bl.a. har omfattningen av rätten till stöd för försörjning samt rätten till

domstolsprövning av beslut om socialbidrag i vissa tider begränsats med hänsyn

till samhällets bristande resurser.

Ett rättighetsbegrepp finns alltså i socialrätten sedan lång tid tillbaka. Som

lagstiftningsstrategi har det använts till att förverkliga och bygga upp

välfärdsstaten. Begreppet har i dessa sammanhang dels betecknat behovet av

samhällelig resursfördelning, dels varit ett verktyg för att lösa konflikter när

 enskildas intressen kolliderar med offentliga myndigheters.

Genom 1980 års socialtjänstreform lades de grundläggande målsättningarna och

värderingarna som nu gäller för socialtjänsten fast. Det gäller principerna om

helhetssyn, frivillighet, det förebyggande perspektivet och att den enskildes

egna resurser skall tas tillvara. Individens delaktighet och egna ansvar skall

beaktas. Socialtjänsten skall också präglas av frivillighet och

självbestämmande, kontinuitet, flexibilitet, normalisering, närhet och

valfrihet. Det finns anledning att betona att de grundläggande värderingar som

präglade 1980 års socialtjänstreform alltjämt skall gälla. Principerna ger inte

bara vägledning för socialtjänstens praktiska verksamhet, utan för den

människosyn som alltjämt skall prägla reformarbetet inom socialtjänsten. Det är

emellertid angeläget att påpeka att begreppen måste konkretiseras och

manifesteras i det dagliga arbetet, så att de inte utvecklas till tomma

honnörsord utan konkret innehåll.

Utvecklingen under 1990-talet har i flera avseenden påverkat förutsättningar för

 socialtjänsten arbete. Sedan år 1992 har kommunerna stor möjlighet att själva

utforma sin nämnd- och förvaltningsorganisation samtidigt som

ansvarsfördelningen mellan kommuner och landsting har förändrats. Det har på

sina håll påverkat helhetssynen i det praktiska arbetet. Den djupa ekonomiska

kris som präglade 1990-talets första hälft, med en femdubbling av

arbetslösheten, förde med sig stora nedskärningar i statsbudgeten för att komma

tillrätta med obalansen i statens finanser. För medborgarna innebar

nedskärningarna bl.a. sänkta nivåer eller ändrade förutsättningar i sjuk-,

arbetslöshets- och föräldraförsäkringarna samt höjda kommunala taxor och

avgifter. Detta drabbade inte minst barnfamiljerna hårt. Allt fler människor

hamnade under s.k. skälig levnadsnivå och blev därmed berättigade till

socialbidrag. Med en fördubbling av socialbidragskostnaderna mellan åren 1990

och 1997 innebar utvecklingen för kommunernas del kraftigt ökade kostnader.

Utvecklingen sammanföll med en rekordstor flyktinginvandring år 1994 samt flera

olika reformer som innebar nya uppgifter för kommunerna och ett vidgat ansvar

för dem som bor eller vistas i kommunen. År 1998 genomfördes vissa förändringar

i socialtjänstlagen. I förarbetena betonades att det inte fanns skäl att frångå

grundtankarna i 1980 års reform, men att det mot bakgrund av

samhällsutvecklingen sedan reformens införande fanns anledning att ompröva

medlen för att uppnå målen. Ändringarna innebar bl.a. att en riksnorm för

försörjningsstöd infördes, att rätten till bistånd därutöver preciserades samt

att rätten att överklaga biståndsbeslut genom förvaltningsbesvär inskränktes.

Utvecklingen under 1990-talets sista och 2000-talets första år har dock gått i

en annan och för landet positiv riktning. Den ekonomiska utvecklingen vände vid

mitten av 1990-talet åter uppåt, och den svenska ekonomin har sedan dess

utvecklats positivt. Den tidigare åtstramningspolitiken har ersatts av en

reformpolitik, med mer resurser till vård, skola och omsorg. Arbetslösheten har

sjunkit, vilket inneburit att målet om att sänka den öppna arbetslösheten till

fyra procent har uppnåtts.

Som en följd härav har antalet socialbidragshushåll minskat och därmed

kommunernas kostnader för socialbidragen. Det finns emellertid människor grupper

 som oavsett arbetsmarknadsläget har svårt att hävda sig på arbetsmarknaden. Det

 kan bero på personliga problem eller sämre sociala förutsättningar. För dessa

utgör socialtjänstens insatser ett skyddsnät i utsatta situationer eller

perioder i livet. Ett kompromisslöst mål är att välfärden skall omfatta samtliga

 medborgare. Det är därför angeläget att stärka det yttersta skyddsnätet, så att

 människor som av skilda anledningar utsätts för ekonomiska eller sociala

påfrestningar ges förutsättningar att leva ett värdigt och självständigt liv.

Principer för socialtjänstlagen

Socialtjänstlagen är en välfärdslag. De övergripande målen för socialtjänsten

har definierats i lagens portalparagraf. Även om bestämmelsens juridiska status

i den rättsliga processen kan diskuteras har den haft stor betydelse för

inriktningen av det sociala arbetet. Den tydliggör och anger riksdagens

ambitioner med lagverket.

Socialtjänstlagen avspeglar den lagstiftningsteknik som vann insteg under

1970-talet. Ramlagstekniken ansågs vara det effektivaste sättet för regleringar

som syftar till att uppnå välfärdsmålen. Den kom därför att användas både när

socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen utformades. Ramlagstekniken har

också gjort det möjligt att anpassa dessa lagar till nya behov och på så sätt

bidragit till att de överlevt trots de förändringar som skett i samhället under

de senaste tjugo åren. Men förändringar har gjorts och för socialtjänstlagens

del har det inneburit att flera detaljerade regler har införts. Dess karaktär av

 ramlag har dock inte ifrågasatts.

Ramlagstiftning, samt rättighets- och skyldighetslagstiftning är de

lagstiftningsstrategier som används för att reglera det sociala arbetet.

Ramlagstiftningen innehåller regler av flera olika slag. De varierar inom ett

brett spektrum från mycket detaljerade regler till så generella bestämmelser,

som anger mål eller operativa riktlinjer och som är avsedda att ge vägledning.

Socialtjänstlagen har också kritiserats från flera håll för att ett

spänningsförhållande mellan statens, kommunernas och den enskilde individens

intressen finns inbyggt i den.

Ramlagstekniken och det kommunala utjämningssystemet har varit de verktyg som

riksdag och regering främst använt för att styra samhällsutvecklingen på det

kommunala området. Dessutom tillkommer någon form av statligt kontrollsystem

ofta utformat som en skyldighet för någon statlig myndighet att ha tillsyn över

verksamheterna. Även riksdagens möjlighet att genom lagstiftning föreskriva rätt

 till domstolsprövning kan anses vara statlig kontroll eller statligt styrmedel

eftersom prövningen skall tillgodose den enskildes intressen ur de aspekter som

staten anser väsentliga och som huvudmannen för verksamheten är skyldig att

tillämpa.

Besvärsinstitut och den statliga tillsynen liksom formaliserade

handläggningsregler kan också anses kompensera de brister som ramlagstekniken

innebär med allmänt formulerade mål och riktlinjer i förhållande till en

detaljerad/preciserad lagstiftning för olika verksamheter.

Ramlagstekniken har kunnat användas under lång tid utan att behöva ändras i

någon större utsträckning. I stället har de verksamheter som kommuner eller

statliga förvaltningsmyndigheter bedriver anpassats. Vissa menar också att

tekniken är fördelaktig eftersom den kan innebära att socialtjänstens

arbetsmetoder utvecklas på ett positivt sätt.

Det finns inte någon definition av vad en rättighetslag eller en skyldighetslag

är. Ingen lagprodukt är heller enbart en rättighets- eller skyldighetslag. Vad

det handlar om är regler i en lagstiftningsprodukt som reglerar en skyldighet

eller en rättighet för något subjekt. Den skyldighet som regleras är ofta en

huvudmans ansvar. I socialtjänstlagen finns t.ex. regler om skyldigheter för

kommunerna att bedriva vissa verksamheter för att tillgodose medborgarnas behov.

 Med denna utgångspunkt kan kommunen bestämma hur verksamheterna skall bedrivas.

 Kommunen frihet i detta avseende begränsas bara i den mån det i lagen finns

bestämmelser som inskränker den. De kommunala beslut som grundas på en allmän

skyldighet att bedriva viss verksamhet överklagas enligt bestämmelserna i

kommunallagen.

För att en lagbestämd social rättighet i juridiskt hänseende skall anses

föreligga måste den uppfylla vissa krav. Även om utformningen av

rättighetsbestämmelser inte alltid uppfyller dessa krav tycks det råda enighet

inom doktrinen om dem. Rättigheten skall vara noggrant preciserad både vad

gäller innehåll och förutsättningar och den skall vara utkrävbar. För att vara

utkrävbar fordras möjlighet till överprövning för att den enskilde genom ett

domstolsutslag skall kunna hävda sin rätt mot den ansvarige huvudmannen. Ibland

krävs också statlig tillsyn och kontroll av de myndigheter som har hand om

förvaltningen.

Statens styrning och kontroll

Statens ansvar för medborgarnas sociala välstånd har i socialtjänstlagen ålagts

kommunerna. I enlighet med den decentraliserade förvaltningspolitikens syfte är

bestämmelserna i socialtjänstlagen generellt utformade. Ett undantag är lagens

rättighetsbestämmelser, med möjlighet till domstolsprövning som syftar till att

stärka den enskildes ställning och ge likhet i tillämpningen över landet. Den

kontroll som sker via den statliga tillsynen över socialtjänsten är ett viktigt

komplement till den kontroll som sker genom att den enskilde har rätt att

överklaga beslut via förvaltningsbesvär. En aktiv statlig tillsyn syftar till

att trygga rättssäkerheten och lagligheten i det kommunala åtagandet men också

att skapa en likvärdig verksamhet över hela landet. En väl fungerande tillsyn är

 ett viktigt instrument för att se till att socialtjänstlagen efterlevs och för

att garantera den enskilde god kvalitet och säkerhet i de insatser som ges.

Mot bakgrund av en fortsatt decentralisering, generella istället för riktade

statsbidrag och en tilltagande privatisering av vården har tillsynsfrågorna

under senare år fått ökad tyngd. Uppmärksammade fall av brister i vård och

omsorg har understrukit behovet av en effektivare och mer slagkraftig tillsyn.

Frågan om hur den statliga regionala tillsynen över kommunala verksamheter bör

vara ordnad är och har varit föremål för överväganden i flera olika utredningar.

 Tillsynen har kritiserats för att vara otydlig och svag. Behov av ökade

befogenheter för tillsynsmyndigheterna, motsvarande vad som gäller inom hälso-

och sjukvården har efterlysts.

Socialutskottet har i sitt av riksdagen godkända betänkande (bet. 1996/97:SoU13,

 rskr.1996/97:185) uttalat att tillsynen över äldreomsorgen bör förbättras.

Tillsynen måste skärpas och inriktas på frågor om laglighet och rättssäkerhet.

Tillsynen måste också inriktas på att säkra kvalitet och kompetens i vården och

omsorgen, så att de äldres självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet

säkras. Utskottet ansåg vidare att det är angeläget att skapa en tydligare

organisation för tillsynen. Det får inte råda någon tvekan om vart den enskilde

skall vända sig med sina synpunkter och klagomål. Informationen om möjligheten

att klaga måste förbättras. Utskottet pekar också på hur uppdelningen mellan

länsstyrelsen och Socialstyrelsens regionala tillsynsenheter medför svårigheter

och en otydlighet vid tillsynen i gränsområdet mellan kommunal och

landstingskommunal verksamhet.

Länsstyrelserna och Socialstyrelsen har olika roller i fråga om tillsyn över den

 kommunala socialtjänsten. Socialstyrelsen har den övergripande tillsynen över

socialtjänsten i riket och skall följa och vidareutveckla denna. Länsstyrelserna

 svarar för den primära tillsynen över socialnämndernas tillämpning av

socialtjänstlagen. Länsstyrelsen skall inom länet bl.a. informera och ge råd

till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten, biträda socialnämnderna med

råd i deras verksamhet samt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter

på ett ändamålsenligt sätt. Länsstyrelsen ansvarar för tillsynen av verksamheter

 inom såväl offentlig som privat regi.

Socialstyrelsen svarar för såväl den övergripande som den primära tillsynen över

 hälso- och sjukvården och dess personal. Styrelsen utövar tillsyn över all

hälso- och sjukvård oavsett driftsform. Socialstyrelsens tillsyn över hälso- och

 sjukvården utövas främst genom sex regionala tillsynsenheter. Inom hälso- och

sjukvården finns en rättslig reglering som saknar motsvarighet inom

socialtjänstområdet.

Socialtjänstlagen är i stora delar en ramlag, även om den innehåller

rättighetsbestämmelser, där den enskildes rättssäkerhet tryggas genom

möjligheter att överklaga beslut till domstol. Ifråga om tillsynen över sådana

verksamheter som ligger inom ramen för den kommunala självstyrelsen finns ett

behov av samordning på nationell nivå för en enhetlig tillämpning vilket skulle

kunna bidra till en utveckling av tillsynen över socialtjänsten.

Det är därför angeläget att Socialstyrelsen och länsstyrelserna i samverkan

utvecklar tillsynen över socialtjänsten för att göra tillsynen effektivare.

Redan idag görs mycket för att förbättra och effektivisera den sociala tillsynen

 såväl på regional som på nationell nivå. För en tillräckligt effektiv tillsyn

krävs dock en starkare samordning mellan den regionala och nationella nivån än

vad som hittills varit fallet. Samordningen mellan tillsynen på socialtjänstens

och hälso- och sjukvårdens områden måste också utvecklas vidare och förstärkas.

Bland de frågor som bör ställas i centrum för tillsynen är personalens

kompetens, effekt och resultat av verksamheterna samt bemötande av klienter och

allmänhet.

5 En ny socialtjänstlag

Regeringens förslag: Socialtjänstlagen redigeras om och delas in i kapitel.

Lagens karaktär av ramlag för det sociala arbetet bibehålls. Likaså skall

helhetssynen på den enskildes behov alltjämt prägla det sociala arbetet. Rätten

till bistånd regleras i ett särskilt kapitel.

Socialtjänstutredningens förslag: Bestämmelserna om ekonomiskt bistånd lyfts ut

ur socialtjänstlagen och regleras i en särskild lag om socialbidrag. Beträffande

 lagen i övrigt föreslår utredningen vissa redigeringar.

Remissinstanserna: Remissopinionen är splittrad när det gäller frågan om en

särskild socialbidragslag. Flera remissinstanser, bl.a. Socialstyrelsen och

Länsstyrelsen i Västra Götaland, framhåller risken med att helhetsperspektivet

inom socialtjänsten förloras med en sådan konstruktion. Kammarrätten i Stockholm

 och Socialstyrelsen m.fl. påtalar risken för tillämpnings- och

tolkningsproblem, då den nya lagen medför en oklar uppdelning av vilka behov som

 skall bedömas. Statskontoret anför att förslaget saknar tillräcklig analys för

att kunna bedömas. Några remissinstanser, däribland Folkhälsoinstitutet anser

att förslaget är positivt om det innebär att resurser frigörs för det

förebyggande arbetet.

En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget om att socialtjänstlagen

 redigeras om. Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller dock att det inte är

helt utan komplikationer att numrera om i stort sett alla paragrafer och anför

att en kapitelindelning bör övervägas.

Skälen för regeringens förslag: Nuvarande socialtjänstlag trädde i kraft den 1

januari 1982 efter ett omfattande reformarbete (prop. 1979:80:1, bet. SoU

1979/80:44). Genom socialtjänstlagen samlades tidigare vårdlagar -

socialhjälpslag, barnavårdslag, nykterhetsvårdslag samt barnomsorgslag i en

gemensam lag för hela det sociala området. Syftet med detta var bl.a. att skapa

en helhetssyn på människans behov och förutsättningar i det sociala arbetet.

Genom åren har lagen ändrats ett flertal gånger, nya bestämmelser har tillkommit

 och andra har upphört att gälla. Utvecklingen i samhället har bl.a. medfört att

 en stor del av det vård- och behandlingsarbete som tidigare utfördes av

kommuner eller landsting numera utförs som enskild verksamhet. Den enskildes

rätt till bistånd har detaljreglerats på ett sätt som inte var avsett när

socialtjänstlagen ursprungligen kom till. Detta har lett till att lagen kommit

att bli alltmer svåröverskådlig och förlorat sin ursprungliga konstruktion och

tydlighet.

Genom de ändringar som har skett under åren har, förutom att nya bestämmelser

inte alltid har placerats på ett genomtänkt sätt, också språket i själva

lagtexten kommit att verka något föråldrat och brista i konsekvens. Förslaget

innebär därför också att språket moderniseras och görs mer enhetligt.

Ett problem som har framhållits är också blandningen av bestämmelser av

målsättningskaraktär, bestämmelser som reglerar skyldigheter för kommunerna och

bestämmelser som ger enskilda särskilda rättigheter. Regeringen anser inte att

det finns skäl att ändra lagens karaktär i det avseendet.

Syftet med den föreslagna konstruktionen är att göra lagen mer lättillgänglig

och överskådlig. Bestämmelsernas olika karaktär blir därigenom tydligare, vad

som är målsättningsbestämmelser, kommunernas direkta skyldigheter respektive

individens rättigheter. Rätten till bistånd föreslås regleras i ett särskilt

kapitel.

Regeringens förslag innebär inte att lagens karaktär av ramlag för det sociala

arbetet ändras. Inte heller innebär den föreslagna lydelsen att lagens

grundläggande utgångspunkter såsom individens självbestämmande, inflytande och

helhetssynen i det sociala arbetet förändras. De ändringar i de materiella

bestämmelserna som föreslås, behandlas i kommande avsnitt i denna proposition.

6 Rätten till bistånd

6.1 Nuvarande ordning

Sedan den 1 januari 1998 gäller beträffande rätten till bistånd att den som inte

 själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har

rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och för sin livsföring i

övrigt (annat bistånd) på särskilt angivna villkor. Vad som skall anses ingå i

försörjningsstödet preciseras i lagen och en riksnorm som innefattar skäliga

kostnader för livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror,

hälsa och hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift fastställs av

regeringen för varje år. Utöver det belopp som utgör riksnormen har den enskilde

 rätt till bistånd för skäliga kostnader för boende, hushållsel, arbetsresor,

hemförsäkring, läkarvård, akut tandvård, glasögon samt medlemskap i fackförening

 och arbetslöshetskassa. Vad som avses med annat bistånd preciseras också i

lagen, nämligen hjälp i hemmet samt särskilt boende för service och omvårdnad

för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade.

Kommunen har därutöver getts en befogenhet att kunna utge bistånd även i annan

form eller utöver vad som anges om det finns skäl för det. Sådant bistånd är

dock inte utformat som en rättighet för den enskilde, utan som en möjlighet för

kommunen.

Biståndsbeslut som avser försörjningsstöd eller annat bistånd kan överklagas av

den enskilde genom förvaltningsbesvär, vilket innebär att domstolen prövar såväl

 beslutets laglighet som dess lämplighet och kan fatta ett nytt beslut med en

annan innebörd. Övriga biståndsbeslut kan enbart bli föremål för

laglighetsprövning enligt kommunallagens (1991:900) bestämmelser.

6.2 Den enskildes rätt till bistånd skall stärkas

Regeringens förslag: Socialtjänstlagens bestämmelser om rätt till bistånd ändras

 på så sätt att de begränsningar i fråga om annat bistånd som gäller i dag tas

bort. Bestämmelsen kommer i princip att återgå till vad som gällde före den 1

januari 1998. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem

tillgodosedda på annat sätt skall ha rätt till bistånd av socialnämnden för sin

försörjning eller sin livsföring i övrigt. Begreppet skälig levnadsnivå skall

kvarstå i lagen med den innebörd som begreppet har vad gäller innehåll och

nivåbestämning av biståndet. Likaså kvarstår bestämmelsen om att biståndet skall

 utformas så att det stärker den enskildes möjligheter att leva ett

självständigt liv.

Försörjningsstödet preciseras till att avse, förutom de poster som ingår i

riksnormen, skäliga kostnader för boende, hushållsel, arbetsresor, hemförsäkring

 samt medlemskap i fackförening och arbetslöshetskassa. Övriga poster som nu

finns i uppräkningen ingår, utan precisering, i begreppet livsföring i övrigt.

Socialtjänstutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen föreslog dock att bestämmelserna om försörjningsstöd skulle regleras

 i en särskild lag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser välkomnar förslaget om att

rättssäkerheten skall stärkas för den enskilde genom att det återigen blir

möjligt att överklaga biståndsbeslut genom förvaltningsbesvär. Bland kommunerna

är bilden splittrad, hälften av de kommuner och kommunförbund som har yttrat sig

 tillstyrker förslaget. Den enskildes rättssäkerhet och demokratiskäl väger

tungt hos de kommuner som tillstyrker förslaget att återinföra

överklagningsrätten. Oxelösunds kommun framhåller dock att kommunalekonomiska

restriktioner är ett legitimt intresse vid avvägning av bistånd i enskilda fall,

 men ställer sig bakom utredarens förslag. Stockholms stad anför att det är en

grundläggande rättssäkerhetsfråga att beslut inom socialtjänsten skall kunna

överklagas av den enskilde, och välkomnar förslaget i den delen. Lidköpings

kommun anför att det är positivt att myndigheten får sin tolkning av lagen

prövad i högre instans, vilket innebär en kvalitetssäkring såväl för den

enskilde som för beslutsfattaren. Bland övriga kommuner som tillstyrker kan

nämnas Jönköping, Gävle, Hällefors, Karlsborg, Skellefteå och Skinnskatteberg.

Kommunförbundet Stockholms län anser att en återinförd besvärsrätt måste följas

av preciserade anvisningar från Socialstyrelsen och andra myndigheter så att

domstolsprövningar av besvär i allmänhet kan utfalla så att utslaget kan

uppfattas som rimligt av såväl medborgare som landets socialnämnder. De

kommuner, bl.a. Haninge, Gnosjö, Mörbylånga, Karlstad, Sala och Luleå, och

kommunförbund som avstyrker förslaget anför framförallt att det strider mot den

kommunala självbestämmanderätten samt att det har gått för kort tid sedan de nya

 bestämmelserna trädde i kraft. Många kommuner anför att det är politiker och

professionella som vet bäst och att det är viktigare att utveckla

tjänstegarantier och klagomålshantering. Svenska Kommunförbundet anser att den

enskilde skall ha en allmän rätt till omprövning av tjänstemannabeslut i en

politisk instans. Statskontoret avstyrker förslaget. Man bedömer att ett utökat

rättighetsinslag skulle innebära ökade bidragskostnader och kostnader inom

förvaltningsdomstolarna. Avvägningen mellan rättighets- och

skyldighetslagstiftning samt betydelsen för det kommunala självstyret bör

belysas ytterligare.

Skälen för regeringens förslag: Vid reformeringen av socialtjänstlagen

(1980:620) år 1998 (prop. 1996/97:124, bet. 1996/97:SoU18, rsk. 1996/97:264)

infördes förändringar när det gäller den enskildes rätt till vissa

biståndsinsatser genom att det dels infördes en precisering av

försörjningsstödet, dels att rätten till prövning av ett biståndsbeslut genom

förvaltningsbesvär begränsades till beslut om försörjningsstöd och vissa andra

preciserade insatser, nämligen färdtjänst, hjälp i hemmet samt särskilt boende

för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild service för

funktionshindrade. Färdtjänst har sedermera utmönstrats ur socialtjänsten. Som

skäl för denna begränsning av den enskildes rätt till prövning av biståndsbeslut

 anförde regeringen bl.a. att genom bestämmelserna om att socialnämndens

insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom,

den enskilde är tillförsäkrad ett inflytande över insatserna. Den enskilde själv

 spelar en mer aktiv roll när det gäller bedömningen av behovet av olika

åtgärder och bestämmandet av målet för en viss insats. Vad den enskilde och

kommunen kan ha olika uppfattningar om är i första hand valet av insats eller

utformningen av insatsen. Regeringen konstaterade mot denna bakgrund att

möjligheten att anföra förvaltningsbesvär över denna typ av beslut inte behövdes

 för att kommunerna skulle tillgodose varierande behov av stöd, vård eller

behandling som enskilda kan ha. Regeringen betonade samtidigt det stora ansvar

som kommuner har för att det finns lämpliga åtgärder att sätta in för bl.a. barn

 och unga i svårigheter och för människor med missbruksproblem. Regeringen

utgick vidare från att kommunen även i fortsättningen tillförsäkrar den enskilde

 en skälig levnadsnivå och att stödet utformas så att det stärker dennes

resurser att leva ett självständigt liv. Begreppet skälig levnadsnivå kvarstod i

 lagen likväl som den hittillsvarande tolkningen av ambitionsnivåer och kvalitet

 på stödinsatser.

De utvärderingar som har gjorts av dels Socialstyrelsen, dels länsstyrelserna

har emellertid visat att ändringarna i socialtjänstlagen har fått vissa effekter

 som inte var avsedda.

Socialstyrelsens uppföljning av ändringarna i lagen har redovisats till

regeringen i rapporten Socialstyrelsen följer upp och utvärderar 1999:3.

Uppföljningen har bl.a. innefattat frågan hur kommunerna har utnyttjat den ökade

 friheten att bestämma. Hur har t.ex. bedömningen av tandvård påverkats när det

numera i lagen anges att endast akut tandvård ingår i försörjningsstödet? Har

hushåll med korta hjälptider bedömts på annat sätt än hushåll med längre?

Socialstyrelsens uppföljning grundar sig på en rad olika studier, både egna och

andras.

Andelen kommuner som generellt avslår olika 6 g §-poster har inte ökat enligt

Socialstyrelsen. Starka restriktioner för socialbidrag till semesterresor och

psykoterapi fanns t.ex. redan före lagändringen. De flesta kommuner hade även

sänkt socialbidragsnormen för barnfamiljer redan före lagändringen.

Socialbidragsprövningen är dock både till innehåll och karaktär komplex, vilket

ger utrymme för den enskilde handläggarens personliga bedömningar och

värderingar även sedan hänsyn tagits till riktlinjer och praxis. Flera studier

visar att socialbidragshandläggare som ställs inför en och samma fallbeskrivning

 kan göra mycket olika bedömningar, såväl vid jämförelse mellan handläggare i

olika kommuner som mellan handläggare inom samma kommun.

I en rapport till regeringen redovisade Socialstyrelsen i juni 1999 samt i

rapporten Rättssäkerheten inom äldreomsorgen (februari 2001) en uppföljning av

konsekvenserna av ändringarna vad gäller överklagningsrätten inom äldreomsorgen.

 Resultatet visar att det även inom äldreomsorgen skett en uppdelning av

biståndsprövningen på två olika bestämmelser, 6 f § och 6 g §, och därmed två

besvärsvägar.

Länsstyrelserna har haft regeringens uppdrag att i sin verksamhets- och

individtillsyn uppmärksamma effekterna av ändringarna i överklagningsrätten när

det gäller bistånd till vård- och behandlingskostnader samt annat ekonomiskt

stöd än försörjningsstöd. Länsstyrelserna har kunnat konstatera att många

kommuner har infört en mer restriktiv bedömning av biståndsansökningarna samt

att det råder stor skillnad mellan olika kommuner och olika handläggare. Flera

av länsstyrelserna pekar därutöver på de problem som uppdelningen av

biståndsprövningen på två olika bestämmelser har medfört. Ändringarna i

överklagningsrätten har medfört att vissa beslut tas med stöd av 6 g § trots att

 de borde höra hemma under 6 b §, vilket fått till följd att den enskilde fått

felaktig information om hur man överklagar, och därigenom kanske gått förlustig

rätten till bistånd.

De indikationer som getts genom dessa uppföljningar tillsammans med det starka

stöd som utredarens förslag har fått bland remissinstanserna visar på behovet av

 en återgång till tidigare ordning där den enskilde som inte själv kan

tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt ges en rätt till

bistånd för såväl sin försörjning som för sin livsföring i övrigt. Den

uppdelning eller gradering av olika gruppers behov, som den nuvarande ordningen

ger uttryck för, tycks inte ha lett till några positiva effekter vare sig för

enskilda eller kommunerna, utan snarare bidragit till ökad administration på

socialbyråerna och en osäkerhet om vad som gäller. En ökad rättssäkerhet för den

 enskilde är därför även av vikt för att undvika oskäliga skillnader i

biståndsprövningen. Den föreslagna ändringen innebär inte någon ändring när det

gäller den enskildes eget ansvar att efter sin förmåga bidra till sin

försörjning. Inte heller föreslår regeringen någon ändring i de bestämmelser som

 reglerar vilka krav socialtjänsten kan ställa på den enskilde för att bistånd

skall komma i fråga.

Syftet med rättighetsbestämmelser är att garantera enskilda människor det stöd

som de är i behov av i de fall detta inte kan tillgodoses av dem själva eller

någon annan. Detta är ett uttryck för människans eget ansvar att klara sin

livsföring. Men det är också ett uttryck för att samhället i vissa fall skall

träda in med stöd när den enskilde inte kan klara detta.

Några remissinstanser framhåller att en återgång till det tidigare gällande

systemet med rätt att överklaga alla typer av biståndsbeslut till

förvaltningsdomstol, står i strid med det kommunala självstyret. Exempelvis

innebär prövning genom förvaltningsbesvär ett mer ingripande förfarande för

kommunerna än laglighetsprövning. Ingrepp i den kommunala självstyrelsen är inte

 unikt, utan detta gäller hela socialtjänstlagen och även hälso- och

sjukvårdslagstiftningen som kan sägas vara en inskränkning av det kommunala

självstyret. Regeringens uppfattning är dock att hänsynen till den enskildes

rättssäkerhet väger tyngre än kommunernas intresse i detta fall och att

förslaget därför är motiverat.

Utgångspunkten för den föreslagna ändringen är att alla personer skall ha rätt

till insats efter behov. Ingen grupps behov skall vara starkare skyddat än

andras. Det kan inte vara rimligt att personer med behov av olika vårdinsatser

eller barn och unga som behöver vård inte ges samma rättstrygghet som t.ex.

äldre och personer med funktionshinder. Socialtjänstlagen skall säkra att de

medborgare som har behov av socialt stöd, men även vård- och

behandlingsinsatser, får det stöd och den behandling som de behöver. Ofta är det

 fråga om människor som lever i en utsatt och pressad situation och som därför

är i behov av hjälp.

Detta innebär att den nuvarande preciseringen till försörjningsstöd och bistånd

i form av hjälp i hemmet eller särskilt boende för äldre och personer med

funktionshinder upphör och att rätten till bistånd kommer att gälla insatser som

 avser den enskildes livsföring, oavsett vilken grupp den enskilde tillhör.

Innehållet i insatserna behöver därmed inte preciseras i lagen. Begreppet "för

sin livsföring" sammanfattar en lång rad olika behov av stöd och hjälp, service,

 behandling, vård och omsorg. Behoven kan tillgodoses med olika insatser, som i

vissa fall varierar utifrån såväl individuella förhållanden som tillgängliga

resurser. Möjliga insatser påverkas också genom metodutveckling och över tid.

Här är socialtjänstens professionella kunskap av stor betydelse och också

samspelet med den enskilde.

När det gäller att bestämma nivån för biståndet har det som tidigare kopplats

till begreppet skälig levnadsnivå. Skälig levnadsnivå innebär inte bara en

nivåbestämning utan ger också uttryck för vilken form av insats, vård och

behandling, andra stödformer eller ekonomiskt bistånd, som kan komma ifråga. Att

 tydligt särskilja nivå från innehåll är omöjligt utan att den skäliga

levnadsnivån blir ett uttryck för kvaliteten i insatsen och vilken ambitionsnivå

 som kan vara rimlig i ett enskilt fall mot bakgrund av rättighetsbestämmelsens

syfte.

Förutom kravet på anpassning till enskildas behov och den nivå som kan komma

ifråga måste en bestämmelse av detta slag kunna användas oberoende av de

samhällsförändringar som sker. Förändringar sker ständigt på andra områden och

särskilt förändringar i socialförsäkringssystem och inom hälso- och sjukvården

har konsekvenser för hur socialtjänstverksamheterna skall utformas. Även ändrade

 förutsättningar i själva arbetsformerna till följd av metodutveckling kräver en

 generell utformning. Därtill kommer att över tiden ändrade ekonomiska

förutsättningar ställer krav på en flexibel användning. En alltför detaljerad

lagstiftning kan därmed antas innebära att tillämpningen över tiden skulle

försvåras.

Mot bakgrund av detta anser regeringen att det är viktigt att markera

socialtjänstlagens grundläggande syfte att garantera att medborgarna får sina

behov av bistånd tillgodosedda. Nivåerna på insatserna måste därför vara sådana

att detta uppfylls. I detta hänseende blir begreppet skälig levnadsnivå ett

uttryck för vissa minimikrav på insatsen vad gäller kvaliteten. Många gånger har

 begreppet emellertid vållat problem eftersom det har givit upphov till tvister

om olika alternativ och kostnaderna för dessa. Vid bedömningen av vilken insats

som kan komma ifråga måste en sammanvägning göras av olika omständigheter såsom

den önskade insatsens lämplighet som sådan, kostnaderna för den önskade insatsen

 i jämförelse med andra insatser samt den enskildes önskemål. Det kan enligt

regeringens mening inte finnas en obegränsad frihet för den enskilde att välja

sociala tjänster oberoende av kostnad.

I både kommunens och den enskildes intresse ligger att biståndet skall utformas

så att det svarar mot det mål man vill uppnå. Oftast innebär det att det råder

samstämmighet mellan den enskilde och tjänstemannen om lämplig insats. I de fall

 det inte är möjligt måste tolkningen av begreppet skälig levnadsnivå ske mot

bakgrund av rättighetsbestämmelsens grundläggande syfte dvs. en yttersta garanti

 för medborgarnas livsföring i olika avseenden. Detta utesluter emellertid inte

att kommunen när likvärdiga insatser finns att tillgå, ges möjlighet att välja

det billigaste alternativet.

Förhållandet mellan enskildas krav på social service i olika former och vad som

kan erbjudas dem kan i större utsträckning förtydligas. Riktlinjer,

tjänstegarantier och även klagomålshantering är olika uttryck för detta. Om

dessa utformas utifrån den enskildes perspektiv på vad som kan förväntas, men

även vad som är möjligt att erhålla, kan medborgarnas krav anpassas till de

lokala förutsättningarna. Avvägningen är svår men sannolikt nödvändig för att

upprätthålla enskildas förtroende för socialtjänsten.

Konflikter kan uppstå i all samverkan oavsett hur professionell en tjänsteman är

 och hur välformulerade riktlinjerna än är och även om de ekonomiska

förutsättningarna är goda. Dessa konflikter måste hanteras.

Rättighetsbestämmelsen är i detta hänseende en nödvändighet. Risken är annars

stor att den enskildes förtroende för socialtjänsten försvagas vilket sannolikt

leder till sämre förutsättningar för att bedriva verksamheten. Detta gäller

såväl individuellt arbete som arbete av förebyggande karaktär.

Försörjningsstödet

Försörjningsstödet föreslås, liksom tidigare, bestå av två delar. Dels den

schablonberäknade "riksnormen", som är lika för alla, dels de poster som

varierar individuellt. Från uppräkningen i nuvarande 6 b § första stycket 2.

socialtjänstlagen har läkarvård, akut tandvård och glasögon tagits bort. Detta

innebär inte att socialbidrag inte skall kunna utgå för dessa behov, men genom

den ändring som föreslås i övrigt, omfattas dessa poster av begreppet livsföring

 i övrigt. Försörjningsstödet renodlas på det sättet till att enbart omfatta

sådana kostnader som är regelbundet återkommande. Detta utan att innebära någon

försämring för den enskilde eller att kostnaderna ökar för kommunerna. När det

gäller riksnormen föreslår regeringen ingen förändring från vad som gäller i

dag.

Lagrådet har anfört att det saknas anledning att bibehålla den nuvarande

regleringen av s.k. försörjningstöd, eftersom den nuvarande uppräkningen av

poster hör samman med att beslut om försörjningsstöd kan överklagas genom

förvaltningsbesvär. Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen i paragrafen

utformas annorlunda och att ordet försörjningsstöd i lagen i övrigt byts ut.

Begreppet försörjningsstöd är emellertid inte enbart kopplat till rätten att

överklaga, utan också till de krav som socialnämnden kan ställa på en person,

framförallt gäller detta ungdomar, för att denne skall få rätt till

försörjningsstöd. Regeringen anser därför att begreppet försörjningsstöd och

uppräkningen av vilka poster som skall ingå har en vidare betydelse än enbart

kopplingen till överklagandemöjligheter.

Livsföring i övrigt

Begreppet "livsföring i övrigt" har funnits med allt sedan socialtjänstlagen

trädde i kraft för snart tjugo år sedan. Den begränsning av begreppet, till att

endast avse hjälp i hemmet och särskilt boende för service och omvårdnad för

äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade, som skedde i

samband med ändringen av biståndsbestämmelsen den 1 januari 1998, föreslås tas

bort. Med begreppet avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att

tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet.

 Det kan vara fråga om bistånd till läkarvård eller tandvård, glasögon, möbler,

husgeråd, vinterkläder, vård- och behandlingsinsatser för missbrukare,

hemtjänst, särskilt boende för äldre eller funktionshindrade m.m. Det är inte

möjligt att lämna en uttömmande uppräkning av vilka insatser eller behov som

skall anses ingå. En individuell bedömning måste, liksom är fallet nu, göras i

varje enskilt fall. Den rättspraxis som har utvecklats under de snart tjugo år

socialtjänstlagen har varit i kraft, liksom allmänna råd från Socialstyrelsen

bör kunna tjäna till ledning vid bedömningen av vilken biståndsinsats som kan

komma i fråga. Regeringen vill dock här kommentera några insatser.

Tandvård

Ansökningar om ekonomiskt bistånd till tandvård och bedömningen av vilken

omfattning och kostnad som kan godtas för detta är ständigt förekommande hos

socialnämnderna. Som framkommit av de uppföljningar som Socialstyrelsen och

länsstyrelserna har gjort så är det framförallt bistånd till tandvård som har

reducerats sedan förändringen år 1998. Ofta är det fråga om personer som skjutit

 upp behovet av tandvård alltför länge på grund av knappa ekonomiska resurser.

Följden av detta har blivit en eftersatt tandvård som ofta kräver omfattande

insatser till höga kostnader. Nya regler har genom tandvårdsreformen införts som

 inneburit högre kostnader för den enskilde och för många innebär att behovet av

 tandvård blivit än mer eftersatt. Akuta åtgärder är ofta av provisorisk

karaktär och kräver inte sällan efterföljande behandling för att ge en mer

permanent effekt. Det är därför inte rimligt att begränsa rätten till bistånd

för tandvård till enbart akut sådan. Självfallet skall i detta fall liksom vid

andra biståndsansökningar en skälighetsbedömning göras av kostnaden för

ingreppet.

I frågan vad som skall anses vara nödvändig tandvård och vad som är skälig

kostnad, ligger naturligtvis först och främst en bedömning av en tandläkare.

Många kommuner anlitar redan i dag en förtroendetandläkare för att bedöma behov

och insatser. En professionell bedömning av behov och insatser behöver inte

automatiskt leda till en restriktivare bedömning, utan till att den enskilde

erhåller adekvat behandling.

Om den enskildes behov av ekonomiskt bistånd bedöms vara av kortvarig art och

denne själv kan tillgodose sitt behov inom en rimlig tid, bör detta naturligtvis

 vägas in i bedömningen av hur omfattande biståndet till tandvård skall vara.

Vård och behandling

Den vård och behandling som närmast avses är sådan som ligger inom

socialtjänstens ansvarsområde, dvs. framför allt behandling för missbruk av

alkohol, narkotika och liknande. Men även behandling för spelmissbruk kan i

vissa fall vara en insats som ligger inom socialtjänstens ansvarsområde. Vård-

och behandling av barn och unga är också sådana insatser som blir föremål för

biståndsbedömning.

Den skiljelinje som måste dras är, enligt regeringens uppfattning, mot sådana

insatser som är att hänföra till hälso- och sjukvård och som är

sjukvårdshuvudmannens ansvar att tillgodose. Det kan inte vara rimligt att t.ex.

 kostnader för psykoterapi, alternativ medicinsk behandling eller andra

sjukvårdande insatser skall bekostas av socialtjänsten. Det är viktigt att

markera att kommunernas yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det

 stöd och den hjälp som de behöver inte skall omfatta insatser som åligger annan

 huvudman. Att enskilda i vissa fall kan vara missnöjda med att de inte får den

behandling de önskar inom hälso- och sjukvården får inte medföra att kommunerna

tvingas ta över det ansvaret från landstingen.

Samtidigt måste vikten av att socialtjänsten och sjukvården utvecklar samverkan

kring personer som har problem, vilka kräver insatser från båda huvudmännen,

betonas.

"Inte själv kan tillgodose sina behov" - biståndsbedömningen

Förslaget till lydelse av biståndsparagraferna innebär ingen ändring i

förhållande till nuvarande reglering eller praxis vad gäller den enskildes

ansvar att göra vad han eller hon kan för att försörja sig själv.

Försörjningsstödets karaktär av ett yttersta skyddsnät för den som inte själv

kan tillgodose sina behov kvarstår. I uttrycket "inte själv kan tillgodose sina

behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt" ligger bl.a. att den enskilde

måste utnyttja alla de möjligheter som normalt står honom eller henne till buds.

 Den som kan arbeta är skyldig att söka arbete. I skyldigheten att söka arbete

inbegrips också en skyldighet att delta i verksamheter som anordnas för

arbetslösa, kompetenshöjande verksamhet etc. liksom att söka andra former av

bidrag som finns, såsom bostadsbidrag, studiebidrag, a-kasseersättning. Den som

har ekonomiska tillgångar måste först använda sig av dem innan försörjningsstöd

kan komma i fråga. Det är dock viktigt att betona att det alltid måste göras en

individuell bedömning vid prövning av rätt till bistånd.

Några särskilda situationer som har aktualiserats i olika sammanhang, och som

också har berörts av utredningen, är hur man skall se på ideella skadestånd och

barns tillgångar vid prövning av rätten till ekonomiskt bistånd. Ytterligare en

fråga som har aktualiserats är i vilken utsträckning den enskildes ekonomiska

situation skall beaktas vid prövning av andra former av bistånd än rent

ekonomiska, t.ex. hemtjänst.

Inom arbetsmarknadspolitiken finns olika system som särskilt riktar sig till

ungdomar som har svårighet att få arbete eller personer som är beroende av

socialbidrag under lång tid, t.ex. aktivitetsgarantin och utvecklingsgarantin

för ungdomar mellan 20-24 år. Biståndsbehov tillgodoses genom de särskilda

ersättningarna som utgår. Dessutom ges i socialtjänstlagen socialnämnden rätt

att kräva att den som har socialbidrag och är under 25 år deltar i praktik eller

 annan kompetenshöjande verksamhet som villkor för att få socialbidrag.

Regeringen avser ta initiativ till en översyn som belyser samspelet mellan dessa

 regelverk och olika huvudmäns ansvar för utbildning och arbete när det gäller

socialbidragsberoende ungdomar. Översynen skall också innefatta en utvärdering

av hur dessa bestämmelser tillämpats inom socialtjänstlagen och hur utvecklingen

 på arbetsmarknaden svarat mot bestämmelserna, samt överväga bestämmelser av

mindre tvingande karaktär i socialtjänstlagen.

Ideella skadestånd

Frågan om att undanta ideella skadestånd från socialbidragsprövningen har

berörts i flera sammanhang. Skadeståndsrätten skiljer mellan ekonomiskt och

ideellt skadestånd. Det ekonomiska skadeståndet är till för att kompensera

ekonomiska förluster, medan det ideella skadeståndet avser att ersätta bl.a.

fysiskt och psykiskt lidande vid personskador och kränkning av den personliga

integriteten. Den fråga som uppkommit är då om det är rimligt att kräva att en

person som har fått ett ideellt skadestånd skall behöva använda detta till sin

försörjning.

Frågeställningen måste ses mot bakgrund av socialbidragets funktion som det

yttersta skyddsnätet för människors försörjning. De flesta människor försöker

med egen kraft lösa sina ekonomiska problem och först när inga andra möjligheter

 står till buds till försörjning kan socialbidrag komma i fråga. För att

principen för socialbidrag skall kunna upprätthållas gentemot de som gör sitt

yttersta för att klara sin försörjning kan det inte vara rimligt att tillgångar

inte avräknas i sedvanlig utsträckning vid prövningen. Utan att i grunden göra

om socialbidragets konstruktion, är det därför inte möjligt att generellt skydda

 vissa tillgångar mot att beaktas vid prövning av rätt till ekonomiskt bistånd.

I sammanhanget kan även nämnas att kommunerna enligt kommunallagen (1991:900)

har att behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något

annat (likställighetsprincipen). Ömmande skäl utgör i sig inte något sakligt

skäl för särbehandling.

Det måste dock samtidigt betonas att en individuell bedömning alltid måste göras

 i varje enskilt fall. Ibland kan det därför vara rimligt att det individuella

synsättet vidgas eftersom förutsättningarna avviker från det som normalt

förekommer vid socialbidragshantering. Ett sådant exempel kan vara en enskild

som har fått ett ideellt skadestånd på grund av att han eller hon har varit

utsatt för ett brott av något slag, och t.ex. kan ha behov av långvariga och

kostsamma behandlingar. Detta bör då rimligtvis beaktas vid biståndsbedömningen.

Barns tillgångar

När det gäller barns tillgångar, måste först och främst slås fast att barn

aldrig är försörjningsskyldiga gentemot sina föräldrar. Däremot kan förekomsten

av tillgångar hos ett barn beaktas när det gäller barnets del av

försörjningsstödet eller en ansökan om ekonomiskt bistånd som avser barnet. Även

 här är det dock viktigt att poängtera att det måste göras en individuell

bedömning i det enskilda fallet. Enbart det förhållandet att barnets tillgångar

är satta under s.k. överförmyndarspärr är inte i sig ett hinder för att ta i

anspråk barnets tillgångar till barnets behov. Tillgångar som i realiteten inte

kan disponeras bör dock inte tas med vid bedömningen. Det kan vara fråga om

försäkringsersättningar som är avsedda att täcka framtida inkomstbortfall,

bankmedel eller fast egendom som inte är möjligt att förfoga över på grund av en

 bestämmelse i gåvobrev eller testamente. Däremot kan det finnas fall där det är

 uppenbart att föräldrar skänkt/skrivit över tillgångar på sina underåriga barn

i syfte att undgå beskattning eller få tillgång till olika former av bidrag.

En annan fråga som då och då dyker upp, är hur man ska se på pengar som barn

tjänar på sommararbete. Detta kan svårligen regleras i lag, utan att rucka på

hela konstruktionen av socialbidraget. Men här måste, liksom vid alla andra

situationer, göras en individuell bedömning. Som sagts i föregående stycke, är

barn dock aldrig försörjningsskyldiga visavi sina föräldrar. Utan vad det

närmast handlar om är i vilken utsträckning ett barn som lever i en familj

beroende av socialbidrag, liksom sina kamrater skall ha möjlighet att tjäna lite

 egna pengar. Den enskilda kommunen har själv möjlighet att besluta om vilken

policy som skall tillämpas.

Hemtjänst m.m.

När det gäller bistånd i form av vård- och behandlingsinsatser, stöd och hjälp,

bistånd som inte har karaktären av ekonomiskt stöd för livsföringen, blir

biståndsbedömningen en annan. Enligt regeringens mening får inte den enskildes

ekonomi avgöra om han eller hon skall få biståndsinsatser som han eller hon är i

 behov av. Äldre eller funktionshindrade människor ska inte behöva få sina

biståndsbehov bedömda i relation till sin ekonomi. Enligt nuvarande 35 § SoL har

 kommunerna rätt att ta ut inkomstrelaterade avgifter för den typen av insatser.

 Den ekonomiska bedömningen kommer därför in vid bestämmandet av vilken avgift

som den enskilde skall betala. Regeringen är oroad över den utveckling som har

framskymtat från en del håll i landet där äldre människor blivit nekade

hemtjänst, i främst ordinärt boende men även i särskilt boende, med hänvisning

till att han eller hon har tillräckligt med pengar att själva bekosta t.ex.

städning.

6.3 Överklagande

Regeringens förslag: Alla former av biståndsbeslut enligt socialtjänstlagen

skall kunna överklagas genom förvaltningsbesvär.

Socialtjänstutredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Se redogörelsen under 6.2

Utredarens uppfattning att lagändringen inte kommer att ta i anspråk ökade

resurser för domstolarna delas inte av någon av rättsinstanserna. Tvärtom menar

samtliga att förslaget kommer att innebära ökade kostnader.

Skälen för regeringens förslag: Som en följd av att regeringen nu föreslår att

biståndsbestämmelsen i socialtjänstlagen skall utformas som en

rättighetsbestämmelse avseende alla former av socialt bistånd, bör också

överklagandebestämmelserna ändras. För att kunna förverkliga en rättighet måste

det finnas ett sätt för den enskilde som är missnöjd med ett myndighetsbeslut

att kunna få det prövat på rättslig väg.

Laglighetsprövning innebär enbart en kontroll av att beslutet har fattats i laga

 ordning och kan inte i materiell mening gynna den som överklagar. I inget fall

har ett överklagande bifallits. Detta visar dels kommunernas svårigheter att

informera om möjligheterna till laglighetsprövning på ett sådant sätt att det

inte skapar felaktiga förväntningar hos dem som söker bistånd, dels på ett

onödigt merarbete för förvaltningsdomstolarna.

Flera av länsstyrelserna pekar också, som anförts ovan, i sina uppföljningar av

1998 års ändringar i socialtjänstlagen, på de problem som en uppdelning av

biståndsprövningen på två olika bestämmelser har medfört. Ändringarna i

överklagningsrätten har medfört att vissa beslut tas med stöd av 6 g § trots att

 de borde höra hemma under 6 b §. Detta får till följd att den enskilde inte

bara fått felaktig information om hur man överklagar, utan också gått miste om

möjligheten att få sin sak prövad.

Flera remissinstanser befarar att en ökad rätt till domstolsprövning av

biståndsbeslut kommer att leda till en ökad belastning på

förvaltningsdomstolarna. De utvärderingar som har gjorts av såväl

Socialstyrelsen som länsstyrelserna tyder inte på något sätt på att så kommer

att bli fallet.

För en bedömning av vilka effekter de nu föreslagna reglerna kommer att få på

domstolarna är förändringarna av måltillströmningen i den aktuella målgruppen

under senare år av särskilt intresse.

Domstolsverkets statistik över inkomna mål till länsrätterna i målgruppen mål

enligt socialtjänstlagen visar på en nedgång mellan åren 1997 och 1998 med ca 14

 000 mål (från 34 259 mål år 1997 till 20 388 mål år 1998). Antalet inkommande

mål i denna målgrupp har fortsatta att sjunka och under år 2000 inkom 13 744 mål

 till länsrätterna. Hur många av dessa mål som gäller prövning av bistånd finns

inte särredovisat. Nedgången i antalet inkomna mål torde emellertid till stor

del vara en följd av de ändringar i möjligheterna att överklaga beslut om

bistånd som trädde ikraft den 1 januari 1998. En annan viktig faktor i detta

sammanhang är också den riksnorm för försörjningsstödet som infördes den 1

januari 1998. Riksnormen har rimligen inneburit att biståndsbeslut avseende

socialbidragets storlek inte längre blir föremål för överklagande i någon större

 omfattning.

Domstolsverket har därutöver under hand redovisat att under samma period ökade

antalet inkomna laglighetsprövningsmål med 2 616 mål, vilket innebär mer än en

fördubbling av antal inkomna mål. Någon särredovisning över hur många av dessa

mål som avser socialtjänstlagen föreligger inte. Eftersom inga andra större

förändringar i lagstiftningen genomförts vid samma tidpunkt, som kan förklara

den stora ökningen, är det rimligt att anta att den beror på den reducerade

besvärsrätten när det gäller beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen.

Socialstyrelsen har i den tidigare refererade utvärderingen (1999:3) gjort den

bedömningen att det också är rimligt att anta att överklagandena i första hand

avser ekonomiskt bistånd.

De nu föreslagna ändringarna av möjligheterna att överklaga innebär i princip en

 återgång till de regler om överklagande som gällde före den 1 januari 1998.

Regeringen gör den bedömningen att måltillströmningen till de allmänna

förvaltningsdomstolarna därmed också kommer att öka. Det är emellertid svårt att

 dra några säkra slutsatser om hur stor måltillströmningen, och därmed också

resursåtgången i de allmänna förvaltningsdomstolarna, kommer att bli. Den nyss

nämnda riksnormen innebär med all sannolikhet att betydligt färre beslut kommer

att överklagas än som överklagades under 1997 och åren dessförinnan.

Frågan om domstolarnas kapacitet och möjlighet att ta hand om överklaganden är

viktig, inte minst ur den enskildes rättsäkerhetsperspektiv. Regeringen avser

därför att noga följa utvecklingen och förvaltningsdomstolarnas eventuella behov

 av resursförstärkningar.

7 Tillsynen över socialtjänsten

Bakgrund

Tillsynen över den enskilda och kommunala socialtjänsten utövas av

Socialstyrelsen och länsstyrelserna. Socialstyrelsen har enligt 67 § i den

nuvarande socialtjänstlagen (SoL) tillsynen över socialtjänsten i riket.

Styrelsen skall följa och vidareutveckla socialtjänsten bl.a. genom att bedriva

en kvalificerad uppföljning, utvärdering och kunskapsförmedling.

Länsstyrelsen har enligt 68 § SoL det regionala tillsynsansvaret över hur

kommunerna tillämpar socialtjänstlagen. Länsstyrelserna skall vidare informera

och ge råd till allmänhet och biträda socialnämnderna med råd i deras

verksamhet, främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och

andra samhällsorgan samt i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina

uppgifter på ett ändamålsenligt sätt.

Vid behandlingen av regeringens proposition Ändring i socialtjänstlagen (prop.

1996/97:124, bet. 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264) beslutade riksdagen att

precisera länsstyrelsernas tillsynsansvar och utvidga deras uppgifter i samband

med tillståndsgivning för vissa enskilt bedrivna verksamheter. Sedan den 1

januari 1998 krävs därmed länsstyrelsens tillstånd för att yrkesmässigt bedriva

hem för vård eller boende, särskilda boendeformer, hem för viss heldygnsvård,

samt hem eller öppen verksamhet för vård under en begränsad del av dygnet.

Tillståndspliktig verksamhet som regleras i socialtjänstlagen skall stå under

länsstyrelsernas tillsyn (69 b § SoL). Tillsynen skall omfatta också viss annan

verksamhet. Häri ingår både entreprenadverksamhet och sådan icke

tillståndspliktig enskild verksamhet från vilken kommunen upphandlar tjänster

för att fullgöra sina skyldigheter enligt socialtjänstlagen. Länsstyrelsens

tillsyn omfattar också hem för vård och boende enligt 23 § SoL.

Länsstyrelsen har således enligt 69 b § SoL ett särskilt tillsynsansvar för

enskilt bedrivna verksamheter och för hem för vård eller boende oavsett

driftsform. Länsstyrelsen har rätt att inspektera sådan verksamhet samt har rätt

 att inhämta upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen.

Länsstyrelsen kan om den upptäcker något missförhållande i verksamheten,

förelägga den som ansvarar för verksamheten att avhjälpa missförhållandet. Någon

 möjlighet att kombinera föreläggandet med vite finns dock inte. Om

missförhållandet är allvarligt och föreläggandet inte åtlyds får länsstyrelsen

förbjuda fortsatt verksamhet. Den som driver verksamhet utan tillstånd eller som

 i strid med förbud fortsätter att driva verksamhet kan dömas till böter.

Tillsynen över andra kommunala verksamheter, bl.a. sådana kommunala särskilda

boendeformer och bostäder med särskild service som sägs i 20 § andra stycket och

 21 § tredje stycket SoL samt kommunal hemtjänst är således inte formellt

förenad med åtgärder som inspektion, inhämtande av upplysningar och handlingar,

föreläggande och förbud.

Länsstyrelsen har fr.o.m. den 1 juli 2000 fått ökad möjlighet att ingripa mot

domstolstrots. I enlighet med de ändringar som skett i lagen (1993:387) om stöd

och service till vissa funktionshindrade (LSS) och socialtjänstlagen får

länsstyrelsen förelägga en kommun eller - i vissa fall - ett landsting vid vite

att avhjälpa brister i verkställigheten av en lagakraftägande dom som ger en

enskild rätt till vissa förmåner enligt någon av lagarna.

Utöver vad som sagts är länsstyrelsens sanktionsmöjligheter gentemot kommunerna

begränsade. Socialstyrelsen har inga sanktionsmöjligheter. Länsstyrelsen kan vid

 behov påkalla ändring och göra påpekanden hos kommunens socialnämnd men saknar

med vissa undantag befogenhet att ålägga kommunen att genomföra viss åtgärd.

Efter förslag i regeringens proposition Nationell handlingsplan för

äldrepolitiken (prop.1997/98:113) har införts en bestämmelse i

socialtjänstlagen, nuvarande 71 a §, som ålägger var och en som är verksam inom

omsorger om äldre och funktionshindrade att vaka över att enskilda får god

omvårdnad och lever under trygga förhållanden. Den som uppmärksammar eller på

annat sätt får kännedom om allvarliga missförhållanden i omsorgen om någon

enskild är skyldig att utan dröjsmål anmäla detta till socialnämnden eller till

den som är ansvarig för verksamheten. Om missförhållandena inte kan åtgärdas

omedelbart skall den verksamhetsansvarige anmäla missförhållandena till

tillsynsmyndigheten.

7.1 Innebörden av tillsynsbegreppet

Regeringens förslag: Det tydliggörs i socialtjänstlagen att länsstyrelsen har

tillsyn över den socialtjänst kommuner och enskilda bedriver.

Socialtjänstutredningens förslag: Utredningen föreslår att det i

socialtjänstlagen införs en bestämmelse som bl.a. klargör att tillsyn är

kontroll av laglighet och rättssäkerhet i individärenden och verksamheten.

Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker förslaget. Många

av länsstyrelserna ser en fara i att ge tillsynen en för snäv innebörd. Det

begränsar utvecklingen att finna nya sätt att utöva tillsyn och sprida kunskap.

Skälen för regeringens förslag: Den statliga tillsynen är viktig för att stärka

efterlevnaden av de föreskrifter regering och riksdag beslutat. En aktiv statlig

 tillsyn syftar till att bevaka den enskildes rättssäkerhet och lagligheten i

socialtjänstens verksamheter men också till att uppnå en likvärdig verksamhet

över hela landet. Den statliga tillsynen har sedan länge utvecklats mot en

mindre grad av kontroll och med ökad tonvikt på uppföljning, utvärdering,

kunskapsförmedling och rådgivning. Bakgrunden till denna utveckling är en

medveten strävan att minska inslaget av detaljanvisningar och myndighetskontroll

 till förmån för ett mer aktivt arbetssätt.

Regeringen kan dock konstatera att det alltsedan socialtjänstlagens tillkomst

rått en viss oklarhet kring innebörden av tillsynsbegreppet. Som framgår av

redogörelsen ovan används tillsyn som en övergripande beteckning för delvis

olikartade verksamheter såsom normering, information och rådgivning. Det framgår

 t.ex. inte tydligt i lagstiftningen att länsstyrelsens uppgifter i förhållande

till kommunerna definieras som tillsyn. Det har i olika sammanhang påpekats att

oklarheter i tillsynsbegreppets innebörd bidrar till osäkerhet om hur tillsyn

bör bedrivas. Det kan också finnas en risk för dubbelarbete mellan de båda

tillsynsmyndigheterna eftersom deras roller till viss del är överlappande.

Det kan därför finnas fördelar med att som utredningen föreslår, tydliggöra och

avgränsa tillsynsbegreppets innebörd i lagstiftningen. En mer precis definition

av tillsyn skulle också kunna ge bättre förutsättningar för nationell

enhetlighet när det gäller hur länsstyrelserna bedriver sin tillsyn.

Å andra sidan kan en snävare definition av tillsynen begränsa utvecklingen att

finna nya sätt att utöva tillsyn och sprida kunskap. Denna invändning har

framförts av många länsstyrelser. Det finns risk att verksamheten blir statisk

och fattig på idéer, passiv och ineffektiv.

Regeringen föreslår att det i socialtjänstlagen tydliggörs att länsstyrelsen har

 tillsyn över socialtjänsten i länet. Detta innebär emellertid inte att

länsstyrelsernas tillsynsuppgifter begränsas i förhållande till vad som gäller i

 dag.

Regeringen aviserade i samband med propositionen Statlig förvaltning i

medborgarnas tjänst (prop. 1997/98:126) att den skulle återkomma till riksdagen

med en samlad redovisning av den statliga tillsynsverksamheten. Regeringen har

nyligen tillkallat en särskild utredare med uppdrag att utreda hur den statliga

tillsynen kan göras till ett tydligare och effektivare förvaltningspolitiskt

instrument som bättre bidrar till kontroll och genomförandet av demokratiskt

fattade beslut (Ju 2000:06, dir. 2000:62). Regeringen avser att i detta

sammanhang ytterligare belysa frågan om tillsynsbegreppets innebörd och

tillsynens reglering.

7.2 Utökade tillsynsinstrument

Regeringens förslag: Länsstyrelsen skall ha rätt att inspektera all

socialtjänstverksamhet som står under dess tillsyn och skall få inhämta de

upplysningar och ta del av handlingar och annat material som krävs för

tillsynen. Länsstyrelsen ges vidare en utvidgad rätt att ingripa mot

missförhållanden i vissa kommunala verksamheter. Om det föreligger något

missförhållande i kommunala boendeformer för service och omvårdnad för äldre,

bostäder med särskild service för funktionshindrade samt kommunal hemtjänst får

länsstyrelsen förelägga den som ansvarar för verksamheten att avhjälpa

missförhållandet.

Socialtjänstutredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens.

Utredningens förslag är dock betydligt vidare och ger bl.a.

tillsynsmyndigheterna rätt att med föreläggande och vite ingripa mot

missförhållande i hela socialtjänstens verksamhet.

Remissinstanserna: Många remissinstanser ställer sig bakom förslaget att

förstärka tillsynsinstrumenten. Däremot finns viss tveksamhet till ett

sanktionsinstrument som vite. JO påpekar att lagtexten delvis är oklar när det

gäller i vilka situationer som en tillsynsmyndighet skall tillgripa ett

föreläggande. Svenska Kommunförbundet menar att förslaget om vite är

oacceptabelt. Länsstyrelserna i Stockholms län, Kronobergs län, Östergötlands

län och Dalarnas län är tveksamma till sanktionsinstrument som ger rätt att

förelägga och utdöma vite. Flera länsstyrelser anser att påtalade

missförhållanden löses bättre genom konstruktiv dialog och inte genom vite och

föreläggande. Ett antal kommuner, bl.a. Malmö, Göteborg och Lidköping avstyrker

förslaget med motiveringen att länsstyrelsen tillsammans med kommunerna skall

försöka utveckla verksamhetens kvalitet och inte reducera sin roll till att vara

 kontrollorgan och klagomur.

Skälen för regeringens förslag: Länsstyrelsen har i dag ingen formell rätt att

inspektera verksamheten inom socialtjänsten eller inhämta de upplysningar och ta

 del av de handlingar som behövs för tillsynen. Även om utredningen inte

redovisar några svårigheter för länsstyrelserna att hittills kunna få de

upplysningar och handlingar de begär, är det enligt regeringens mening rimligt

att tydliggöra lagstiftningen på denna punkt.

Länsstyrelsen har som tidigare nämnts, enligt nuvarande 69 b §

socialtjänstlagen, ett förstärkt tillsynsansvar för enskild verksamhet,

entreprenadverksamhet och hem för vård eller boende. Det innebär bl.a. att

länsstyrelsen kan ingripa mot missförhållanden genom att förelägga den som

ansvarar för verksamheten att avhjälpa missförhållandet. Regeringen anser att

det finns behov att utvidga denna möjlighet till att gälla även tillsynen över

ytterligare kommunala verksamheter utöver vad som gäller beträffande hem för

vård eller boende. Det gäller särskilda boendeformer, bostäder med särskild

service samt kommunal hemtjänst. I sådana verksamheter bedrivs ofta både hälso-

och sjukvård och socialtjänst och tillsynen sker således genom olika

tillsynsmyndigheter. Behovet av en bättre samordning av tillsynen motiverar att

länsstyrelsens befogenheter i högre grad likställs med de befogenheter

Socialstyrelsen har när det gäller tillsynen över hälso- och sjukvården.

Regeringen föreslår därför att länsstyrelsen ges rätt att rikta ett föreläggande

 att avhjälpa missförhållanden vid kommunala boendeformer och bostäder med

särskild service enligt nuvarande 20 § andra stycket respektive 21 § tredje

stycket socialtjänstlagen samt kommunal hemtjänst.

Tillsynsmyndighetens uppgift är att bedöma kvalitet och säkerhet i den

verksamhet som är föremål för tillsyn. Ett föreläggande skall innehålla uppgift

om de åtgärder tillsynsmyndigheten anser nödvändiga för att de påtalade

missförhållandena skall kunna avhjälpas.

Lagrådet har ifrågasatt hur sanktionsmöjligheten böter skall kunna tillämpas när

 det är en kommun som är huvudman för verksamheten, och anfört att om

sanktionsmöjligheter anses behövas även gentemot kommuner, en annan lösning bör

väljas på denna punkt.

Den ändring som regeringen föreslår innebär inte någon egentlig nyhet, utan är

en utvidgning av vad som gäller i dag. Redan i dag kan en länsstyrelse rikta ett

 föreläggande eller förbud mot kommunal verksamhet i form av hem för vård eller

boende, och sanktionen böter kan användas när en kommun som driver en sådan

verksamhet vidare i strid mot ett förbud. Lagrådet har ifrågasatt hur

sanktionsmöjligheten böter skall kunna tillämpas när det är en kommun som är

huvudman för verksamheten och anfört att en annan lösning bör väljas på denna

punkt om sanktionsmöjligheter anses behövas även gentemot kommuner. Lagrådet har

 därvid utgått från att den gällande möjligheten att förbjuda fortsatt

verksamhet endast omfattar enskild verksamhet. En länsstyrelse kan dock redan i

dag rikta ett föreläggande eller ett förbud mot kommunal verksamhet i form av

hem för vård eller boende. Sanktionen böter kan också användas när en kommun

driver en sådan verksamhet vidare i strid mot ett förbud. Den ändring som

regeringen föreslår är därför inte någon principiell nyhet utan innebär endast

en utvidgning av vad som redan gäller. Såvitt regeringen erfarit har det aldrig

förekommit att en kommun i detta sammanhang blivit föremål för en bötessanktion.

 Som framgår av paragrafen skall ett åtal föregås av ett medgivande av

socialnämnden, länsstyrelsen eller Socialstyrelsen. Man bör kunna utgå ifrån att

 de missförhållanden som är anledningen till ett förbud regelmässigt kan rättas

till i samråd med tillsynsmyndigheterna. Även om det således kan förutsättas att

 situationer där det blir aktuellt att utdöma böter för överträdelse av förbud

som avser kommunal verksamhet i praktiken blir mycket sällan förekommande bör

det ytterst finnas en möjlighet att utdöma böter, om det t.ex. skulle förekomma

att den ansvarige medvetet nonchalerar förelägganden och därefter fortsätter att

 bedriva viss verksamhet i strid med förbud. Från principiell synpunkt kan det

också ifrågasättas om det är rimligt att behandla kommunal och enskild

verksamhet olika i detta avseende. Enligt allmänna straffrättsliga principer kan

 en juridisk person, exempelvis en kommun, inte bli föremål för böter utan

sanktionen måste riktas mot en företrädare för den juridiska personen. Vem som

är företrädare för kommunen kan variera och får utredas i det enskilda fallet.

7.3 Samordning av tillsynen

Regeringens bedömning: En utökad samordning och samverkan mellan Socialstyrelsen

 och länsstyrelserna i deras tillsynsfunktion är angelägen. Det pågående

samarbetet mellan Socialstyrelsen och länsstyrelserna i syfte att stärka

tillsynsarbetet och utveckla tillsynen mot en större samordning och enhetlighet

i tillsynen bör fortsätta.

Socialtjänstutredningens förslag: Utredningen föreslår att Socialstyrelsen ges

en tillsynsvägledande roll i fråga om tillsynen över socialtjänsten.

Remissinstanserna: Många remissinstanser föredrar ett mer långtgående förslag

där tillsynsrollen förläggs till en myndighet. De som förklarat sig positiva

till förslaget har sett utredarens förslag som ett steg på vägen mot en gemensam

 tillsynsmyndighet för hälso- och sjukvård och socialtjänst. Samtliga

länsstyrelser är kritiska mot förslaget. Man anser det vara oacceptabelt att

Socialstyrelsen ges rätt att förfoga över delar av länsstyrelsens uppgifter.

Socialstyrelsen anser att författningsförslaget bör kompletteras så att det

tydligare uttrycker innebörden i Socialstyrelsens roll.

Skälen för regeringens bedömning: Länsstyrelsen och Socialstyrelsen har som

tidigare nämnts olika roller i fråga om tillsyn över den kommunala

socialtjänsten. Länsstyrelsen ansvarar för den operativa tillsynen genom

uppgiften att följa de kommunala nämndernas tillämpning av socialtjänstlagen och

 även i övrigt se till att nämnderna fullgör sina uppgifter inom socialtjänsten

på ett ändamålsenligt sätt. Socialstyrelsens roll är att på olika sätt följa och

 vidareutveckla socialtjänsten. Socialstyrelsen har formellt sett ingen särskild

 roll i förhållande till länsstyrelsernas uppgifter och ingen formell möjlighet

att styra länsstyrelserna när det gäller hur dessa skall fullgöra sina

tillsynsuppgifter. Däremot förekommer sedan flera år en väl utvecklad och delvis

 formaliserad samverkan mellan Socialstyrelsen och länsstyrelserna i frågor som

rör tillsyn över socialtjänsten. Till skillnad från vad som gäller inom

socialtjänsten svarar Socialstyrelsen via sina regionala tillsynsenheter ensam

för tillsynen över hälso- och sjukvården.

Den nuvarande tillsynsorganisationens effektivitet har ifrågasatts av flera

skäl. Organisationen har ansetts hindra en nödvändig samordning av

tillsynsresultat och metoder på nationell nivå som en förutsättning för att

skapa en enhetlig tillämpning och möjlighet till gemensam utveckling av

tillsynen. Många länsstyrelser har relativt små tillsynsfunktioner vilket kan

leda till sårbarhet och försvåra tillsynsverksamheten.

Det faktum att den regionala tillsynen över socialtjänsten respektive hälso- och

 sjukvården sker genom olika myndigheter har på vissa hålla fört med sig

samordningsproblem mellan Socialstyrelsens regionala enheter och

länsstyrelserna. Genom ÄDEL-reformen har kommunerna fått större ansvar för

sjukvårdsinsatser i särskilda boendeformer för äldre och i bostäder för särskild

 service för funktionshindrade. I ungefär hälften av landets kommuner har

kommunen också tagit över ansvaret för hemsjukvården i ordinärt boende.

Svårigheterna med det delade tillsynsansvaret är särskilt tydliga inom dessa

verksamheter. De boende har många gånger behov av såväl medicinska insatser och

omvårdnadsinsatser som av sociala omsorgsinsatser. De förra omfattas av

Socialstyrelsens tillsyn medan de senare omfattas av länsstyrelsernas tillsyn.

Även om problemen med samordning av den medicinska och sociala tillsynen är

störst inom äldre- och handikappomsorgen förekommer samma problem på andra

områden. Det gäller t.ex. inom missbrukarvården och den öppna vården av psykiskt

 sjuka där sociala och medicinska insatser ofta behövs parallellt.

Socialutskottet uttalade i sitt betänkande (bet.1996/97:SoU13) att tillsynen

över äldreomsorgen bör förbättras. Tillsynen måste skärpas och inriktas på

frågor om laglighet och rättssäkerhet. Tillsynen måste också inriktas på att

säkra kvalitet och kompetens i vården och omsorgen, så att de äldres

självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet säkras. Informationen om

möjligheten att klaga måste förbättras. Utskottet pekar också på hur

uppdelningen mellan länsstyrelsen och Socialstyrelsens regionala tillsynsenheter

 medför svårigheter och en otydlighet vid tillsynen i gränsområdet mellan

kommunal och landstingskommunal verksamhet. Enligt utskottet bör övervägas om

tillsynen kan läggas på samma statliga myndighet för såväl socialtjänsten som

hälso- och sjukvården för att härigenom skapa en slagkraftigare organisation.

Det finns mycket som talar för att tillsynen över hälso- och sjukvården och

socialtjänsten bör organiseras och utövas enhetligt i en gemensam

tillsynsmyndighet. Utredningen har övervägt detta och andra alternativ och

stannar vid att föreslå att samordningen mellan länsstyrelserna och

Socialstyrelsen förstärks ytterligare genom att Socialstyrelsen får en

författningsreglerad ställning som tillsynsvägledare i förhållande till

länsstyrelserna innefattande en rätt att utfärda föreskrifter och allmänna råd.

För de verksamheter som gränsar till hälso- och sjukvården innebär detta att

Socialstyrelsen ges en formell rätt att styra länsstyrelserna så att samordning

kan ske om, när och hur tillsyn skall ske i nämnda verksamheter.

Regeringen konstaterar att behovet av en ökad samordning och samverkan mellan

myndigheterna i deras tillsynsfunktion är angelägen. Däremot är regeringen

tveksam till att formalisera denna samverkan genom att ge Socialstyrelsen i

uppgift att leda länsstyrelsernas tillsyn genom allmänna råd och föreskrifter.

Enligt vad som också uttalas i betänkandet skulle förslaget leda till att

länsstyrelserna förlorar en del av sin självständighet. Det bör inte bortses

ifrån att detta kan leda till att länsstyrelsernas tillsyn inte kan anpassas

till de regionala förhållandena och efter kunskapen om förhållandena i olika

kommuner. En förändring av länsstyrelsernas självständighet i detta avseende kan

 på sikt leda till att deras auktoritet minskar. Förslaget innebär också

oklarheter vad gäller ledningsfunktionen.

Regeringen har sedan några år tillbaka i regleringsbreven för Socialstyrelsen

och länsstyrelserna pekat på nödvändigheten av att Socialstyrelsen och

länsstyrelserna i samverkan utvecklar tillsynen över socialtjänsten för att

kunna göra tillsynen effektivare. Enligt regeringens mening har Socialstyrelsen

därför redan i dag de befogenheter som krävs för att kunna stödja, samordna och

följa upp länsstyrelsernas tillsynsverksamhet. Regeringen vill i detta

sammanhang framhålla det omfattande arbete som äger rum mellan Socialstyrelsen

och länsstyrelserna för att samordna och effektivisera tillsynen över hela det

sociala området. I detta arbete har Socialstyrelsen i praktiken en

tillsynsvägledande roll genom utvärdering, uppföljning och samordning av den

operativa tillsynen samt genom att ge råd och stöd till den operativa

tillsynsmyndigheten. Regeringen kan konstatera att det finns en enighet kring

det nuvarande samarbetet och därmed en bra grund för fortsatt utvecklingsarbete.

8 Vårdplan för barn som behöver vårdas i ett annat hem än det egna

Regeringens förslag: När ett barn behöver vårdas utom hemmet skall socialnämnden

 ansvara för att en vårdplan upprättas. Av vårdplanen skall det tydligt framgå

vem som ansvarar för vad i genomförandet av planen.

Barnpsykiatrikommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Kommitténs förslag begränsas dock till den situationen att ett barn

skall placeras i ett hem för vård eller boende.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har lämnat synpunkter på

utredningens förslag om individuell vårdplan. Socialstyrelsen tillstyrker

förslaget om individuella planer i sig, men ställer sig tveksam till själva

begreppet. Länsstyrelsen i Hallands län anser att individuella vårdplaner bör

omfatta allt behandlingsarbete som rör barn. Stockholms stad anser att kravet på

 en plan inte bör begränsas till hem för vård eller boende utan gälla vid alla

placeringar utom hemmet.

Skälen för regeringens förslag: När ett barn placeras för vård i ett annat hem

än det egna innebär detta ett stort ingrepp för såväl barnet som för dess

familj. Samtidigt tar socialnämnden på sig ett stort ansvar för att barnet får

en god vård. Barn och ungdomar som placeras utanför det egna hemmet har sällan

en renodlad problembild och de befinner sig ofta i en komplicerad social

situation. En övergripande vårdplan som innefattar barnets behov, behandlingsmål

 m.m. utgör en förutsättning för att socialnämnden skall kunna ta ett vårdansvar

 för barnet.

Barnets behov i fokus

Det övergripande syftet med den vårdplanen är att tydliggöra mål och medel

utifrån det enskilda barnets behov. Vårdplanen utgör ett dokument där

socialtjänstens bedömning tydligt framgår för barnet och dess vårdnadshavare och

 blir på så sätt en bra utgångspunkt i arbetet med att genomföra vården.

Vårdplanen tydliggör om det enskilda barnet har flera olika behov. Det kan t.ex.

 handla om olika behov när det gäller social situation, fysisk och psykisk hälsa

 samt utbildning. I de fall barnets problembild är komplex krävs ofta samarbete

mellan barnets vårdnadshavare, socialtjänsten och andra huvudmän. Med en

vårdplan som tydligt och gemensamt avstamp i ett sådant samarbete skapas bättre

förutsättningar för ett lyckat utfall av vården.

Vårdplanen bör bidra till genomtänkta placeringar, vilket på lång sikt innebär

en mer kvalitativ och effektiv användning av socialtjänstens och andra

vårdgivares resurser. Vidare torde den kostnad i resurser själva upprättandet av

 vårdplanen innebär, mer än väl kompenseras av de behandlingsmässiga vinster som

 vårdplanen ger. Bland annat handlar vinsterna om att tydlighet vid samtycket

till vård ger mer välplanerade placeringar samt ett bättre underlag vid

övervägande om fortsatt vård.

Ökad rättssäkerhet för barnet och dess vårdnadshavare

För närvarande är vårdplan obligatorisk vid ansökan om vård enligt lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. En vårdplan skall

presenteras för länsrätten i samband med ansökan om vård och utgör i praktiken

ett underlag för den enskilde att samtycka eller inte till vården. Detsamma

gäller när socialnämnden skall avge yttrande enligt bestämmelserna i lagen

(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Ett sådant

yttrande skall bl.a. innehålla en plan över de åtgärder som nämnden avser att

vidta beträffande den unge. Arten, omfattningen och varaktigheten av de åtgärder

 som nämnden avser att vidta skall framgå av planen.

Barnets problembild är emellertid ofta densamma oavsett om barnet bereds vård på

 frivillig eller tvångsmässig grund. Skillnaden är att den frivilliga vården

grundar sig på samtycke från barnets vårdnadshavare och i förekommande fall även

 barnet. För såväl barnet som för dess vårdnadshavare, vanligen en eller båda

föräldrarna, är det ett rättssäkerhetskrav att det oberoende av placeringsgrund

finns en individuell vårdplan vid en så pass ingripande åtgärd som en placering

utanför hemmet utgör. Socialnämnden måste på ett lättfattligt sätt kunna visa

vilka syften som placeringen har och hur man ämnar uppnå dessa syften. Det är

vidare viktigt att vårdplanen är realistisk och att den följs upp.

Barnpsykiatrikommittén föreslog att en vårdplan skulle upprättas vid beslut om

vård vid hem för vård eller boende, s.k. HVB-hem. Det finns inga sakliga skäl

för en sådan uppdelning. Barnets behov av en planerad vård är detsamma oavsett

om barnet placeras i ett familjehem eller på ett HVB-hem. Placeringen är snarare

 ett led i vården och beroende av vilket vårdbehov barnet har. En vårdplan bör

därför upprättas för alla barn som placeras utanför det egna hemmet.

Tydlighet för barnet och dess vårdnadshavare, socialtjänsten och andra huvudmän

En noggrant utformad vårdplan utgör ett i flera avseenden viktigt dokument. Dels

 för att underlätta tydlighet och kommunikation mellan socialnämnden och barnet

och dess vårdnadshavare, dels som underlag för uppföljning och utvärdering av

vård och behandling av barnet. Vårdplanen kan också skapa tydlighet mellan olika

 huvudmäns ansvar. I planen skall även redovisas åtgärder och insatser som andra

 huvudmän har ansvar för. Det kan t.ex. handla om extra stödinsatser i skolan

eller behandling inom barn- och ungdomspsykiatrin.

I vårdplaneringen är det viktigt att så långt möjligt söka inkludera barnets

vårdnadshavare, och i förekommande fall andra närstående. Familjens engagemang

har många gånger visat sig vara en värdefull faktor för barnets

behandlingsmotivation och utfall och underlättar även barnets återkomst till det

 egna hemmet.

Vårdplanen utgör också ett viktigt dokument, inte minst för barnet och/eller

dennes vårdnadshavare, för att kunna följa och förstå syftet med vården.

Vårdplanens innehåll

Innehållet i en vårdplan måste avgöras utifrån förhållandena i det individuella

fallet. Det är därför inte lämpligt att i lag fastställa vad en vårdplan skall

innehålla. Ett grundläggande krav på en vårdplan är dock att det tydligt framgår

 vilken vård som socialnämnden har för avsikt att anordna. Detta är en

förutsättning för att barnet och dess vårdnadshavare skall kunna ta ställning

till vården. Den form för vårdplan som utvecklats vid vård enligt LVU bör kunna

vara tillämplig även vid vård som sker i frivillig form. Detta skapar

förutsättningar för ett mer enhetligt system både för socialtjänsten och det

enskilda barnet oberoende av skälen till och formen för placeringen.

Vårdplanen behöver sedan kompletteras med en behandlingsplan som beskriver hur

insatserna skall genomföras. Vårdplanen tydliggör det enskilda barnets behov,

hur dessa konkret skall täckas framgår i en behandlingsplan.

Planen förutsätts bli undertecknad av vårdnadshavaren, barnet när han eller hon

är över 15 år, vårdgivaren samt handläggande tjänsteman hos den socialnämnd som

beslutar om placeringen. Alla som berörs av vårdplaneringen blir på så sätt

införstådda med vad som förväntas av just honom eller henne. Vårdplanen blir ett

 dokument att gemensamt konsultera och revidera under vårdtiden så att den

kontinuerliga uppföljningen av vården blir en angelägenhet för alla inblandade.

Vid generella utvärderingar och planering för socialnämndens fortsatta arbete

kan en genomgång av befintliga vårdplaner och deras resultat vara väsentligt.

9 Avskaffande av samhällsrepresentanter i de auktoriserade

adoptionsorganisationernas styrelser

Regeringens förslag: Bestämmelserna i lagen (1997:192) om internationell

adoptionsförmedling om samhällsrepresentanter i de auktoriserade

adoptionsorganisationerna styrelser skall upphävs.

Förslag från Statens Nämnd för Internationella Adoptionsfrågor (NIA): I en

skrivelse från den 12 augusti 1998 föreslår NIA att de bestämmelser i lagen

(1997:192) om internationell adoptionsförmedling som reglerar

samhällsrepresentanter i adoptionsorganisationernas styrelser och deras

arbetsuppgifter skall upphävas.

Kontakter med adoptionsorganisationer och samhällsrepresentanter: NIA har

diskuterat frågan om samhällsrepresentanternas arbetsuppgifter i den nya

situationen med de auktoriserade organisationerna och med

samhällsrepresentanterna. Inga vägande invändningar mot NIA:s förslag har

framförts. Det har påpekats att samhällsrepresentanterna ibland stött

organisationerna med råd i andra typer av frågor än förmedlingsbeslut. Likaså

har de, genom den koppling till länsstyrelserna de i regel haft, stött

länsstyrelserna i deras tillsyn av kommunernas verksamhet när det gäller

familjehemsprövningar.

Skälen för regeringens förslag: När lagen (1979:552) om internationell

adoptionsförmedling tillkom (prop. 1978/79:108, bet. SoU 1978/79:41, rskr.

1978/79:346) förutsattes att adoptionsorganisationerna skulle fatta

självständiga förmedlingsbeslut. Det ansågs då rimligt att det fanns en

samhällelig insyn i detta förmedlingsarbete, varför regler om

samhällsrepresentanter infördes. Förmedlingsverksamheten har varit skälet för

att ha offentliga företrädare i organisationernas styrelser och denna verksamhet

 har varit deras huvudsakliga arbetsuppgift. I regel har dessa

samhällsrepresentanter utsetts bland länsstyrelsernas socialkonsulenter.

Den centrala arbetsuppgiften för samhällsrepresentanterna har varit att delta i

beslut om sökande par eller enskilda är lämpliga som adoptivföräldrar. Genom de

lagändringar som gjordes i samband med Sveriges anslutning till Haagkonventionen

 om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner (prop.

1996/97:91, bet. 1996/97:SoU15, rskr 1996/97:192) är det inte längre en uppgift

för organisationerna att göra en sådan prövning. Reglerna om

samhällsrepresentanter fördes dock oförändrade över till den nya lagen

(1997:192) om internationell adoptionsförmedling.

Adoptionsorganisationerna skall inte längre göra någon egen prövning av

adoptanternas lämplighet. De beslut som i frågan fattas av de kommunala

socialnämnderna, med möjlighet att överklaga beslut till länsrätt, kammarrätt

och regeringsrätt skall vara tillfyllest när det gäller föräldrarnas

lämplighetsprövning. Detta innebär att samhällsrepresentanternas huvudsakliga

arbetsuppgift bortfallit. Det finns därför inte längre skäl att förordna

samhällsrepresentanter och bestämmelserna i dessa avseenden kan därför

avskaffas.

Den mer inofficiella funktion samhällsrepresentanterna haft som rådgivare åt

sina organisationer bör i fortsättningen ingå i NIA:s allmänna

rådgivningsverksamhet. Tillsynen över kommunernas verksamhet med att pröva

blivande adoptivföräldrars lämplighet enligt socialtjänstlagen åvilar

länsstyrelsen. Denna uppgift bör tas på lika stort allvar även i fortsättningen

oavsett att samhällsrepresentanterna i de auktoriserade

adoptionsorganisationernas styrelser försvinner.

10 Stöd för anhöriga och närstående

Regeringens bedömning: Den nya bestämmelsen i socialtjänstlagen om stöd och

avlösning för dem som vårdar närstående samt det av riksdagen under åren

1999-2001 beslutade stimulansbidraget för insatser riktade mot anhöriga har

medfört en positiv utveckling av anhörigstödet i kommunerna. Satsningen kommer

att fortsätta inom ramen för arbetet med att genomföra Nationella

handlingsplanen för hälso- och sjukvården under åren 2002-2004.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att kommunerna skall bli skyldiga att

 erbjuda stöd och avlastning åt närstående som vårdar anhöriga samt att

målgruppen för stödet utvidgas.

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker i stort

utredningens förslag. Riksrevisionsverket framhåller att förslaget kan innebära

ökade kostnader för kommunerna och saknar en uppskattning av dessa kostnader i

utredningen. Handikappombudsmannen tillstyrker förslaget under förutsättning att

 förarbetsuttalandena är tydliga avseende individens valmöjligheter samt rätt

till självbestämmande och personliga integritet. De flesta kommuner ställer sig

positiva till utredningens förslag. Många kommuner, däribland Västerås, Vingåker

 och Stockholms kommun, framhåller dock att förslaget sannolikt kommer att

innebära utökade kostnader för kommunerna.

Skälen för regeringens förslag: Utvecklingen under senare decennier har

inneburit att samhället har tagit över många vård- och omsorgsuppgifter som

tidigare omhändertagits inom familjen. Ett antal studier från senare år har dock

 visat att anhörigas insatser alltjämt är mycket stora. När det gäller

äldreomsorg finns uppgifter från början av 1990-talet som visar att omfattningen

 på dessa insatser uppgår till i runda tal två tredjedelar av den samlade omsorg

 som ges till äldre. Det är de äldre kvinnorna samt döttrarna och svärdöttrarna

som i stor utsträckning står för dessa insatser.

Intresset för anhörigas insatser i vård och omsorg har ökat under 1990-talet

bl.a. till följd av det kraftigt ökade antalet äldre i befolkningen. De

strukturförändringar inom vård och omsorg som kommuner och landsting genomfört

bl.a. till följd av lågkonjunkturen i början av decenniet har också medfört att

vård- och omsorgsuppgifter som dessa huvudmän tidigare svarade för delvis har

övertagits av anhöriga och andra närstående. Därtill kommer

huvudmannaskapsförändringar inom ramen för Ädel-reformen som delvis förändrat

förutsättningarna för främst kommunerna att tillgodose äldres behov av vård- och

 omsorg.

Bland annat mot bakgrund av den ökade betydelse som anhörigas insatser fått inom

 vård och omsorg föreslog Socialtjänstkommittén i dess huvudbetänkande Ny

socialtjänstlag (SOU 1994:139) att socialtjänstens uppgift att ge stöd till

anhöriga skulle lagfästas. Enligt kommittén skulle detta medföra en markering

från samhällets sida att omsorgen om bl.a. äldre skall bygga på ett samarbete

mellan den offentliga vården/omsorgen och de anhöriga/närstående. Den preventiva

 ansatsen skulle enligt kommittén vara ledstjärnan för ett utökat anhörigstöd.

 I 1997 års proposition om ändring i socialtjänstlagen (prop.1996/97:124)

föreslog regeringen en ny bestämmelse om stöd för anhöriga som utgick från

kommitténs förslag. Genom ett tillägg i 5 § socialtjänstlagen (1980:620), som

reglerar socialtjänstens uppgifter, gavs socialnämnden uppgiften att "... genom

stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar närstående som är långvarigt

sjuka eller äldre eller som har funktionshinder". Som exempel på anhöriginsatser

 nämns allt från socialt stöd, tillsyn och praktisk hjälp med hushållssysslor

till mer omfattande hjälp med personlig omvårdnad och uppgifter av

sjukvårdskaraktär. Förslaget utformades som en frivillig insats för kommunen

som, enligt regeringen, borde ha stort inflytande över utformningen av

stödinsatsen. Socialutskottet tillstyrkte förslaget och anförde bl.a. att

avsikten med den nya bestämmelsen inte skall vara att öka trycket på anhöriga

utan att stödja och underlätta för dem som vårdar närstående. Viktiga

förutsättningar för att intentionerna med bestämmelsen skall uppnås är, enligt

utskottet, tidiga och förebyggande insatser, förbättrat och utvecklat innehåll i

 olika stödinsatser och en medveten strategi för att organisera stödet till

anhöriga. Riksdagen beslutade i enlighet med utskottets förslag (bet.

1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264).

Som ett stöd för kommunerna att utveckla anhörigstödet i enlighet med den nya

bestämmelsen fick Socialstyrelsen i uppdrag av regeringen att fördela vissa

utvecklings- och stimulansbidrag inom området. Under år 1997 fördelades totalt

7,5 miljoner kronor till 25 projekt.

Socialstyrelsens uppföljning av den nya bestämmelsen visar att nästan två

tredjedelar av kommunerna har tagit särskilda initiativ för att utveckla

anhörigstödet. Exempel på initiativ som tagits är kartläggning av behov,

uppsökande verksamhet, utökat antal korttidsplatser samt utveckling av

stödgrupper för anhöriga. När det gäller vidareutveckling och utbyggnad av

befintligt anhörigstöd har flertalet kommuner satsat på avlösning, stöd i

samband med demenssjukdom samt information och utbildning. Uppföljningen visar

dock att det är förhållandevis få kommuner som utvecklat nya och individuella

former av anhörigstöd. De vanligaste stödformerna är alltjämt växelvård,

dagverksamhet samt ekonomiskt stöd.

I samband med riksdagens behandling av regeringens förslag till Nationell

handlingsplan för äldrepolitiken (prop.1997/98:113, bet. 1997/98:SoU24, rskr

1997/98:307) som förelades riksdagen i april 1998 beslutades att sammanlagt 300

miljoner kronor under en treårsperiod skulle fördelas till kommunerna för

anhöriginsatser i samverkan med anhöriga och frivilligorganisationer. I det

regeringsbeslut om medlens närmare användning som regeringen fattade i december

samma år angavs att inriktningen på arbetet skulle vara att åstadkomma en

varaktig kvalitetshöjning i det stöd som kommunerna erbjuder anhöriga. I

beslutet gav riksdagen också regeringen i uppdrag att överväga en tydligare

lagreglering av anhörigstödet.

Socialstyrelsen, som gavs i uppgift att fördela medlen till samtliga kommuner

och följa upp dess användning, har i en delrapport till regeringen redovisat de

första erfarenheterna och resultaten av stimulansbidraget. Socialstyrelsen

konstaterar att kommunerna i hög utsträckning har ägnat det första året av

satsningen (Anhörig 300) åt planering av insatser inom ramen för bidraget.

Planeringsarbetet har bl.a. innehållit utarbetande av handlingsplaner och mer än

 hälften av kommunerna har genomfört någon form av behovsinventering.

Vidare framgår att många kommuner fortsätter att utveckla de former av stöd som

redan etablerats. I flera kommuner har även utveckling av nya stödformer

påbörjats, t.ex. individuellt utformade stöd och centraler/träffpunkter för

anhöriga. Uppföljningen pekar på en tydlig utökning av olika typer av

anhörigstöd.

Många kommuner anser att den hittills viktigaste effekten av satsningen är att

anhörigas situation fått ökad uppmärksamhet bland beslutsfattare, vårdpersonal

och allmänhet.

Regeringen anser att de anhörigas insatser är av avgörande betydelse för att

äldre, sjuka och andra grupper skall få den vård och omsorg, det stöd och den

hjälp i övrigt som de behöver. Samhället kan av flera skäl inte överta mer än en

 del av detta ansvar. Det är heller inget självändamål att så ska ske men det är

 viktigt att påpeka att samhället skall ha det yttersta ansvaret för att alla

människor får hjälp och stöd i relevanta former när/om behov av hjälp uppstår. I

 den mån anhöriga vill och kan svara för hela eller delar av hjälpen skall

samhället på olika sätt underlätta för de anhöriga att kunna genomföra dessa

insatser.

Av skäl som tidigare redovisats har de anhörigas insatser inom bl.a. vård och

omsorg uppmärksammats betydligt mer än tidigare under 1990-talet. I dag är dessa

 insatser allmänt erkända och behovet av dem är väl dokumenterade. Fortfarande

finns dock brister i det stöd som samhället erbjuder anhöriga. Ett väl utbyggt

anhörigstöd är viktigt både ur de anhörigas och ur samhällets synpunkt. För de

anhöriga handlar det om att känna stöd och uppskattning för att orka med de

insatser man vill göra för en närstående, samtidigt som det också handlar om att

 ibland få t.ex. avlösning. För samhället handlar det om att kunna se att

anhöriginsatser faktiskt kan begränsa och fördröja behovet av insatser från

kommunen eller landstinget. Att satsa på anhörigstöd blir då också ett bidrag

till en effektiv användning av offentliga medel.

Stöd för anhöriga som är beredda att ta på sig ett ansvar - eller ett delat

ansvar - för vård och omsorg har haft hög prioritet i regeringens arbete på det

socialpolitiska området under 1990-talet. Som tidigare redovisats har detta

bl.a. resulterat i ny lagstiftning på området samt stimulansbidrag för

utvecklingsinsatser inom bl.a. det kommunala anhörigstödet.

I stort sett alla kommuner erbjuder i dag någon form av stöd till anhöriga som

vårdar närstående. I många kommuner pågår också en utbyggnad av anhörigstödet

bl.a. som ett resultat av det statliga stimulansbidraget. Kommunerna har dock

kommit olika långt i detta arbete vilket innebär att omfattningen av och

inriktningen på stödet liksom kvaliteten varierar mellan olika kommuner.

Stimulansbidragen kommer att utgå t.o.m. år 2001. I Nationella handlingsplanen

för utveckling av hälso- och sjukvården (prop.1999/2000:149) som regeringen

överlämnade till riksdagen i juni 2000 föreslog regeringen att den särskilda

satsningen för att utveckla stödet till anhöriga skulle fortsätta också under

åren 2002-2004. Regeringen, Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet har

i avtal enats om vilka utvecklingsinsatser inom vården och omsorgen som inom

ramen för de utökade resurserna skall prioriteras under åren 2002-2004. I

avtalet anges att kommunerna svarar för att anhöriga som vårdar svårt sjuka

eller äldre eller människor med funktionshinder även fortsättningsvis skall

erhålla stärkt stöd i enlighet med den nationella handlingsplanen för

äldrepolitiken.

Bestämmelserna i socialtjänstlagen om anhörigstöd har varit i kraft i drygt tre

år. Det är ännu för tidigt att dra några långtgående slutsatser om effekterna av

 detta. Inte heller effekterna av det statliga stimulansbidraget kan utläsas

fullt ut förrän tidigast om två till tre år. De uppföljningar som genomförts av

kommunernas insatser till följd av dessa förändringar visar dock på i huvudsak

positiva resultat. Det är uppenbart att det pågår ett omfattande arbete i

flertalet kommuner med att utveckla såväl befintligt anhörigstöd som nya

stödformer och att anhöriga och frivilligorganisationer deltar aktivt i detta

arbete. Den i den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och

sjukvården aviserade satsningen på fortsatt utveckling av anhörigstöd i

kommunerna under perioden 2002-2004 kommer att ytterligare säkerställa och

påskynda denna utveckling. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte nu

 är motiverat att genomföra ytterligare förändringar i befintlig lagstiftning i

syfte att påskynda utvecklingen inom området.

11 Nationellt stöd för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten

Regeringens bedömning: Det bör tas ett samlat grepp kring kunskapsläget inom

socialtjänsten. Ytterst är detta en rättvise- och rättssäkerhetsfråga för de

mest utsatta grupperna i vårt samhälle. Regeringen avser att lämna ett uppdrag

till Socialstyrelsen att påbörja genomförandet av en strategi för nationellt

stöd för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten och avsätter under en

treårsperiod 50 miljoner kronor för detta ändamål.

Socialtjänstutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

bedömning. Utredningen framhåller vikten av att främja en metodutveckling i det

sociala arbetet, med inriktning på tidiga insatser i form av social rådgivning

och personligt stöd. Utredningen föreslår att Socialstyrelsen får i uppdrag att

fördela särskilda stimulansmedel för att stödja en sådan metodutveckling.

Remissinstanserna: Kriminalvårdsstyrelsen och Statens Institutionsstyrelse

välkomnar särskilt utredningens förslag. De länsstyrelser som yttrat sig stödjer

 utredningens förslag men menar att det finns starka skäl att låta

länsstyrelserna fördela stimulansmedlen. De flesta kommuner som yttrat sig

tillstyrker utredningens förslag och betonar vikten av att metodutveckling sker

i nära samarbete mellan forskning och praktik. Malmö kommun och Göteborgs kommun

 ser hellre en utveckling av kvalitativt inriktade forskningsstudier eftersom

enskilda projekt ofta upphör när bidraget upphör. Akademikerförbundet SSR

understryker vikten av metodutveckling och vill se en satsning på ökat

förebyggande stöd vilket skulle leda till att socialtjänsten får en ökad folklig

 legitimitet. Föreningen Sveriges Socialchefer tillstyrker utredningens förslag.

Skälen för regeringens bedömning:

Bakgrund

Kunskapsläget inom socialtjänsten, det vill säga individ- och familjeomsorg samt

 vård och omsorg om äldre och funktionshindrade, har varit föremål för debatt i

åtminstone tre decennier. Ett flertal utredningar har belyst området, bland

andra Socialutredningen (SOU 1974:39) och Socialtjänstkommittén (SOU 1994:139

och SOU 1995:58).

I stora drag handlar det om två områden. Det ena rör frågor som hänger ihop med

socialarbetarnas kompetens och socialtjänstens organisation och ledning. Det

handlar om socionom- och sociala omsorgsprogrammens utformning, socialarbetarnas

 fortbildning och vidareutbildning, förmåga att skapa systematiska erfarenheter

av god praktik samt hur arbetsledarna och arbetsorganisationen stödjer detta

arbete.

Det andra området rör frågor om kunskapsproduktionen och kunskapsutvecklingen

inom socialt arbete. Det handlar om utvecklingen av ämnet socialt arbete och

studiepraktiken på högskolorna, förhållandet mellan central och lokal

kunskapsproduktion, samspelet mellan utbildning, praktik och forskning samt

huvudmannaskap och ansvar för kunskapsproduktion/kunskapsutveckling.

Behovet att i ökad utsträckning kunna värdera effekter och resultat av

socialtjänstens verksamhet har länge uppmärksammats. Vikten av uppföljning och

utvärdering av de sociala insatsernas värde för klienter/brukare och för

samhället har betonats av de utredningar som varit verksamma inom

socialtjänstområdet under de senaste åren.

Det som saknats är bl.a. statistiska basuppgifter inom socialtjänstområdet, en

mer systematisk process av prövning och utvärdering av metoder och arbetssätt

och ett systematiskt tillvaratagande av erfarenheter från kommunernas lokala

utvecklingsarbete.

Med andra ord är frågan mångfacetterad och rymmer ett stort antal samspelande

faktorer.

Ett nationellt program för kunskapsutveckling

Regeringen anser att det är viktigt med en samlad strategi för

kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten. Ytterst är detta en rättvise- och

rättssäkerhetsfråga för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle.

Socialstyrelsen fick därför under 1999 i uppdrag att i samråd med berörda

intressenter utforma ett förslag till program för nationellt stöd till

kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten. Socialstyrelsen har haft programmet

ute på remiss och i november 2000 avrapporterat uppdraget (SoS-rapport 2000:12).

Socialstyrelsens program innehåller ett antal förslag till hur ett nationellt

stöd för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten bör utformas. I 7 a § SoL

fastslås att insatser inom socialtjänsten ska vara av god kvalitet samt att det

för utförande av socialnämndens insatser skall finnas personal med lämplig

utbildning och erfarenhet. Socialstyrelsen ser ett behov av att kommunerna med

utgångspunkt i bestämmelserna i 7 a § SoL utformar en strategi för

kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten. Vidare finns enligt planen behov av

nationella riktlinjer baserade på forskning, utvärdering och utvecklingsarbete

samt nationella och internationella kunskapsöversikter.

Ett flertal remissinstanser har yttrat sig över de olika förslagen i

Socialstyrelsens plan. Generellt ser remissinstanserna positivt på att

regeringen lyfter fram kunskapsutvecklingen vilken uppfattas som en av de mer

centrala frågorna inom socialtjänsten. Bland andra Örebro Universitet,

Länsstyrelsen i Dalarnas län, Svenska Kommunförbundet, SKTF, Linköpings kommun

och Riksförbundet för Social och Mental Hälsa anser att det är viktigt för att

ge det sociala forskningsarbetet och utvecklingsarbetet stabilitet, kontinuitet

och samordning. Behovet av att utveckla en kunskapsbaserad verksamhet där

utfallet av olika insatser så långt möjligt kan förutses och värderas ur såväl

de enskilda klienternas, olika gruppers som samhällets perspektiv, lyfts också

fram.

Ett nationellt program för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten omfattar ett

 stort antal intressenter. Nya samarbets- och samverkansformer ska initieras och

 det är viktigt att alla relevanta intressenter involveras i processen.

Regeringen har i budgetpropositionen för år 2001 avsatt 50 miljoner kronor under

 en treårsperiod för att stödja denna process. Medlen kommer att disponeras och

fördelas av Socialstyrelsen. Regeringen anser att Socialstyrelsen som nationell

expert och tillsynsmyndighet är bäst lämpad att fungera som samordnare och motor

 i arbetet med kunskapsutvecklingen. I den plan som Socialstyrelsen presenterat

finns ett antal förslag som faller inom styrelsens eget ansvarsområde och där

arbetet med att realisera förslagen bör kunna komma igång relativt snabbt. Andra

 förslag måste för att kunna genomföras diskuteras och förankras med respektive

huvudman. Det är dock av yttersta vikt att andra intressenter även

fortsättningsvis är nära involverade i arbetet. Inte minst gäller detta klient

och brukarorganisationerna inklusive pensionärs- och handikapporganisationerna.

En strategi för kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten bör enligt regeringen

vara en förutsättning för att kommunerna ska kunna leva upp till målen i 7 a §

SoL. Socialstyrelsen lyfter i sin plan fram behovet av kunskapsunderlag för både

 kompetensutveckling och kompetenskrav samt för utbildningsanordnare.

Kompetenskrav inom socialtjänsten är en fråga som diskuterats i många

sammanhang. I dag saknas underlag för att precisera vilka kompetenskrav som bör

gälla i socialtjänstens olika verksamheter. För den enskilde som är i behov av

socialtjänstens insatser är det dock viktigt att mötas av rätt kompetens.

Socialstyrelsen bör därför, även fortsättningsvis, tillsammans med berörda

intressenter undersöka förutsättningarna för vilken kompetens som är nödvändig i

 socialtjänstens olika verksamheter.

Det finns behov av att utveckla och sammanställa kunskap om vad som är god

praktik inom skilda områden av socialtjänsten och ge stöd till systematiskt

arbete med jämförande studier mellan kommuner. Den tillgängliga kunskapen på

socialtjänstområdet måste också sammanställas och samordnas.

Statistiken inom socialtjänsten behöver enligt regeringen förbättras och detta

arbete måste ske i nära samråd med de organisationer som företräder

socialtjänstens brukare samt övriga berörda. Det är i dag mycket svårt att

bedöma tillståndet och utvecklingen inom socialtjänsten. De studier som bland

annat Socialstyrelsen gjort tyder på en rådande begreppsförvirring vilket

försvårar uppföljning och tillsyn. Regeringen ser därför behov av att utveckla

en enhetlig terminologi inom socialtjänsten. Detta utgör en nödvändig grund för

att kunna hämta in uppgifter av god kvalitet.

När det gäller organisation och ledning ser regeringen dels att frågan om

förutsättningar och former för ledarutbildning för socialtjänsten, dels att

behovet av forskning kring ledning och organisering av socialtjänsten

uppmärksammas.

Socialstyrelsen presenterar i sin plan ett antal förslag som rör socionom- och

social omsorgsutbildningarna. Det handlar såväl om utbildningens utformning och

resurser som förhållandet mellan utbildningen och studiepraktiken. Enligt planen

 behöver även fortbildning och vidareutbildning inom ramen för

magisterutbildningen utvecklas. För de grupper som enbart har grundskole-

och/eller gymnasiekompetens måste det också skapas en stabil struktur för

fortbildning och vidareutbildning inom socialtjänsten. Enligt 1993 års

högskolereform är det inte regeringens sak att ta ställning till hur olika

högskoleutbildningar utformas. Högskoleverket presenterade år 2000 en

utvärdering av socionomutbildningar (Högskoleverkets rapportserie 2000:6 R) som

för närvarande remissbehandlas. I utvärderingen poängteras bl.a. vikten av att

lärarna har praktisk kunskap om hur socionomers arbete gestaltar sig i

verkligheten. Kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten skulle sannolikt gynnas

av en systematisk dialog mellan yrkespraktiken, utbildningen och forskningen.

Enligt vad regeringen erfar kommer socialtjänsten få ökade personal- och

kompetensförsörjningsproblem i framtiden. Detta är en fråga som måste följas på

både kort och lång sikt. Socialstyrelsen föreslår i sin plan att en

referensgrupp bildas med representanter för berörda myndigheter och

organisationer.

Långsiktiga programstöd bör enligt socialstyrelsens plan ges till

(forskningsmässigt) underförsörjda kunskapsområden. Det gäller frågor om de

sociala insatsernas värde för klienter/brukare inom samtliga verksamhetsområden

inom socialtjänsten. Det gäller också ledarskaps- och organisationsutveckling

samt socialtjänstekonomi. I den nyligen lagda Forskningspolitiska propositionen

Forskning och förnyelse (prop. 2000/01:3) beskrivs det fr.o.m. årsskiftet

2000/2001 nyinrättade Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap.

Forskningsrådet skall främja såväl grundläggande forskning som behovsstyrd

forskning rörande välfärd, folkhälsa, omsorg, arbetsmarknad, arbetsorganisation

och arbetsmiljö. Ansvarsområdet innefattar även socialtjänstens område.

Det statliga stödet till lokala och regionala FoU-enheter bör enligt regeringen

utvärderas för att se om stödet bör ges en annan eller tydligare inriktning. När

 det gäller satsningen på regionala FoU-center inom äldreområdet omfattar den

inte bara äldreomsorgen utan även äldrevården. Detta har varit ett krav från

regeringen för att erhålla stimulansbidrag. När det gäller utvärdering av denna

satsning stödjer regeringen en utvärdering, som genomförs av Göteborgs

Universitet på uppdrag av Socialstyrelsen.

Inför framtiden har riksdagen godkänt regeringens förslag om fortsatt

stimulansbidrag till regionala FoU-center inom äldreområdet under åren

2002-2004.

Kunskapsutvecklingen inom socialtjänsten är ytterst en rättvise- och

rättssäkerhetsfråga för de mest utsatta grupperna i vårt samhälle. Detta gör det

 enligt regeringen särskilt angeläget att de etiska överväganden som uppstår

blir ordentligt belysta, inte minst ur klient och brukarperspektiv. Det är även

angeläget att utveckla kunskaperna om hur socialtjänsten fungerar ur ett

könsperspektiv.

Ett samlat grepp på kunskapsutvecklingen innebär att vissa frågor berör flera

politikområden, vilket kräver en fördjupad samordning i den fortsatta

beredningen inomregeringskansliet.

12 Vissa SiS-frågor

12.1 Möjlighet att ta blod-, urin- och utandningsprov på intagna i LVM-hem och

särskilda ungdomshem

Regeringens förslag: En likalydande bestämmelse införs i lagen (1988:870) om

vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga samt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård som

ger Statens institutionsstyrelse (SiS) möjlighet att ta blod-, urin- och

utandningsprov på tvångsintagna i LVM-hem och i särskilda ungdomshem samt på dem

 som bereds sluten ungdomsvård vid sådana ungdomshem. Av rättssäkerhetsskäl

skall ett positivt resultat åtföljas av en verifikationsanalys för att undanröja

 eventuella misstankar om ett falskt positivt svar.

Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer i stort med regeringens

förslag. SiS föreslog dock att drogkontroll även skulle omfatta dem som

frivilligt vårdas på SiS institutioner. Sedan SiS skrivelse inkom har påföljden

sluten ungdomsvård införts i straffsystemet.

Remissinstanserna: Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Rikspolisstyrelsen,

Barnombudsmannen, Kammarrätten i Stockholm, Göteborgs kommun, Stockholms kommun,

 Luleå kommun, Sundsvalls kommun, Svenska Kommunförbundet, Föreningen Sveriges

socialchefer, Kriminalvårdsstyrelsen, Länsstyrelsen i Örebro län samt

Norrköpings kommun stöder förslaget om lagreglering av drogkontroller inom

tvångsvården. Några remissinstanser är tveksamma till om förslaget också skall

gälla de frivilligt vårdade.

Socialstyrelsen anser det angeläget att drogkontroller inom tvångsvården

lagregleras, men anser att frågan bör beredas ytterligare, eftersom förslaget

avser en tvångsåtgärd och det saknas vetenskaplig utvärdering av konsekvenserna,

 för bl.a. den enskilde.

Institutionen för socialt arbete vid Göteborgs universitet samt Malmö kommun

avstyrker förslaget om lagreglering av drogkontroller i tvångsvården. Skälen är

främst att LVM och LVU är vårdlagar med andra mål än kriminalvården.

Skälen för regeringens förslag: Vård och behandling av vuxna missbrukare sker i

de allra flesta fall på frivillig väg, som bistånd enligt socialtjänstlagen

(1980:620). Detsamma gäller när det är fråga om insatser för ungdomar med

missbruks- eller andra sociala problem. Det finns dock tillfällen när det är

nödvändigt att utan den enskildes samtycke meddela behandlingsinsatser. Detta

regleras i fråga om vuxna missbrukare i lagen (1988:870) om vård av missbrukare

i vissa fall (LVM) och när det gäller ungdomar i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU). För vård av ungdomar som behöver stå under

särskild tillsyn skall det enligt 12 § LVU finnas särskilda ungdomshem, ibland

kallade § 12-hem. Statens institutionsstyrelse är huvudman för de hem som avses

i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM (s.k. LVM-hem). Vid de särskilda ungdomshemmen

verkställs också påföljden sluten ungdomsvård. Påföljden, som infördes den 1

januari 1999, kan bli aktuell för den som begått brott före fyllda 18 år och är

tänkt som ett alternativ till fängelse. Vid påföljdsbestämningen skall domstolen

 - om den finner att en ung lagöverträdare har begått så allvarliga brott att

påföljden skall bestämmas till fängelse - först pröva om påföljden i stället kan

 bestämmas till sluten ungdomsvård. Vid påföljdsbestämningen skall den unges

behov av vård inte tillmätas någon betydelse. Den unges behov av vård skall

däremot tillmätas stor betydelse vid verkställigheten. Frågor om

verkställigheten av påföljden regleras i lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård (LSU).

SiS har i två skrivelser till regeringen (dnr. S1995/1528/IFO och S1998/1061/ST)

 med likartat innehåll tagit upp frågan om lagreglering av drogkontroller i

tvångsvården. SiS anser att det i vissa fall finns behov av att kunna förelägga

en intagen klient att lämna prov för kontroll av drogfrihet. Det gäller främst

vid intagning i och inför vistelse utanför institutionen. Lagstödet bör enligt

SiS också gälla dem som frivilligt vårdas på SiS institutioner samt dem som är

dömda till sluten ungdomsvård.

Det förekommer vid såväl LVM-hemmen som vid de särskilda ungdomshemmen

situationer då den intagnes drogfrihet behöver kontrolleras. Detta förekommer i

större utsträckning inom LVM-vården än inom vården vid de särskilda

ungdomshemmen. Sådan kontroll sker inte sällan med urinprov. Urinprov tas vid

SiS institutioner i regel dels vid intagning som underlag för bedömning av

avgiftning, dels inför överflyttning till öppnare vårdformer, inför utevistelse

på egen hand samt inför placering i annan vårdform med stöd av 27 § LVM. Det

händer också att urinprov tas vid misstanke om drogpåverkan samt ibland även

stickprovsvis. Det finns dock varken i LVM, LVU eller LSU något lagstöd för att

kräva att en intagen lämnar urinprov för att styrka drogfrihet. Riksdagens

ombudsmän (JO) har vid flera tillfällen uttalat att det inte finns någon

anledning att kritisera användningen av urinprov så länge en intagen vid ett

LVM-hem, som frågeställningarna för JO:s prövning har gällt, frivilligt lämnar

ett sådant prov. Däremot skulle det enligt JO inge betänkligheter om en

myndighet utan lagstöd förvägrar en intagen någon förmån eller beslutar om

bestraffning enbart för att han vägrar lämna urinprov. I ett beslut år 1994

(JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 294) som rörde en anmälan från en grupp

intagna vid ett LVM-hem ansåg JO att de regler som gällde inte var tillräckligt

tydliga i fråga om urinprovstagning och kanske inte heller tillräckliga för att

effektiv vård skall kunna bedrivas. JO konstaterade därför med

tillfredsställelse att SiS övervägt att till regeringen inkomma med förslag om

närmare lagreglering.

Situationen för en intagen i kriminalvårdsanstalt påminner i viss mån om den som

 gäller för en intagen i LVM-hem respektive särskilt ungdomshem. Även i

kriminalvården används blod-, urin- och utandningsprov för att kontrollera

drogfrihet. Detta regleras i 52 d § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

(KvaL). Där regleras att en intagen är skyldig att på anmaning lämna blod-,

urin- eller utandningsprov för kontroll att han inte är påverkad av

beroendeframkallande medel eller något dopningsmedel. Ett positivt urinprov kan

vara en signal om att motivationsinsatserna behöver ökas. Det kan också

föranleda begränsningar i rörelsefriheten för den intagne, t.ex. att permission

eller förflyttning till öppen anstalt inte beviljas samt påverka tidpunkten för

villkorlig frigivning.

SiS har utarbetat interna allmänna råd för verksamheten vid LVM-hemmen och de

särskilda ungdomshemmen. I de interna allmänna råden för verksamheten vid

LVM-hemmen (1997:2) anges att urinprov kan vara ett viktigt pedagogiskt

instrument i vården, men att det skall användas restriktivt och med urskiljning.

 Urinprov skall framför allt inte ersätta den professionella bedömningen av om

en klient är drogpåverkad som behandlingspersonalen gör i den nära kontakten med

 klienten. Uppkommer misstanke om att en intagen är narkotikapåverkad och denne

nekar till det, kan klienten erbjudas lämna urinprov för att styrka sin

drogfrihet. Accepterar inte klienten detta erbjudande är personalens bedömning

avgörande för den fortsatta behandlingen. Ett positivt urinprov skall som regel

alltid innebära att klienten konfronteras med resultatet och att behandlings-

och motivationsinsatserna anpassas därtill. Däremot utgör ett positivt urinprov

eller vägran att lämna urinprov inte grund för bestraffning eller indragen

förmån. För att undvika felkällor och felaktig hantering av urinproven bör

institutionschefen utse ett begränsat antal personer att handha provtagningen

och analysen av proverna. Ett positivt urinprov bör inte föranleda polisanmälan

om misstänkt narkotikabrott.

Liknande formuleringar finns i SiS interna allmänna råd för verksamheten vid de

särskilda ungdomshemmen (1997:1).

Enligt SiS bedömning kräver urinprov som ett behandlingsinstrument inte någon

särskild lagreglering. Med hantering av urinprov i enlighet med de interna

allmänna råden är frivilligheten för klienten i de allra flesta fall reell. Som

framgår av de interna allmänna råden erbjuds en intagen att lämna ett urinprov

för att styrka sin drogfrihet i det fall personalen misstänker att den intagne

är drogpåverkad. Det finns dock situationer som enligt SiS bedömning kräver en

närmare lagreglering för att skapa den klarhet som bl.a. JO har efterlyst. Den

ena gäller vid intagning. Vid det tillfället är det enligt SiS viktigt att kunna

 avkräva den intagne ett prov för att fastställa aktuellt missbruk, både för

hantering av avgiftningen och för den fortsatta behandlingsplaneringen. Eftersom

 klienten vid intagningstillfället är ny för institutionspersonalen, torde det

vara svårt att i den situationen förlita sig på personalens iakttagelser av om

den intagne är påverkad av någon drog och vilken eller vilka droger det i sådant

 fall kan röra sig om. En annan situation är inför permission (LVU och LSU)

eller placering i annan vårdform (LVM). Om en intagen vid ett sådant tillfälle

har droger i kroppen kan den tilltänkta åtgärden innebära en uppenbar risk för

rymning eller återfall i missbruk eller brott, vilket kan äventyra hela

behandlingen.

Regeringen anser att de av SiS framförda skälen till lagreglering av användning

av drogtester inom tvångsvården är väl underbyggda. Främst rättssäkerhetsskäl,

men också behandlingsaspekter, talar för att det finns starka motiv att frångå

den i princip frivilliga hanteringen som gäller vid institutionerna i dag. Av

rättssäkerhetsskäl är det viktigt att det tydligt framgår vilka tester den

intagne kan bli skyldig att genomgå. Regeringen anser därför att en intagen är,

om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig att vid

ankomst till ett LVM-hem eller särskilt ungdomshem och inför vistelse utanför

institutionen efter uppmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för

kontroll om han eller hon är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker,

andra berusningsmedel, något sådant dopningsmedel som avses i 1 § lagen

(1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av

 lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas

att den intagne är påverkad av något sådant medel. Ett positivt utslag i ett

drogtest vid en sållningsanalys bör alltid följas upp av en verifikationsanalys.

 Detta är särskilt viktigt om den intagne förnekar att han eller hon har intagit

 droger. Med en verifikationsanalys undviker man risken att en intagen oskyldigt

 blir misstänkt för att ha varit drogpåverkad. Det torde också vara

betydelsefullt för vårdens fortsatta genomförande, eftersom en förtroendefull

relation mellan personal och intagna är en viktig förutsättning för ett

framgångsrikt påverkans- och motivationsarbete.

Särskilda regler bör därför införas i LVM, LVU och LSU där skyldigheten att vid

misstanke om drogpåverkan lämna prov för drogkontroll vid intagning i

institutionen samt inför vistelse utanför hemmet regleras. Det är emellertid

viktigt att understryka att den föreslagna regleringens syfte är att under vissa

 förutsättningar möjliggöra kontroll av drogfriheten med hjälp av blod-, urin-

eller utandningsprov, inte att utvidga användningen av sådana kontroller så att

de sker mer eller mindre rutinmässigt. Provtagning bör ske med urskiljning och

skall endast genomföras då det på grund av omständigheterna i det särskilda

fallet finns anledning att misstänka att en intagen är drogpåverkad. De

vägledande principerna för urinprovstagning i SiS interna allmänna råd bör vara

gällande även i de fall kontroll sker med stöd av här föreslagen lagreglering.

En reglering av drogtest genom urinprov av de som tvångsvårdas vid SiS

institutioner får inte förväxlas med den reglering som finns i dag inom ramen

för polisens befogenheter i samband med utredning av brottmål, bl.a. urinprov

som bevis vid misstanke om narkotikakonsumtion. Dessa drogtester omfattar inte

unga under 15 år eftersom dessa inte är straffmyndiga. När regeringen föreslår

en lagreglering av urinprovstagning vid SiS institutioner finns ingen nedre

åldersgräns och kan således även omfatta unga under 15 år som befinner sig under

 tvångsvård enligt LVU. Då handlar det inte om att säkra bevis vid misstanke om

narkotikakonsumtion utan om ett verksamt och relevant instrument för att vid

behov säkra en god behandling av ungdomar som också kan upplevas som ett stöd

för den unge t.ex. i samband med permissioner eller inför placering i annan

vårdform.

Regeringen har viss förståelse för SiS förslag att också de som vårdas

frivilligt på SiS institutioner skall omfattas av lagstödet. Det kan dock varken

 anses rimligt eller möjligt att vidta tvångsåtgärder mot någon som på frivillig

 grund sökt vård för sina missbruksproblem på någon av SiS institutioner.

Tvångsbefogenheter mot en frivilligt vårdad skulle i de allra flesta fall

tendera att bli ett slag i luften, eftersom personen i fråga är fri att lämna

institutionen så snart han eller hon inte accepterar en sådan åtgärd. Kravet på

drogfrihet, som utan tvekan skall råda på SiS institutioner, måste dock

självfallet också gälla för frivilligt vårdade. Det bör framgå av den

behandlingsplan eller motsvarande som ligger till grund för utformning av

vården, och som såväl SiS som den enskilde och den betalande kommunen har ställt

 sig bakom. Här bör också konsekvenserna av att bryta mot detta villkor framgå.

Kravet på drogfrihet bör som för de tvångsvårdade upprätthållas och kontrolleras

 på det sätt som beskrivs i SiS interna allmänna råd.

12.2 Frågan om ledning av verksamheten vid LVM-hemmen

Regeringens förslag: En ändring görs i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

 vissa fall med innebörden att ett LVM-hem skall ledas av en chef, inte en

styrelse.

Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har uttalat sig om uppgiften att

 leda verksamheten vid LVM-hemmen är positiva till förslaget. Institutionen för

socialt arbete vid Göteborgs universitet har pekat på vikten av att utveckla

former för insyn i verksamheten.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 11 § lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall (LVM) skall ett LVM-hem ledas av en styrelse som också

förestår vården, i den mån detta inte har överlåtits på en särskild

föreståndare. SiS har föreslagit en ändring av LVM som innebär att ett LVM-hem

skall ledas av en chef som utses av SiS. Skälen härtill är att SiS, efter

huvudmannaskapsändringen år 1993, i praktiken övertagit det ansvar för

verksamheten vid LVM-hemmen som tidigare åvilade LVM-styrelsen. SiS svarar

enligt sin instruktion för planering, ledning och drift av samt tillsyn över

hemmen samt för ekonomisk styrning, resultatuppföljning och kontroll.

LVM-styrelsens roll vid chefstillsättningar är efter huvudmannaskapsförändringen

 enligt SiS endast en formalitet som inte längre används i praktiken.

LVM-styrelsens enda kvarvarande uppgift är att ta emot anmälningar om intagna

som varit i LVM-vård tre månader utan att vård i annan form kommit till stånd

(29 § LVM). Uppdraget att utveckla vården så att vård i annan form kan komma

till stånd samt att tillgodose kravet på rättssäkerhet i detta avseende är också

 viktiga delar i SiS huvudmannaskap, bl.a. inom ramen för myndighetens

tillsynsuppdrag. Sammantaget innebär situationen att LVM-styrelsen efter det

statliga huvudmannaskapet har förlorat sin roll och att styrelsen därför bör

avskaffas.

Frågan om LVM-styrelserna behandlades i propositionen om ändrat huvudmannaskap

för vissa institutioner inom ungdoms- och missbrukarvård (prop. 1992/93:61) som

låg till grund för förändring av huvudmannaskapet år 1993. Regeringen fann då

skäl för att det även efter ett statligt övertagande av huvudmannaskapet skulle

finnas en styrelse för LVM-hemmen. Lokala styrelserepresentanter förmodades

underlätta samverkan med kommunerna, samtidigt som styrelsens uppgift att följa

vårdens innehåll var en styrka ur rättssäkerhetssynpunkt. Samtidigt menade

regeringen att SiS nära skulle följa utvecklingen och vid behov återkomma till

regeringen med förslag till ändring.

Regeringen instämmer i SiS bedömning att LVM-styrelsen med det samlade

huvudmannaskapet över LVM-vården förlorat det mesta av sin tidigare funktion.

Det gäller framför allt frågor som har att göra med styrning av verksamheten och

 rättssäkerheten, där SiS lednings- och tillsynsfunktion i allt väsentligt

ersätter den roll som LVM-styrelsen tidigare har spelat. I prop. 1992/93:61

förväntades LVM-styrelsen utgöra en länk till samarbete med kommuner och andra

lokala aktörer. SiS verkar på socialtjänstens uppdrag. Utan en förtroendefull

relation med kommuner och andra lokala aktörer torde det vara svårt att få till

stånd en effektiv verksamhet som svarar mot kraven i LVM och socialtjänstlagen.

LVM-styrelsens roll att stärka det samspelet förefaller av allt att döma ha

spelat ut sin roll. För en väl fungerande verksamhet är det viktigt att det inte

 finns någon tvekan om chefs- och ledningsfunktionen. Med nuvarande ordning kan

det innebära tveksamhet vem som innehar den funktionen på ett LVM-hem, styrelsen

 eller den av SiS tillsatta institutionschefen. Regeringen föreslår därför en

ändring i LVM med innebörden att verksamheten vid ett LVM-hem skall ledas av en

chef, som utses av SiS. Regeringen utgår ifrån att SiS i sin ledningsfunktion

strävar efter att tillgodose de krav på öppenhet och insyn i verksamheten som

LVM-styrelsen förmodats tillgodose.

12.3 Klargörande av när ett LVM-beslut upphör att gälla

Regeringens förslag: Ett beslut om vård enligt lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall upphör att gälla, i det fall den intagne olovligen

under sammanlagt sex månader har vistats utanför institutionen eller varit

intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt

Statens institutionsstyrelses förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget är positiva

till det.

Skälen för regeringens förslag: Ett förtydligande bör göras i 12 § lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) om när ett beslut om vård

upphör att gälla. Nuvarande utformning av bestämmelsen innebär att ett sådant

beslut upphör att gälla om en missbrukare under minst sex månader i följd

antingen vistats olovligen utanför hemmet eller varit intagen i häkte eller

kriminalvårdsanstalt. Justitiekanslern beslutade år 1996 att utge ersättning

till en missbrukare för vilken beslutet inte upphört trots att hon varit

frånvarande från LVM-hemmet under mer än sex månader, först som avviken och

därefter omhändertagen av polis och intagen i kriminalvårdsanstalt. JK ansåg i

sitt beslut att den språkliga utformning av 12 § inte överensstämde med

motivskrivningarna i propositionen som föregick lagen. Enligt JK talar lagens

förarbeten för att det är den sammanlagda bortovaron från vården som skall vara

avgörande för om beslut om tvångsvård skall anses upphört att gälla eller inte.

JK anser därför att det i ett framtida lagstiftningssammanhang kan finnas

anledning att uppmärksamma frågan om när tvångsvård skall anses upphöra enligt

12 § LVM. Regeringen föreslår mot den bakgrunden en precisering av 12 § LVM så

att det klart framgår att det är den sammanlagda tiden för bortovaron som avgör

när ett beslut om tvångsvård upphör att gälla.

12.4 Tvångsbefogenheter i socialtjänstförordningen flyttas till LVM och LVU

Regeringens förslag: De bestämmelser i socialtjänstförordningen (1981:750) som

medger användning av vissa tvångsåtgärder mot intagna i LVM-hem och särskilda

ungdomshem flyttas till lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall

(LVM) respektive lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

(LVU).

Skälen för regeringens förslag: Verksamheten vid LVM-hemmen och de särskilda

ungdomshemmen regleras i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall

(LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Inom

 båda lagområdena finns bestämmelser om särskilda befogenheter för vårdgivaren.

Bestämmelserna är i princip desamma i de båda lagarna. De innebär förbud för en

intagen att inneha alkohol och andra berusningsmedel, regler för hur sådan

egendom, om den har anträffats, skall hanteras, regler om kroppsvisitering och

ytlig kroppsbesiktning samt regler om att en intagen får förhindras att lämna

institutionen samt i övrigt underkastas begränsningar i rörelsefriheten. I lagen

 (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) finns motsvarande

bestämmelser. Som framgått ovan föreslår regeringen därutöver att det i LVU, LVM

 och LSU införs en bestämmelse om att drogkontroll av en intagen får genomföras

med blod-, urin- eller utandningsprov. I socialtjänstförordningen (1981:750)

finns utöver regleringen i LVM och LVU bestämmelser som gäller för intagna i hem

 för särskild tillsyn, dvs. hem som avses i 12 § LVU och 23 § LVM.

Bestämmelserna innebär att en intagen får beredas vård vid låsbar enhet upp till

 två månader samt att en intagen vid behov kan avskiljas från övriga vid

institutionen upp till 24 timmar. En intagens rätt att i lämplig utsträckning ta

 emot telefon och besök regleras också här. Vad gäller LSU återfinns motsvarande

 bestämmelser i lagen.

Att vårda någon utan dennes samtycke är en grannlaga uppgift. Hur välmotiverat

ingreppet än är, ställer tvångsvården särskilda krav på vårdens innehåll och

utformning av insatserna. Vården bör därför i största möjliga utsträckning

planeras och utformas i samråd och samförstånd med den enskilde och med respekt

för dennes integritet. Det finns dock tillfällen då tvångsåtgärder måste

tillgripas för att vården skall kunna genomföras. I dag återfinns, som framgår

ovan, regleringen av dessa i såväl LVM och LVU som i socialtjänstförordningen.

Enligt regeringens uppfattning bör de bestämmelser som nu återfinns i

socialtjänstförordningen och som medger att tvångsåtgärder kan vidtas mot en

intagen föras över till LVM och LVU. Skälen är att de grundläggande fri- och

rättigheter som regeringsformen garanterar en medborgare enligt dess 2 kap. 6 §

endast kan begränsas genom lag. Nuvarande ordning, som medger relativt

ingripande frihetsinskränkningar utan direkt lagstöd, är därför enligt

regeringens uppfattning inte tillfredsställande. Det gäller främst möjligheten

till inlåsning samt isolering från övriga intagna, men det finns enligt

regeringens uppfattning skäl att också i lag reglera bestämmelsen om möjligheten

 att i lämplig utsträckning ta emot telefonsamtal och besök.

13 Behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

13.1 Författningsreglering av socialtjänstens behandling av personuppgifter

Nuvarande författningsreglering - nationella och internationella regler

Någon lagstiftning som direkt avser behandling av personuppgifter som förekommer

 inom socialtjänstens område finns i princip inte. Det finns dock en rad

bestämmelser som tar sikte på en mer generell behandling av personuppgifter

oberoende av på vilket samhällsområde registren kommer till användning. Inom

socialtjänstens område finns dessutom bestämmelser som siktar till att bygga upp

 ett integritetsskydd för enskilda i samband med att socialtjänsten griper in

och hjälper den enskilde i olika situationer.

I det följande redovisas några av de viktigaste bestämmelserna av intresse när

det gäller behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

Regeringsformen

Det grundläggande skyddet för den personliga integriteten finns i

regeringsformen. I 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen anges bl.a. att det

 allmänna skall värna den enskildes privatliv och familjeliv. En särskild

bestämmelse om den personliga integriteten och automatisk databehandling finns i

 2 kap. 3 § andra stycket regeringsformen. Där anges att varje medborgare skall

i den utsträckning som närmare anges i lag skyddas mot att hans personliga

integritet kränks genom att uppgifter om honom registreras med hjälp av

automatisk databehandling. Den närmare reglering som åsyftas i lagrummet

återfinns sedan den 24 oktober 1998 i personuppgiftslagen (1998:204).

Sekretesslagen

Sekretesslagen (1980:100) innehåller bestämmelser om tystnadsplikt i det

allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. I det

sistnämnda avseendet innefattar sekretesslagens bestämmelser begränsningar i den

 i tryckfrihetsförordningen stadgade rätten att ta del av allmänna handlingar.

Sekretessen innebär ett förbud att röja en uppgift oberoende av hur detta sker.

Sekretessen gäller både mot enskilda och mot andra myndigheter men också i

förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet om de är att

betrakta som självständiga i förhållande till varandra.

Sekretess på socialtjänstens område regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen.

Sekretessen avgränsas med ett omvänt skaderekvisit. Uppgifter får därmed inte

lämnas ut om det inte står klart att dessa kan röjas utan att den enskilde eller

 någon honom närstående lider men. Beslut om omhändertagande, beslut om vård

utan samtycke och beslut om sluten ungdomsvård är emellertid alltid offentliga.

Vidare får utan hinder av sekretessen uppgift lämnas till enskild som uppnått

myndig ålder om förhållanden av betydelse för att denne skall få vetskap om

vilka hans biologiska föräldrar är.

Sekretess för personuppgifter i personregister regleras i 7 kap. 16 §. Sekretess

 gäller om det kan antas att ett utlämnande skulle medföra att uppgiften

behandlas i strid med personuppgiftslagen.

I 9 kap. 4 § sekretesslagen regleras den s.k. statistiksekretessen. Sekretess

gäller i sådan verksamhet hos myndighet som avser framställning av statistik

samt, i den utsträckning regeringen föreskriver det samt i annan därmed

jämförbar undersökning som utförs av myndighet, för uppgift som avser enskilds

personliga eller ekonomiska förhållanden och som kan hänföras till den enskilde.

 Sekretessen är enligt huvudregeln absolut men det finns fem undantag för vilka

det gäller ett omvänt skaderekvisit. Till undantagen hänförs bl.a. uppgifter som

 behövs för forsknings- och statistikändamål och uppgift som inte är direkt

hänförlig till den enskilde.

Datalagen

Den 24 oktober 1998 upphörde datalagen (1973:289) att gälla och ersattes av

personuppgiftslagen (1998:204), som genomför Europaparlamentets och rådets

direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med

avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana

uppgifter.

Eftersom datalagen i enlighet med övergångsbestämmelserna till

personuppgiftslagen fortsätter att i vissa fall gälla ytterligare en tid in på

2000-talet, finns det anledning att redovisa regelsystemet i datalagen.

Enligt datalagen får personregister inrättas, varmed förstås även insamling av

uppgifter som skall ingå i registret, och föras endast av den som har anmält sig

 hos Datainspektionen och fått licens. En licens berättigar den

registeransvarige att föra ett eller flera personregister.

Med hjälp av ADB för Datainspektionen ett register över licensanmälningar,

licensregistret. Licensregistret får Datainspektionen använda för sin tillsyns-

och informationsverksamhet samt som underlag för uppbörd av licensavgifter. För

vissa typer av register med känsliga personuppgifter krävs utöver licens även

ett särskilt tillstånd från Datainspektionen

Myndigheter inom socialtjänsten behöver inte ha tillstånd för att inrätta och

föra personregister som innehåller uppgifter om att någon fått ekonomisk hjälp

eller vård inom socialtjänsten. Enligt förarbetena avses sådana kommunala

register, vilka som ett led i en myndighets normala verksamhet innehåller

uppgift om social omsorg. De uppgifter som får registreras är sådana som behövs

för de verksamheter som regleras av socialtjänstlagen (1980:620), lagen om vård

av missbrukare i vissa fall (1988:870) och lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga. Enligt Datainspektionens praxis innebär detta att

det endast är uppgift om beslut om ekonomisk hjälp eller vård samt den paragraf

som beslutet grundar sig på som får registreras. Skall andra känsliga uppgifter

registreras blir registret tillståndspliktigt. Detsamma gäller om registret

skall användas för annat än administrativt ändamål.

Det krävs synnerliga skäl för att andra än myndigheter som enligt lag eller

annan författning har att föra förteckning över sådana uppgifter skall kunna få

tillstånd att inrätta och föra personregister som innehåller vissa angivna typer

 av känsliga uppgifter, såsom exempelvis uppgift om att någon misstänks eller

har dömts för brott eller varit föremål för vissa tvångsingripanden. Tillstånd

att inrätta och föra personregister som i övrigt innehåller uppgifter om någons

sjukdom, hälsotillstånd eller sexualliv eller uppgift om att någon fått

ekonomisk hjälp eller vård inom socialtjänsten får bara om det finns särskilda

skäl meddelas någon annan än en myndighet.

Personuppgiftslagen

Personuppgiftslagen (1998:204) som trädde i kraft den 24 oktober 1998, har

ersatt den tidigare datalagen. Lagen innebär ett genomförande i svensk

lagstiftning av Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24

oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av

personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter.

Regeringen har i personuppgiftsförordningen (1998:1191) gett kompletterande

föreskrifter beträffande sådan behandling av personuppgifter som omfattas av

personuppgiftslagen. Vidare har Datainspektionen meddelat föreskrifter om, dels

skyldigheten att anmäla behandlingar av personuppgifter till inspektionen (DIFS

1998:2), dels undantag från förbudet för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser m.m. (DIFS 1998:3).

Tillämpningsområde

Personuppgiftslagen omfattar all behandling av personuppgifter som är helt eller

 delvis automatiserad (5 §). Lagen gäller även för manuell behandling av

personuppgifter, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en

strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller

sammanställning enligt särskilda kriterier, dvs. i ett register.

Personuppgiftslagen gäller inte för sådan behandling av personuppgifter som en

fysisk person utför som ett led i en verksamhet av rent privat natur (6 §).

Lagen innehåller också en bestämmelse som anger att personuppgiftslagen inte

skall tillämpas, om en sådan tillämpning skulle inskränka myndigheternas

skyldighet att lämna ut uppgifter enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen (7 §).

Definitioner

Genom personuppgiftslagen utmönstras en rad begrepp som använts i datalagen,

t.ex. personregister och i stället införs en rad nya begrepp, vilka definieras i

 3 §. Med behandling (av personuppgifter) avses varje åtgärd eller serie av

åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, vare sig det sker på automatisk

väg eller inte, t.ex. insamling, registrering, organisering, lagring,

bearbetning eller ändring, återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom

 översändande, spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter,

sammanställning eller samkörning, blockering, utplåning eller förstöring.

Personuppgifter definieras som all slags information som direkt eller indirekt

kan hänföras till en fysisk person som är i livet. Personuppgiftsansvarig är den

 som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för

behandlingen av personuppgifter.

Behandling av personuppgifter

I lagen läggs fast vissa grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter

(9 §). Den personuppgiftsansvarige skall se till att

a) personuppgifter behandlas bara om det är lagligt,

b) personuppgifter alltid behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god

sed,

c) personuppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och

berättigade ändamål,

d) personuppgifter inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det

för vilket uppgifterna samlades in,

e) de personuppgifter som behandlas är adekvata och relevanta i förhållande till

 ändamålen med behandlingen,

f) inte fler personuppgifter behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till

ändamålen med behandlingen,

g) de personuppgifter som behandlas är riktiga och, om det är nödvändigt,

aktuella,

h) alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana

personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen

med behandlingen, och

i) personuppgifter inte bevaras under en längre tid än vad som är nödvändigt med

 hänsyn till ändamålen med behandlingen.

För behandlingen av personuppgifter för historiska, statistiska eller

vetenskapliga ändamål gäller vissa särregler. Behandling för sådana ändamål

skall inte anses oförenlig med de ändamål för vilka uppgifterna samlades in och

personuppgifter insamlade för sådana ändamål får bevaras under en längre tid än

vad som sägs i punkten i) ovan. Dock gäller att uppgifterna inte får bevaras

under en längre tid än som behövs för dessa ändamål.

Lagen innehåller en uttömmande uppräkning av de fall då personuppgifter får

behandlas. Om känsliga personuppgifter, uppgifter om lagöverträdelser m.m. eller

 personnummer skall behandlas, måste behandlingen dessutom vara tillåten i

enlighet med 13-22 §§. Innebär behandlingen att personuppgifter överförs till

tredje land, dvs. till en stat som inte ingår i Europeiska unionen eller är

ansluten till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, måste också 33-35 §§

följas.

Förbudet mot behandling av känsliga personuppgifter är emellertid inte

undantagslöst (14 §). I 15-19 §§ regleras under vilka omständigheter en

behandling av känsliga uppgifter trots förbudet är tillåten.

Enligt 21 § är det förbjudet för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål,

straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden. Som

exempel på administrativa frihetsberövanden nämns i förarbetena (prop.1997/98:44

 s. 76) tvångsingripanden enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer får dock meddela föreskrifter om undantag från förbudet.

Anmälningsskyldighet

Något tillståndsförfarande - motsvarande det som finns i datalagen - förekommer

inte i personuppgiftslagen. Däremot föreskrivs i lagen att behandling av

personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad skall anmälas till

tillsynsmyndigheten, dvs. Datainspektionen (36 §) Undantag från sådan

anmälningsskyldighet gäller bl.a. för sådan behandling av personuppgifter som

regleras genom särskilda föreskrifter i lag eller förordning.

Information

I 23-27 §§ finns bestämmelser om information till den registrerade.

Enligt 23 § skall den personuppgiftsansvarige i samband med att uppgifter om en

person samlas in från personen själv, självmant lämna den registrerade

information om behandlingen av uppgifterna.

När uppgifterna samlas in från någon annan källa än den registrerade, skall den

personuppgiftsansvarige självmant lämna den registrerade information om

behandlingen av uppgifterna när de registreras (24 §). Är uppgifterna avsedda

att lämnas ut till tredje man, behöver informationen dock inte ges förrän

uppgifterna lämnas ut för första gången. Information enligt 24 § behöver dock

inte lämnas, om det finns bestämmelser om registrerandet eller utlämnandet i en

lag eller någon annan författning (24 § andra stycket).

Enligt samma lagrum behöver information inte heller lämnas om detta visar sig

omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats. Om

uppgifterna används för att vidta åtgärder som rör den registrerade, skall dock

information lämnas senast i samband med att så sker.

I 25 § anges vilken information som skall lämnas självmant. Informationen enligt

 23 eller 24 § skall omfatta uppgift om den personuppgiftsansvariges identitet,

uppgift om ändamålen med behandlingen och all övrig information som behövs för

att den registrerade skall kunna ta till vara sina rättigheter i samband med

behandlingen, såsom information om mottagarna av uppgifterna, skyldighet att

lämna uppgifter och rätten att ansöka om information och få rättelse.

Information behöver dock inte lämnas om sådant som den registrerade redan känner

 till.

Enligt 26 § är den personuppgiftsansvarige skyldig att till var och en som

ansöker om det en gång per kalenderår gratis lämna besked om personuppgifter som

 rör den sökande behandlas eller ej. Behandlas sådana uppgifter skall skriftlig

information lämnas också om vilka uppgifter om den sökande som behandlas,

varifrån dessa uppgifter har hämtats, ändamålen med behandlingen, och till vilka

 mottagare eller kategorier av mottagare som uppgifterna lämnas ut. I 26 § andra

 stycket finns det bestämmelser dels om den registrerades ansökan om

information, dels om vid vilken tidpunkt efter ansökan som den

personuppgiftsansvarige skall lämna informationen. I 26 § tredje stycket finns

vissa undantagsbestämmelser beträffande personuppgifter i löpande text. Med

mottagare avses (3 §) den till vilken personuppgifter lämnas ut. När

personuppgifter lämnas ut för att en myndighet skall kunna utföra sådan tillsyn,

 kontroll eller revision som den är skyldig att sköta, anses dock inte

myndigheten som mottagare.

I den utsträckning det är särskilt föreskrivet i lag eller annan författning

eller i beslut som har meddelats med stöd av författning att uppgifter inte får

lämnas ut till den registrerade gäller, enligt 27 §, inte bestämmelserna om

information. En personuppgiftsansvarig som inte är myndighet får därvid i

motsvarande fall som avses i sekretesslagen (1980:100) vägra att lämna ut

uppgifter.

Överklagande m.m.

Tillsynsmyndighetens beslut enligt personuppgiftslagen om annat än föreskrifter

får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Myndigheten får dock bestämma att

 beslutet skall gälla även om det överklagas. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätt.

I 48 § föreskrivs att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade

 för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av

personuppgifter i strid med lagen vid behandling av personuppgifter har orsakat.

 Ersättningsskyldigheten kan dock i den utsträckning det är skäligt jämkas om

den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller henne.

Socialtjänstlagen

Dokumentation

I nuvarande 50-52 §§ socialtjänstlagen (1980:620), ges bestämmelser om

dokumentation inom socialtjänsten. Dessa bestämmelser infördes, enligt vad

regeringen uttalade i prop. 1996/97:124 (s. 149 f.), främst i förtydligande

syfte och som ett komplement till förvaltningslagens regler. Reglerna om

dokumentation är vidare generellt tillämpliga på sådan enskilt bedriven

verksamhet inom socialtjänsten som står under länsstyrelsens tillsyn.

Ytterligare regler om dokumentation finns i socialtjänstförordningen (1981:750)

och i förordningen (1998:641) om verkställighet av sluten ungdomsvård.

Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om

stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Enligt förarbetena (a.

prop. s. 151 f. och 181) avses med handläggning av ärenden alla åtgärder från

det att ett ärende anhängiggörs - genom ansökan eller på något annat sätt, t.ex.

 på initiativ av myndigheten själv - till dess att det avslutas genom beslut.

Dokumentationen skall utformas med respekt för den enskildes integritet samt att

 den enskilde bör hållas underrättad om de journalanteckningar och andra

anteckningar som förs om honom. Vad som har kommit fram vid utredning som har

betydelse för ett ärendes avgörande skall tillvaratas på ett betryggande sätt,

och handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att

den som är obehörig inte får tillgång till dem.

Register

Hos en socialnämnd finns personuppgifter om de enskilda klienterna i nämndens

protokoll och i bilagor till dessa, i olika sammanställningsregister som kan

föras manuellt eller med hjälp av ADB, och - framför allt - i personakterna.

Dessa personakter innehåller en mängd uppgifter om klienten och hans anhöriga.

Som regel innehåller akten löpande anteckningar från samtal som förts med den

enskilde i samband med planerade eller genomförda insatser. Dessutom finns det i

 personakterna handlingar av skiftande natur. Där förvaras utredningar och

kopior av beslut i tidigare ärenden, kopior av yttranden till andra myndigheter,

 inkomna anmälningar och rapporter, läkarintyg, skriftväxling med andra sociala

myndigheter m.m. Som sökregister till personakterna finns ofta ett slag- eller

sökregister som är upplagt på namn och personnummer. Ett sådant sökregister -

som numera oftast torde föras med hjälp av ADB - med därtill hörande personakter

 bildar ett personregister (prop. 1979/80:1 Del A s. 435). Det blir vidare allt

mer vanligt att även personakterna förs med hjälp av ADB, s.k. elektroniska

akter.

I sådana personregister hos en socialnämnd som utgör sammanställningar av

uppgifter får inte tas in uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden. Denna

bestämmelse gäller inte innehållet i de personakter som ingår i socialnämndernas

 personregister utan endast sådana register i mer inskränkt bemärkelse som utgör

 sammanställning av uppgifterna (prop. 1979/80:1 Del A s. 568 f.). Enligt

förarbetena hör framför allt de databaserade personregistren hit men även alla

former av manuella register såsom t.ex. kortregister över utbetalningar,

bevakningsregister av olika slag, servicekort etc. I de register som avses i

bestämmelsen får inte integritetskänsliga uppgifter tas in rörande t.ex.

sjukdom, arbetsförmåga, missbruk, kriminalitet. Om sådana anteckningar behöver

göras, blir det nödvändigt att lägga upp en personakt. I registret får sedan

göras hänvisning till personakten.

En socialnämnd får dock i personregister av angivet slag ta in uppgifter om

åtgärder som har beslutats inom socialtjänsten och som innebär

myndighetsutövning samt den bestämmelse på vilken ett beslut om en sådan åtgärd

grundas. Ett exempel på detta är beslut i ärenden om bistånd enligt

socialtjänstlagen.

Gallring

Enligt 60 § i den nuvarande socialtjänstlagen gäller som huvudregel att

anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör socialnämndens

personregister skall gallras fem år efter det att sista anteckningen gjordes i

akten. Från denna gallringsregel undantas handlingar i faderskapsärenden,

adoptionsärenden och i ärenden om placering av barn. Därutöver undantas från

gallring vissa handlingar av hänsyn till forskningens behov.

Uppgifts- och underrättelseskyldighet

I 63-66 §§ nuvarande socialtjänstlag finns vissa bestämmelser om uppgifts- och

underrättelseskyldighet för socialnämnd. Bl.a. skall socialnämnden, enligt vad

regeringen närmare föreskriver, ur personregister lämna ut uppgifter till

Socialstyrelsen för angelägna statistiska ändamål. Sådana närmare föreskrifter

har meddelats i förordningen (1981:1370) om skyldighet för socialnämnderna att

lämna statistiska uppgifter. Vidare skall socialnämnden lämna ut uppgifter ur

personregister till statliga myndigheter, när detta begärs för forskningsändamål

 och det kan ske utan risk för att den enskilde eller någon honom närstående

lider men.

Arkivlagen

Arkivlagen (1990:782) innehåller bestämmelser om myndigheternas och vissa andra

organs arkiv samt om arkivmyndigheterna. Enligt 3 § bildas en myndighets arkiv

enbart av de allmänna handlingarna från myndighetens verksamhet samt av sådana

handlingar som avses i 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen (vissa

minnesanteckningar och utkast eller koncept) och som myndigheten beslutar skall

tas om hand för arkivering.

EG:s dataskyddsdirektiv

Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd

för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det

fria flödet av sådana uppgifter ålägger EU:s medlemsstater att inom tre år genom

 lagstiftning eller på annat sätt ge föreskrifter av det innehåll som framgår av

 direktivet. Sedan den 24 oktober 1998 gäller i Sverige personuppgiftslagen

(1998:204), vars bestämmelser i huvudsak följer direktivets text och

disposition. Syftet med direktivet är dels att skydda fysiska personers

grundläggande fri- och rättigheter, särskilt rätten till privatliv i samband med

 behandling av personuppgifter, dels att främja det fria flödet av

personuppgifter mellan EU:s medlemsstater.

Dataskyddsdirektivet är endast bindande i fråga om det resultat som skall uppnås

 och överlämnar åt medlemsländerna att själva välja form och metod för detta.

Medlemsstaterna får inom den ram som ges i direktivet närmare precisera

villkoren för när behandling av personuppgifter får förekomma. Dessa

preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom

unionen.

Europarådets dataskyddskonvention

Europarådets ministerkommitté antog år 1980 en konvention till skydd för

enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter (SÖ 1982:50), den s.k.

 dataskyddskonventionen. Konventionen trädde i kraft den 1 oktober 1985 och har

ratificerats av ett antal länder, bl.a. Sverige.

Syftet med konventionen är att säkerställa respekten för grundläggande fri- och

rättigheter, särskilt den enskildes rätt till personlig integritet i samband med

 automatisk databehandling av personuppgifter. Utgångspunkten är att vissa av

den enskildes rättigheter kan behöva skyddas i förhållande till den princip om

fritt flöde av information, oberoende av gränser, som finns inskriven i

internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter.

Varje konventionsstat kan göra vissa allmänna inskränkningar eller utvidgningar

i tillämpningsområdet för konventionen i dess helhet. Därutöver finns vissa

möjligheter att göra undantag från några av de enskilda bestämmelserna.

Europarådets rekommendationer om dataskydd

Europarådet har antagit ett flertal rekommendationer om dataskydd inom olika

områden. Dessa rekommendationer är i och för sig inte bindande för

medlemsländerna men genom att anta en rekommendation utan reservation anses

medlemslandet i princip åtagit sig att följa den och försöka anpassa sin

nationella lagstiftning till rekommendationens innehåll. Av intresse torde vara

endast rekommendationen om skydd för personuppgifter som används för forskning

och statistik, No. R (83) 10.

OECD:s riktlinjer

Inom Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har en

expertgrupp utarbetat vissa riktlinjer i fråga om integritetsskyddet och

persondataflödet över gränserna. Riktlinjerna antogs år 1980 av OECD:s råd

tillsammans med en rekommendation till medlemsstaternas regeringar om att beakta

 riktlinjerna i nationell lagstiftning. Samtliga medlemsländer, däribland

Sverige, har godtagit rekommendationen och därmed åtagit sig att följa denna.

Regeringens förslag: Behandlingen av personuppgifter inom socialtjänsten

författningsregleras.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser är positiva till förslaget

och anser att det finns behov av en lagreglering. Barnens rätt i samhället

(BRIS), Håby kommun och Riksförbundet PensionärsGemenskap anser att behoven av

reglering borde kunna lösas i befintliga lagar. Solna och Gävle tingsrätter

anser att en reglering i stället kan göras genom undantag i personuppgiftslagen.

Skälen för regeringens förslag: Särskilda registerförfattningar har på senare år

 blivit allt mer vanliga. En registerförfattning innebär en specialreglering i

förhållande till personuppgiftslagen i syfte att komplettera den eller i vissa

delar ersätta den. En särskild författning anses under vissa förutsättningar

innebära en bättre garanti för utformning av integritetsskyddet i särskilt

känsliga register. Sådan särskild författningsreglering av personregister har

skett utifrån det principiella ställningstagandet att personregister med ett

stort antal registrerade personer och ett integritetskänsligt innehåll bör vara

reglerade i lag (prop. 1990/91:60 s. 56 ff. och bet. 1990/91:KU11 s. 11). Detta

framhålls också i förarbetena till personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44 s. 41).

 Registerförfattningar finns i dag inom flera områden och omfattar bl.a.

behandling av personuppgifter om totalförsvarspliktiga, skatteregister,

hälsodataregister, vårdregister, social och polisregister.

Det har länge funnits krav på en reglering av behandlingen av personuppgifter

inom socialtjänsten. Frågan om författningsreglering av socialtjänstens

personregister har tidigare behandlats av Socialtjänstkommittén (se kommitténs

slutbetänkande dokumentation och socialtjänstregister SOU 1995:86). Regeringen

fann emellertid att utredningen inte gav ett tillräckligt tillfredställande

underlag för att förelägga riksdagen ett förslag i frågan (prop. 1996/97:124).

För behandling av personuppgifter inom socialtjänstens område gäller i dag

personuppgiftslagen (1998:204) och övergångsvis datalagen (1973:289).

För verksamheten inom socialtjänsten är det nödvändigt med en omfattande

hantering av känsliga personuppgifter. Det är i dag inte helt känt i vilken

utsträckning personuppgifter behandlas automatiserat i kommunerna för

socialtjänständamål. År 1995 gjorde Socialtjänstkommittén i sitt slutbetänkande

Dokumentation och socialtjänst register (SOU 1995:86 s. 43) bedömningen att de

flesta kommuner i landet vid den tidpunkten använde sig av automatiserad

databehandling (ADB) för åtminstone något av socialtjänstens verksamhetsområden.

I de ADB-system som byggts upp i kommunerna lagras i huvudsak individrelaterade

person-, ärende-, beslut- och verkställighetsuppgifter inom socialtjänsten.

Personregistren används i första hand som stöd för handläggningen av de

uppgifter där socialtjänsten har en utredningsskyldighet och som stöd för de

beslut som utredningen mynnar ut i. Även under verkställighetsfasen används

personregister som administrativt stöd vid handläggningen av arbetsplaner,

genomförandet av olika insatser, utbetalningar av ekonomiskt bistånd,

hanteringen av egenavgifter inom äldreomsorg m.m. Därutöver används

personregistren - om än i mindre omfattning - som underlag för tillsyn,

uppföljning och utvärdering av socialtjänstens verksamhet. Registren underlättar

 också rapporteringen av uppgifter till Socialstyrelsen som underlag för den

officiella statistiken.

Socialtjänsten bör på samma sätt som i övrigt inom offentlig och privat

förvaltning ha möjlighet att utnyttja modern informationsteknik för att höja

effektiviteten och kvalitén i arbetet. Det gäller inte bara arbetet i enskilda

ärenden utan även i hög grad möjligheten att uppfylla ökade krav i fråga om att

följa, analysera och utveckla verksamheten, dvs. dokumentationen samt

framställning av olika sammanställningar och statistik. En särskild

författningsreglering av behandlingen av personuppgifter inom socialtjänsten kan

 ses som ett led i denna strävan.

Inom socialtjänstens område hanteras många uppgifter av mycket känslig natur och

 behandlingen av personuppgifter kan därför av den enskilde ses som ett intrång

i den personliga integriteten. Mångfalden av uppgifter och det behov som finns

inom socialtjänstens område av att hantera känsliga uppgifter av detta slag

medför enligt regeringens mening att det finns behov av en särskild

författningsreglering. Eftersom en sådan behandling bör få ske oavsett den

enskildes inställning är det av vikt att författningen garanterar ett för detta

område specialanpassat integritetsskydd för den enskilde.

Reglerna skall gälla för sådan behandling av personuppgifter som utförs av en

socialnämnd i sin verksamhet eller av annan motsvarande kommunal inrättning vid

handläggning av ärenden, den verksamhet som Statens institutionsstyrelse utför

inom socialtjänstens område och sådan behandling som för tillsyn m.m. utförs av

centrala förvaltningsmyndigheter. Även enskilda som behandlar personuppgifter

inom socialtjänstens område kommer att omfattas av reglerna.

13.2 Lagteknisk utformning

Regeringens förslag: En ny lag om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten skall införas som anpassas till bestämmelserna i

personuppgiftslagen (1998:204). Förslaget innebär bl.a. att lagen utgår från

personuppgiftslagens tillämpningsområde, begrepp och terminologi. Bestämmelserna

 anger de undantag och preciseringar i förhållande till personuppgiftslagen som

är motiverade.

Lagen skall ges namnet lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser är positiva till

utredningens förslag. Några menar dock att lagen i sig framstår som otymplig och

 innehållsfattig och föreslår i stället andra lösningar för att få den mer

ändamålsenlig. Justitieombudsmannen (JO) och Hovrätten för Övre Norrland anser

att lagen även bör innefatta regler om undantag från eller kompletteringar till

personuppgiftslagen (1998:204). Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet

ifrågasätter om förslaget uppfyller målsättningen att styra och precisera. För

att fylla en funktion bör det i lagen anges närmare avgränsningar för när

personuppgifter skall få behandlas. Datainspektionen framhåller att det är

nödvändigt att införa begränsningar beträffande ändamål, personuppgiftsansvar,

sökmöjligheter och direktåtkomst samt särskilda bestämmelser om information i

samband med att uppgifterna registreras och om rätt att överklaga.

Skälen för regeringens förslag: Verksamheten inom socialtjänsten innefattar en

omfattande hantering av personuppgifter som är känsliga från

integritetssynpunkt. Därtill kommer att verksamheten berör ett mycket stort

antal enskilda individer. Redan detta förhållande talar för att behandlingen av

personuppgifter inom socialtjänsten bör regleras i lag. Ett annat skäl är att

regeringen i samband med införandet av personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44 s.

40 f.) uttalade att den nya lagen i princip bara bör innehålla generella regler

och att behovet av undantag och särregler för mer speciella områden får

tillgodoses genom andra författningar. Det framhölls att registerförfattningarna

 innehåller många preciserade och viktiga regler som inte rimligen kan ersättas

av de generella bestämmelser som den nya lagen innehåller. Vid

utskottsbehandlingen av förslaget till personuppgiftslag uttalade

Konstitutionsutskottet, i sitt av riksdagen godkända betänkande, att det saknas

anledning att nu avvika från den tidigare fastlagda målsättningen att

myndighetsregister med ett stort antal registrerade personer och ett särskilt

känsligt innehåll skall regleras särskilt i lag (bet. 1997/98:KU 18 s. 43, rskr.

 1997/98:180).

Det finns emellertid även andra skäl som talar för en särskild lagreglering,

bl.a. rätt att behandla personuppgifter som är att anse som känsliga i

personuppgiftslagens mening. Även vissa andra undantag, som regeringen

återkommer till, behöver göras från regleringen i personuppgiftslagen.

Det är visserligen inget som hindrar att sådana undantag som nämnts ovan görs i

annan form än i en särskild lag, t.ex. får enligt 20 § personuppgiftslagen

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om

ytterligare undantag från förbudet i 13 § mot att behandla känsliga

personuppgifter. Eftersom frågan om undantag från personuppgiftslagens

bestämmelser rör en så integritetskänslig verksamhet som socialtjänsten, bör

dock saken underställas riksdagen.

Avsikten med lagstiftningen är inte att på något sätt utvidga socialtjänstens

nuvarande möjligheter att registrera uppgifter om medborgarna. Huruvida

personuppgifter i det enskilda fallet skall samlas in eller lämnas ut avgörs av

annan lagstiftning (t.ex. tryckfrihetsförordningen, sekretesslagen (1980:100)

och socialtjänstlagen (1980:620)) och inte av personuppgiftslagen eller av den

lag som nu föreslås. Vad som däremot är viktigt att åstadkomma är att den

lagstiftning som skall reglera under vilka förutsättningar personuppgifter i

övrigt får behandlas inom socialtjänsten, inte hindrar att personuppgifter får

behandlas när så krävs för att socialtjänsten skall kunna fullgöra sina

arbetsuppgifter.

Utgångspunkten för en ny lag bör vara att lagen innehåller de bestämmelser om

behandling av personuppgifter som avviker från personuppgiftslagen. Den

föreslagna lagen kommer inte att innehålla en fullständig reglering utan kan mer

 ses som en ramlag som reglerar de frågor som är av särskild betydelse inom

socialtjänstens område. Sambandet med personuppgiftslagen görs tydligt genom att

 det införs en särskild bestämmelse som markerar detta förhållande och att

rubriksättningen - så långt möjligt - anknyter till den lagen.

Lagrådet har ifrågasatt om inte lagen har fått alltför mycket karaktär av

ramlag och om inte fler materiella bestämmelser bör införas på detta

integritetskänsliga område samt att detta bör övervägas i det fortsatta

lagstiftningsarbetet. Ett alternativ som regeringen har övervägt har varit att

utforma lagen på ett sådant sätt att den blir mer "självbärande" i förhållande

till personuppgiftslagen (1998:204). En fördel med en sådan lösning skulle vara

att regelsystemet för socialtjänsten då skulle bli mer lättöverskådligt. Enligt

regeringens mening råder det inte heller något tvivel om att det från

integritetssynpunkt skulle vara en fördel om det i lagtext på ett mer konkret

sätt kunde anges fler materiella regler, t.ex. precisera för vilka ändamål

personuppgifter får behandlas inom socialtjänsten. Regeringen har emellertid

bedömt det som i praktiken omöjligt att göra så.

Lagrådet har i yttrande i propositionen 2000/01:33 Behandling av personuppgifter

 inom skatt, tull och exekution, där man använde sig av en lagstiftningsteknik

för att få hanteringen mer självbärande i förhållande till personuppgiftslagen,

uttalat att en sådan teknik som där användes var otillfredsställande. Även om

tekniken användes i ett annat sammanhang och inte går att överföra direkt på

socialtjänstens område bäddar, enligt regeringens mening, en mer självbärande

lagstiftning för särskilda risker samt kan leda till ofullständighet och

dubbelreglering i förhållande till personuppgiftslagen. Därför bör den nu

föreslagna lagen begränsas till att avse sådant som är specifikt för

socialtjänstområdet med dess höga krav när det gäller integritetsskydd.

Ett avgörande skäl för att hålla sig till en mer allmän reglering är att

socialtjänstens område är mångfacetterad och svår att detaljreglera.

Möjligheterna att mer ingående reglera själva behandlingen av personuppgifter

inom socialtjänsten är små. Graden av integritetskänslighet varierar i stor

utsträckning och inom socialtjänsten finns behov av att behandla ett synnerligen

 stort antal olika personuppgifter. Stora delar av den kommunala verksamheten,

Statens institutionsstyrelses verksamhet och även olika typer av enskild

verksamhet kommer att omfattas av bestämmelserna (se avsnitt 13.3).

I lagen görs inte någon uppräkning av för vilka ändamål som behandling får ske

(se avsnitt 13.4). I stället anges att behandling av uppgifter får ske endast om

 behandlingen är nödvändig för att arbetsuppgifter inom socialtjänsten skall

kunna utföras. Såvitt gäller ärendehandläggningen i en verksamhet som

socialtjänsten har regeringen i direktiven till Socialdatautredningen uttalat

att regler som begränsar vad som får registreras för att uppnå ett

integritetsskydd är det som mest försvårar ett rationellt utnyttjande av

informationstekniken i verksamheten.

Samtliga kategorier av personuppgifter kommer i och för sig att få behandlas

inom socialtjänsten (se avsnitt 13.5). Det finns dock särskilda regler i

socialtjänstlagen (2001:000) som begränsar och preciserar socialnämnds m.fl.

hantering av personuppgifter. Dessutom finns det särskilda bestämmelser om

tystnadsplikts- och sekretessbestämmelser i sekretesslagen (1980:100),

socialtjänstlagen (2001:000) och i lagen (1993:387) om stöd och service till

vissa funktionshindrade som begränsar hanteringen av personuppgifter.

Enligt regeringens mening kan det dock vara befogat att ytterligare begränsa den

 tillåtna behandlingen samt direktåtkomst, sökbegrepp och samkörning inom

särskilda verksamhetsområden. För att skapa ett effektivt integritetsskydd som

inte sätter hinder i vägen för en föränderlig verksamhet bör regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer ges rätt att meddela föreskrifter i detta

 avseende. Därutöver bör regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ges

 rätt att meddela föreskrifter om personuppgiftsansvaret. Regeringen bör även

ges rätt att meddela föreskrifter om i vilken utsträckning personuppgifter får

föras över till tredje land. Se avsnitt 13.6-13.10.

Det kan även tilläggas att begränsningar i fråga om vad som får registreras,

m.m. inte är den enda möjligheten att skapa ett effektivt integritetsskydd.

Möjligheterna att skapa ett verksamt skydd genom fortlöpande kontroll av

användning i efterhand (loggning) och andra säkerhetsfunktioner har förbättrats

starkt genom teknik- och systemutvecklingen under senare år.

Eftersom den föreslagna lagen bör ha samma tillämpningsområde som

personuppgiftslagen och enhetliga regler bör gälla för såväl manuell behandling

av uppgifter som automatiserad används inte registerbegreppet i lagen. Lagen ges

 därför namnet lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

13.3 Tillämpningsområde

Regeringens förslag: Lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

skall tillämpas vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten. Begreppet

 socialtjänst föreslås bli definierat i lagen.

Lagen skall - liksom personuppgiftslagen (1998:204) - gälla för sådan behandling

 av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad och även för annan

behandling, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad

samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning

 enligt särskilda kriterier, dvs. för manuell behandling av personuppgifter.

Det införs inte några särbestämmelser för den automatiserade behandlingen av

personuppgifter.

Lagen omfattar myndigheter och enskilda som behandlar personuppgifter inom

socialtjänstens område.

Lagen är inte tillämplig vid behandling av personuppgifter för forsknings- och

statistikändamål och inte heller vid behandling av personuppgifter hos

domstolar. Behandling för sådana ändamål kommer att få regleras av

bestämmelserna i personuppgiftslagen och av eventuell annan särlagstiftning på

området.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte yttrat sig i frågan.

Hovrätten för Övre Norrland, Stockholm kommun, Lessebo kommun, Skara kommun och

Föreningen Sveriges socialchefer tillstyrker förslaget. Gävle tingsrätt

avstyrker förslaget då det inte behövs någon särskild definition av begreppet

socialtjänst just för detta område. Justitieombudsmannen (JO) anger att det bör

uttryckas tydligare att begreppet socialtjänst även inrymmer verksamhet i

enskild regi. Länsstyrelsen i Stockholms län anser att socialtjänstbegreppet i

stället bör tas in i socialtjänstlagen. Skolverket anger att deras tillsyn av

den utbildning som anordnas på särskilda ungdomshem inte bör omfattas av

begreppet socialtjänst. Socialvetenskapliga forskningsrådet anger att

gränsdragningen mellan forskning och utvärdering är oklar och att även forskning

 bör omfattas av reglerna.

Skälen för regeringens förslag

Begreppet socialtjänst

Till socialtjänst räknas sedan socialtjänstlagen (1980:620) trädde i kraft inte

enbart verksamhet enligt denna lag utan även på området närliggande verksamhet

som regleras enligt annan lagstiftning. Reglerna i socialtjänstlagen tillämpas i

 den mån dessa lagar saknar särskilda bestämmelser i frågan. Enligt regeringens

mening är verksamhetsområdet så vidsträckt att det behövs en särskild definition

 av begreppet socialtjänst. Det kan inte, som Länsstyrelsen i Stockholms län

föreslår, anses tillräckligt att ta in socialtjänstbegreppet i

socialtjänstlagen. Enligt regeringens mening är det väsentligt att regleringen

av hur personuppgifter behandlas får en gemensam grund att stå på. En lämplig

väg är att samla all verksamhet som innefattar socialtjänst och reglera

hanteringen av personuppgifter särskilt. Som tidigare nämnts föreligger det även

 andra skäl som talar för att behandlingen av personuppgifter bör regleras

särskilt (se avsnitt 13.2).

När det gäller definitionen av begreppet socialtjänst får det, såsom utredningen

 framhållit anses lämpligt att söka ledning i den definition av begreppet

socialtjänst som återfinns i 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). Det är också

praktiskt att begreppet därvidlag inte skiljer sig alltför mycket åt.

Enligt regeringens mening skall med socialtjänst förstås;

- verksamhet enligt lagstiftning om socialtjänst och anslutande särskild

lagstiftning om vård av unga och av missbrukare utan samtycke,

- verksamhet som i annat fall bedrivs av socialnämnd,

- verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse,

- verksamhet hos kommunal invandrarbyrå,

- verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade,

- handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av socialnämnd enligt

lagstiftning om mottagande asylsökande m.fl.,

- handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar,

- handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade samt

- tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring och administration, under

förutsättning att det anknyter till det huvudsakliga verksamhetsområdet.

Förslaget innebär - när det gäller Statens institutionsstyrelse - emellertid en

viss avvikelse från vad som gäller enligt 7 kap. 4 § tredje stycket

sekretesslagen. Detta har sin grund i att styrelsen även bedriver verksamhet som

 endast är reglerad i förordning, men som lämpligen bör omfattas av den

föreslagna lagstiftningen.

Den nämnda uppräkningen av verksamheter m.m. som innefattas i begreppet

socialtjänst är uttömmande. Förslaget inkluderar även sådan verksamhet som

bedrivs av enskilda. Det bör dock framhållas att sådan verksamhet som inte

omfattas av denna lag eller av annan särlagstiftning omfattas av

personuppgiftslagen (1998:204). Konsekvensen av att man låter en verksamhet

falla utanför lagens tillämpningsområde blir alltså inte att behandlingen av

personuppgifter i den verksamheten förblir oreglerad. Huruvida de

personuppgifter som har samlats in med stöd av denna lag får behandlas för t.ex.

 sådan verksamhet som nu nämnts, dvs. utanför socialtjänsten, får således

avgöras efter en tillämpning av personuppgiftslagen.

Med verksamhet förstås inte enbart den verksamhet som utgörs av handläggning av

ett ärende utan även rent faktisk verksamhet, som t.ex. handlingar och uppgifter

 i övrigt som gäller uppsökande verksamhet, social hemhjälp, kommunal

färdtjänst, behandlingshem och servicehus samt socialnämnds utredning och

framställning enligt särskild lagstiftning om vård av unga och av missbrukare

utan samtycke.

Manuell samt hel och delvis automatiserad behandling

Personuppgiftslagen (1998:204) gäller för sådan behandling av personuppgifter

som helt eller delvis är automatiserad. Lagen gäller även för annan behandling

av personuppgifter, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en

strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller

sammanställning enligt särskilda kriterier (5 § personuppgiftslagen).

Enligt regeringens mening bör en lag som avser behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten ha samma tillämpningsområde som personuppgiftslagen. Det

finns flera skäl för en sådan lösning.

För det första förekommer det fortfarande i en inte obetydlig utsträckning att

personuppgifter inom socialtjänsten behandlas manuellt i register. Det finns

skäl att tro att det kommer att förhålla sig på det viset under en längre

övergångsperiod. Vidare kan det väl knappast uteslutas att det alltid kommer att

 finnas ett visst behov av att behandla personuppgifter manuellt i register.

Om tillämpningsområdet för lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten begränsades till att avse endast automatiserad behandling av

personuppgifter, skulle den manuella behandlingen av sådana uppgifter i ett

register komma att regleras enbart av personuppgiftslagen. Personuppgiftslagen

gäller i den mån det inte i annan lag eller författning finns avvikande

bestämmelser. Detta skulle få till följd att känsliga personuppgifter inte

skulle kunna behandlas manuellt i ett register inom socialtjänsten. Lagen bör

därför gälla inte bara för all automatiserad behandling av personuppgifter utan

även för manuell behandling av personuppgifter, om uppgifterna ingår i eller är

avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är

tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

Huruvida manuell behandling av personuppgifter i personakter kommer att omfattas

 av lagens tillämpningsområde är beroende av om de personaktsystem som används

inom socialtjänsten är att anse som register i personuppgiftslagens mening, dvs.

 om de är sökbara på det sätt som där krävs. De sökregister som finns till

personakterna är slag- och sökregister som är upplagda på namn och personnummer.

 När en stor mängd personuppgifter på papper behandlas på sådant sätt får de

anses ha struktur av ett register (proposition 1997/98:44 s. 39) För att så

skall anses vara fallet talar också det förhållandet att sökregistret och akten

bör ses i ett sammanhang (proposition 1979/80:1 s.438 samt betänkandet

Socialtjänst och socialförsäkringstillägg - Lagar och motiv SOU 1977:40 s. 740).

 Utanför lagens tillämpningsområde faller således manuell behandling av

personuppgifter som inte ingår i och inte heller är avsedda att ingå i ett

register.

Enligt regeringens uppfattning bör lagen - i likhet med personuppgiftslagen -

inte innehålla några särregler för när uppgifter behandlas automatiserat. Det är

 viktigt att den nya lagen så litet som möjligt hämmar användningen av modern

informationsteknik.

Forsknings- och statistikändamål samt behandling av personuppgifter hos

domstolar

I förarbetena till personuppgiftslagen uttalade regeringen (prop. 1997/98:44 s.

71) att vikten av att värna om forskningens frihet gör att det förefaller

lämpligare att göra en avvägning i varje enskilt fall än att i den nya lagen

införa generella regler om vilken forskning och statistik som skall tillåtas.

Regeringen tillade att många av dessa olikartade forsknings- och

statistikprojekt som regel pågår bara under en begränsad tid. (s. 71)

Den bedömning som regeringen gjorde i lagstiftningsärendet om en ny

personuppgiftslag bör gälla även inom detta område. Inte heller lagen om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten kommer således explicit ange

när personuppgifter får behandlas för forskning och statistik. Behandling för

sådana ändamål faller således utanför lagens tillämpningsområde. I lagen skall

därför - eftersom definitionen av socialtjänst i vissa fall kan innefatta även

t.ex. forskning, se t.ex. 2 § första stycket 4 förordningen (1996:610) med

instruktion för Statens institutionsstyrelse - tas in en uttrycklig bestämmelse

om att lagen inte skall tillämpas vid behandling av personuppgifter för

forsknings- och statistikändamål.

Endast i den mån förutsättningarna i personuppgiftslagen är uppfyllda kommer

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten att kunna användas för

forsknings- och statistikändamål. Av 9 § andra stycket personuppgiftslagen

följer att behandling för historiska, statistiska och vetenskapliga ändamål inte

 skall anses oförenlig med det ändamål för vilka uppgifterna ursprungligen

samlades in. I 19 § personuppgiftslagen finns en allmän bestämmelse i ämnet.

Känsliga personuppgifter får behandlas för forsknings- och statistikändamål, om

behandlingen är nödvändig enligt särskilda förutsättningar och om

samhällsintresset av det forsknings- eller statistikprojekt där behandlingen

ingår klart överväger den risk för otillbörligt intrång i enskildas personliga

integritet som behandlingen kan innebära. Det är i första hand den

personuppgiftsansvarige som på eget ansvar gör avvägningen (undantag om

behandlingen godkänts av en forskningsetisk kommitté). Personuppgiften får

lämnas ut för att användas i sådana projekt om inte något annat följer av regler

 om sekretess och tystnadsplikt.

Begreppet forskning bör beröras något eftersom forskning inte får förväxlas med

uppföljning, utvärdering eller kvalitetssäkring. I propositionen

Rättspsykiatriskt forskningsregister (prop. 1998/99:72 s. 36 f.) hänvisar

regeringen till bl.a. ett uttalande i betänkandet Forskningsetisk prövning -

Organisation, information och utbildning (SOU 1989:74 s. 25) samt framhålls att

det är svårt att ge någon mera exakt definition av begreppet forskning. Där

uttalade Forskningsetiska utredningen att begreppet forskning i ett

OECD-dokument från år 1970 har fått en tvådelad förklaring, och tillade;

Där talar man om dels grundforskning, dels tillämpad forskning, riktad

forskning. I båda fallen finns det emellertid en gemensam kärna som getts

formuleringen att man med forskning menar "ett systematiskt och metodiskt

sökande efter ny kunskap och nya idéer". Denna allmänt inriktade och vida

definition utgår jag också i från, när jag talar om "forskning", oberoende av

inriktning, område och finansiering.

I förarbetena till personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44 s. 127) uttalades om

begreppet forskning bl.a. följande.

Med forskning avses i paragrafen [19 §] i första hand den verksamhet som bedrivs

 vid etablerade institutioner, såsom universitet och högskolor eller privata,

väletablerade forskningsinstitut. Även sådana epidemiologiska undersökningar som

 utförs vetenskapligt omfattas. Släktforskning faller utanför, liksom annan

forskning eller utredningsverksamhet av mera privat natur. Det måste finnas ett

samhällsintresse av att forskningen bedrivs, och den måste vara vetenskaplig i

någon mening.

I enlighet med Lagrådets förslag har tillagts att lagen inte heller tillämpas

vid behandling av personuppgifter hos domstolar. Lagrådet har anmärkt att en

sådan undantagsbestämmelse innebär att automatiserad behandling av

personuppgifter i mål hos domstolar faller under personuppgiftslagen, om inte

annat följer av lag eller förordning. I detta sammanhang kan nämnas att

regeringen har tillsatt en utredning, den s.k. Domstolsdatautredningen (Ju

2000:08), som har i uppdrag att se över behandlingen av personuppgifter hos

samtliga domstolar samt föreslå de författningsändringar som behövs för den

framtida behandlingen av personuppgifter hos dessa. Utredningen beräknas lämna

ett delbetänkande den 31 mars 2001 och lägga fram förslag som är föranledda av

att den övergångsvisa tillämpningen av datalagen upphör att gälla den 30

september 2001. Uppdraget i sin helhet skall redovisas den 31 december 2001.

Regeringen förbehåller sig därför möjlighet att återkomma i frågan vid ett

senare tillfälle.

13.4 Ändamålen med behandlingen av personuppgifter

Regeringens förslag: Personuppgifter får behandlas bara om behandlingen är

nödvändig för att arbetsuppgifter inom socialtjänsten skall kunna utföras.

Enskilda har inte rätt att motsätta sig sådan behandling som är tillåten enligt

lagen.

Personuppgifter får lämnas ut om det följer av lag eller förordning.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter

 som begränsar den tillåtna behandlingen av personuppgifter.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens, förutom att

utredningen föreslår att det får ankomma på den personuppgiftsansvarige i

respektive verksamhet att med beaktande av personuppgiftslagen (1998:204) ange

för vilka ändamål personuppgifter behandlas. Endast ändamål som är nödvändiga

för att en arbetsuppgift inom socialtjänsten skall kunna utföras kan därvid vara

 berättigade.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig tillstyrker

eller har inget att invända mot förslaget. Riksdagens ombudsman (JO),

kammarrätten i Göteborg och Datainspektionen anser att ändamålen bör

specificeras alternativt exemplifieras i lagen. Hovrätten för Övre Norrland

ställer sig tveksam till om förslaget uppfyller EG-direktivet och anser att

ändamålen borde preciseras i förordning eller föreskrifter för respektive

verksamhetsområde.

Skälen för regeringens förslag: Enligt personuppgiftslagen gäller att

personuppgifter får samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och

berättigade ändamål samt att uppgifterna senare inte får behandlas för något

ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in. Tanken är

att den personuppgiftsansvarige själv, redan när uppgifterna samlas in, skall

ange särskilda ändamål för sin behandling av personuppgifterna. Dessa ändamål

sätter sedan gränser för hur uppgifterna får behandlas.

Personuppgiftslagen innehåller vidare en uppräkning av när behandling av

personuppgifter är tillåten. Det är bl.a. tillåtet att behandla personuppgifter

efter den registrerades samtycke. I vissa fall får personuppgifter behandlas

trots att samtycke från den registrerade saknas. En förutsättning i samtliga

fall är att behandlingen är nödvändig för ändamålen.

Det finns ett allmänintresse att socialtjänstens verksamhet bedrivs effektivt

och säkert. Även med beaktande av den enskildes krav på integritet bör

personuppgifter få behandlas i verksamheten utan att den som uppgiften avser har

 gett sitt samtycke.

Behandling av personuppgifter inom socialtjänstens område är integritetskänsliga

 i de flesta fall. Behandling kommer därutöver att omfatta även särskilt

känsliga uppgifter, t.ex. uppgifter om lagöverträdelser och frihetsberövanden.

För att bibehålla förtroendet för en sådan behandling är det viktigt att

grundläggande krav ställs på behandlingen och att den tillgodoser den enskildes

integritetsskydd.

För att uppnå ett tillräckligt integritetsskydd för den enskilde anser flera

remissinstanser att ändamålen för behandling av uppgifter bör preciseras eller

åtminstone exemplifieras. Det kan därför finnas skäl att närmare diskutera olika

 alternativ. I det följande redovisas kortfattat de modeller för

ändamålsbestämning som utredningen lagt fram i betänkandet.

Socialdatautredningens modeller för ändamålsbestämning

Den första modell som utredningen har diskuterat innebär att det i en

ändamålsbestämmelse anges endast ett ändamål. Enligt utredningen skulle en sådan

 bestämmelse med nödvändighet bli ganska vid till sin utformning, eftersom det

inte är möjligt att i en ändamålsbestämmelse, av det slag som Datainspektionen

har meddelat i sina tillståndsbeslut, fånga en verksamhet som är så omfattande

och mångskiftande som socialtjänsten. Ändamålsbestämmelsen skulle kunna utformas

 så att den innebär att personuppgifter får behandlas för att en arbetsuppgift

inom socialtjänsten skall kunna utföras.

Enligt utredningen är fördelarna med en sådan lösning att personuppgifterna

samlas in och att de sedan kan - i den mån sekretess inte lägger hinder i vägen

- flöda fritt inom socialtjänsten och används för alla de skilda arbetsuppgifter

 som förekommer där. Detta innebär inte något negativt för den enskilde eftersom

 det i en och samma akt redan finns uppgifter som rör olika delar av

socialtjänstverksamheten (till skillnad från vad som är fallet vid nästan all

annan offentlig handläggning är hanteringen inom socialtjänsten uppbyggd efter

person i stället för ärende). En ändamålsbestämmelse som är något lite vidare

till sin utformning blir, enligt utredningen också mer flexibel och hindrar

eller försvårar inte en förändring av verksamheten.

En nackdel med att ha alltför preciserade ändamålsbestämmelser är, enligt

utredningen, dock att det finns en risk för att vissa arbetsuppgifter inte kan

utföras, eftersom de inte går att föra in under en ändamålsbestämmelse. Det är

även mycket tveksamt om en sådan ändamålsbestämmelse uppfyller EG-direktivets

och personuppgiftslagens krav på att ändamålen skall vara särskilda. En annan

fråga är om det från integritetssynpunkt är godtagbart att den stora mängd

personuppgifter som finns och kommer att finnas inom socialtjänsten utan hinder

av lagen kan flöda så fritt inom socialtjänsten som skulle bli fallet om

ändamålet utformades på det sätt som nu diskuteras. Enligt utredningen torde

detta kunna avhjälpas genom interna föreskrifter. Men sekretesslagen ställer

dock vissa hinder i vägen mot utlämnande och det finns även annan lagstiftning

som begränsar fritt flöde av uppgifter.

Enligt utredningen är den kanske mest allvarliga invändningen som kan riktas mot

 den nu diskuterade modellen emellertid att den registrerade skulle ha mycket

svårt att bilda sig en uppfattning om i vilka sammanhang uppgifter som samlas in

 beträffande honom eller henne kan användas. Den enda information som den

registrerade skulle få om man angav ändamålet på det sätt som nu diskuteras, är

att de personuppgifter som samlas in får behandlas för att en arbetsuppgift inom

 socialtjänsten - vilken som helst - skall kunna utföras. Så snart en

arbetsuppgift inom socialtjänsten - en verksamhet som spänner över ett mycket

stort område - behöver utföras skulle uppgifterna således kunna användas.

Vid en samlad bedömning anser därför utredningen att det - även om det skulle

innebära vissa fördelar - inte är någon framkomlig väg att i lagen ange endast

ett ändamål för behandlingen av personuppgifter inom socialtjänsten.

I en andra modell som utredningen har diskuterat anges det flera särskilda

ändamål för när personuppgifter får behandlas inom socialtjänsten. Denna

uppräkning är tänkt att vara uttömmande. Enligt utredningen är den största

fördelen med en sådan modell att den enskilde, genom att det är angivet flera

olika preciserade ändamål, skulle få en bättre och klarare uppfattning om i

vilka sammanhang insamlade personuppgifter beträffande honom kan användas.

Enligt utredningen kan dock samma kritik som i den första modellen i allt

väsentligt riktas mot denna bestämmelse. Eftersom det är svårt att förutse för

vilka ändamål personuppgifter kan behöva behandlas inom socialtjänsten, beroende

 på att det är fråga om en mycket bred verksamhet, har ändamålsbestämmelsen -

för att inget ändamål skall falla utanför - fått en förhållandevis allmän

utformning. Det finns, enligt utredningen, även med denna modell en viss risk

för att den inte uppfyller EG-direktivets och personuppgiftslagens krav på att

ändamålen skall vara särskilda.

Vidare menar utredningen framstår en sådan ändamålsbestämmelse för den

registrerade som föga upplysande. Den ger knappast den enskilde mer information

om vad insamlade personuppgifter kan användas till än den tidigare diskuterade

modellen. En möjlighet att lösa detta menar utredningen vore att göra ändamålen

mer preciserade än som nu redovisats. Utredningen bedömer dock att en sådan

lista över olika ändamål skulle bli mycket lång och att det ändå skulle kvarstå

en risk för att ett angeläget ändamål inte tagits med i den uttömmande

uppräkningen. Dessutom anger utredningen att ändamålen även skulle behöva

utformas på olika sätt beroende på hur verksamheten är organiserad i det

enskilda fallet, t.ex. i en kommun. Enligt utredningens uppfattning är

nackdelarna även med denna modell alltför stora för att den skall kunna

användas.

Istället förordar utredningen en tredje modell enligt vilken det överlåts på den

 personuppgiftsansvarige att ange de särskilda ändamål för behandlingen som just

 denne vill uppnå. Enligt utredningen är det viktigt att en

författningsreglering, som anger under vilka förutsättningar personuppgifter

skall få behandlas, datoriserat eller manuellt i register inom socialtjänsten,

inte innebär sådana begränsningar att det går ut över effektiviteten och behovet

 av flexibilitet. Modellen medför att den personuppgiftsansvarige skräddarsyr

ändamålen så att de passar den aktuella verksamheten och hur den är organiserad.

 Personuppgifter inom socialtjänsten kan även behandlas för andra ändamål, under

 förutsättning att dessa nya ändamål inte är oförenliga med de ändamål för vilka

 uppgifterna ursprungligen samlades in.

Mot modellen kan, anser utredningen, invändas att den i ett avseende måhända

inte utgör ett tillräckligt skydd för den personliga integriteten. Utredningen

menar dock att denna farhåga inte bör överdrivas. I första hand är naturligtvis

utfallet av denna "oförenlighetsprövning" beroende av hur pass preciserat det

ursprungliga ändamålet är. Vid en sådan prövning blir det fråga om en

tillämpning av bestämmelsen i 9 § första stycket d personuppgiftslagen och

utrymmet för att behandla redan insamlade personuppgifter för andra ändamål blir

 följaktligen litet. Utredningen framhåller särskilt att det är den modell man

faktiskt enats om inom EU och att de personuppgiftsansvariga har ett

EG-rättsligt grundat anspråk på att få använda personuppgifter för alla tillåtna

 ändamål som inte är oförenliga med de ursprungliga. Vidare utgör redan det

förhållandet, att denna oförenlighetsprövning måste göras, ett skydd för

integriteten. Alternativet är ju att ange ett enda mycket brett ändamål. För att

 personuppgifter inom socialtjänsten inte skall kunna samlas in för vilka

ändamål som helst bör dock, enligt utredningen, i lagen anges en yttersta ram

inom vilken de särskilda, uttryckligt angivna ändamålen måste hålla sig. Endast

sådana ändamål kan anses som berättigade.

Slutsats

För att tillgodose den enskildes integritet bör denne ges en så klar uppfattning

 som möjligt om i vilka sammanhang insamlade personuppgifter rörande honom/henne

 kan användas. Ändamålen bör vara så preciserade att förhållandena utgör ett

tillräckligt skydd för den personliga integriteten samtidigt som de inte utgör

ett hinder vid förändring av verksamheten.

Lagrådet har uttryckt att lagen saknar en föreskrift om ändamålet med

personuppgiftsbehandlingen, vilket får anses vara en brist. Enligt regeringens

mening blir det emellertid ohanterligt att ange ändamålen direkt i lagen - på

sätt som Socialdatautredningen också gett uttryck för i redovisningen ovan av

olika tänkbara modeller. I likhet med utredningen anser regeringen att det är

tillräckligt att det föreskrivs i lagen om att personuppgifter får behandlas

bara om behandling är nödvändig för att arbetsuppgifter inom socialtjänsten

skall kunna utföras. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer ges

därutöver rätt att meddela föreskrifter om de begränsningar som är nödvändiga i

detta hänseende. En sådan lösning är mer flexibel och ställer inte hinder i

vägen eller försvårar en förändrad verksamhet.

I den föreslagna lagen föreskrivs vidare att lagen - liksom är fallet enligt

personuppgiftslagen - inte hindrar att personuppgifter lämnas ut om det följer

av lag eller förordning. Det finns en rad författningar/föreskrifter som innebär

 att myndigheter eller enskilda får eller skall lämna ut uppgifter. När

bestämmelser om sådant uppgiftslämnande har införts får det förutsättas att det

har gjorts en avvägning mellan intresset av att uppgiften lämnas ut och

intresset av att skydda enskilda personers integritet, vid vilken avvägning man

funnit att uppgiften bör lämnas ut. Enligt regeringens mening saknas det därför

anledning att i en integritetsskyddslagstiftning, som den nu föreslagna,

särskilt reglera dessa fall av redan författningsreglerat uppgiftslämnande.

13.5 Kategorier av personuppgifter

Regeringens förslag: Samtliga kategorier av personuppgifter kommer att få

behandlas inom socialtjänsten.

En särskild bestämmelse införs i lagen för att tillåta hanteringen av vissa

känsliga personuppgifter m.m.

Regeringen får meddela föreskrifter om i vilka fall personuppgifter får

överföras till tredje land.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig är överlag positiva till

förslaget. Kammarrätten i Göteborg och Datainspektionen anger att känsliga

uppgifter om enskilds politiska åsikter inte bör behandlas.

Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens mening skulle det vara en

fördel om det direkt i lag på ett konkret sätt kunde anges vilka personuppgifter

 som får behandlas inom socialtjänsten. I praktiken handlar det emellertid om en

 mycket omfattande och mångskiftande verksamhet och socialtjänstens behov av att

 behandla ett synnerligen stort antal olika personuppgifter, som när det gäller

graden av integritetskänslighet varierar i stor utsträckning. En reglering

skulle antingen innebära stora risker för att socialtjänstarbetet försvårades

eller - om listan över vilka uppgifter som fick behandlas gjordes mycket

omfattande - knappast medföra några vinster från integritetssynpunkt. Såvitt

gäller ärendehandläggning i en verksamhet som socialtjänst kan konstateras att

en sådan väg att uppnå ett integritetsskydd är den som mest försvårar ett

rationellt utnyttjande av informationstekniken i verksamheten. Enligt

regeringens mening bör det därför inte införas några begränsningar när det

gäller vilka kategorier av personuppgifter som bör få behandlas. Det bör dock

understrykas att socialtjänsten skall iaktta försiktighet vid behandlingen av

personuppgifter, varför det har ansetts motiverat att ta in en erinran om detta

i lagen som bygger på 9 § första stycket e och f personuppgiftslagen.

Behandlingen av vissa kategorier av personuppgifter, närmare bestämt känsliga

personuppgifter och uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott m.m. samt

 överföring av personuppgifter till tredje land har reglerats restriktivt i

personuppgiftslagen (1998:204). Även uppgifter om personnummer och

samordningsnummer har reglerats särskilt.

Person- och samordningsnummer

Enligt personuppgiftslagen får person- och samordningsnummer som huvudregel

behandlas endast om samtycke lämnats (22 §). Sådana uppgifter får dock behandlas

 även när det är klart motiverat med hänsyn till a) ändamålet med behandlingen,

b) vikten av en säker identifiering, eller c) något annat beaktansvärt skäl.

I syfte att få en säker identifiering finns det inom socialtjänsten behov av att

 regelmässigt behandla uppgifter om person- och samordningsnummer.

Känsliga personuppgifter

I personuppgiftslagen finns ett principiellt förbud mot att behandla

personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter,

religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening, eller som rör

hälsa eller sexualliv (13 §). Uppgifter av den angivna arten betecknas i lagen

som känsliga personuppgifter. Det finns - för att socialtjänsten skall kunna

klara sina uppgifter - ett behov av att behandla även personuppgifter som är

känsliga i personuppgiftslagens mening. Sådana uppgifter bör enligt regeringens

mening få behandlas. Att socialtjänsten skall kunna utföra sina arbetsuppgifter

på ett tillfredsställande sätt är ett viktigt allmänt intresse.

Datainspektionen och Kammarrätten i Göteborg har uttryckt att känsliga

personuppgifter av politisk natur generellt bör undantas. Lagrådet har påpekat

att det kan förekomma fall där behandling av personuppgifter som avslöjar sådana

 uppgifter framstår som klart motiverat även inom socialtjänsten. Som exempel

har Lagrådet framhållit ungdomar som bl.a. på grund av sina politiska åsikter

ägnar sig åt kriminalitet eller annat beteende som föranleder att socialnämnden

skall ta sig an dem eller att det bland invandrare från ett land finns grupper

som är starkt politiskt fientliga mot varandra och där socialnämnden behöver

veta vilken gruppering en viss individ tillhör för att undvika att personen

placeras tillsammans med politiska motståndare och riskerar att råka illa ut.

Regeringen konstaterar att de exempel som Lagrådet fört fram visar att det kan

finnas fog för att behandla även uppgifter av sådan karaktär i ett ärende inom

socialtjänsten. Naturligtvis bör det inte ske slentrianmässigt. Enligt

regeringens mening bör sådana uppgifter behandlas i ett ärende i första hand i

det fall det har särskild betydelse för att garantera framför allt ungdom en

nödvändig vård- eller behandlingsinsats.

Brott, domar i brottmål m.m.

I personuppgiftslagen ges ett förbud för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål,

straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden (21 §).

Som exempel på administrativa frihetsberövanden nämns i förarbetena (proposition

 1997/98:44 s. 76) tvångsingripanden enligt lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

 fall. Eftersom det uppenbarligen finns ett behov inom socialtjänsten av att

låta såväl myndigheter som andra än myndigheter behandla personuppgifter om

lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella

tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden, bör lagen tillåta att även

sådana uppgifter får behandlas generellt inom socialtjänsten.

Det bör dock särskilt framhållas att de personuppgifter som behandlas enligt

dessa bestämmelser skall vara nödvändiga med hänsyn till den behandling som är

tillåten. Ett särskilt stycke om detta tas därför in i den föreslagna lagen i

anslutning till bestämmelsen som anger vilka personuppgifter som får behandlas.

Tredje land

I personuppgiftslagen finns vidare en bestämmelse om att förbud mot överföring

av personuppgifter till tredje land (33-35 §§). Med tredje land förstås en stat

som inte ingår i Europeiska unionen eller är ansluten till Europeiska ekonomiska

 samarbetsområdet. Detta förbud är emellertid inte undantagslöst. I

personuppgiftslagen finns en uppräkning av i vilka fall det är tillåtet att föra

 över personuppgifter till tredje land.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter

 om undantag från förbudet, om det behövs med hänsyn till ett viktigt allmänt

intresse eller om det finns tillräckliga garantier till skydd för de

registrerades rättigheter.

Enligt regeringens mening bör det även göras möjligt att inom socialtjänsten

föra över personuppgifter till tredje land. Sådana behov kan t.ex. finnas i ett

faderskapsmål. Regeringen bör därför ges rätt att meddela föreskrifter om när

personuppgifter får föras över till tredje land.

13.6 Personuppgiftsansvar

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vem eller vilka som är personuppgiftsansvariga för

behandling av personuppgifter.

Socialdatautredningens förslag: Utredningen föreslår att den

personuppgiftsansvarige för viss behandling av personuppgifter skall avgöras

efter en tillämpning av bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204). Enligt

utredningens mening behövs det inte någon lagregel härom.

Remissinstanserna: Några remissinstanser har avstyrkt förslaget och menar att

den personuppgiftsansvarige bör anges i lagen. Borås kommun, Falköpings kommun

och Lessebo kommun har uttryckt behov av metoder för hanteringen och att man bör

 göra kontinuerliga uppföljningar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt definitionen i 3 § personuppgiftslagen

(1998:204) är den personuppgiftsansvarige den som ensam eller tillsammans med

andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av personuppgifter. Av

 definitionen följer att personuppgiftsansvaret kan delas av flera.

Personuppgiftsansvaret innebär bl.a. en skyldighet att se till att de i 9 §

personuppgiftslagen angivna grundläggande kraven på behandlingen av

personuppgifter iakttas. Vidare innebär personuppgiftsansvaret en skyldighet att

 lämna information till den registrerade (23-27 §§), att på begäran av den

registrerade rätta, blockera eller utplåna personuppgifter som inte behandlats i

 enlighet med personuppgiftslagen (28 § ), att vidta lämpliga tekniska och

organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som behandlas (31 §),

 att - enligt huvudregeln i 36 § - anmäla all automatiserad behandling av

personuppgifter till Datainspektionen, samt att ersätta den registrerade för den

 skada en lagstridig behandling av personuppgifter för med sig (48 §).

I särlagstiftningen som är knuten till personuppgiftslagen finns det exempel

dels på att det direkt i författningen angetts vem som är

personuppgiftsansvarig, dels på att frågan om personuppgiftsansvaret inte

berörts. Båda varianter förekommer således. Den sistnämnda lösningen innebär att

 personuppgiftslagens regler gäller och att frågan om vem som är

personuppgiftsansvarig får avgöras genom en tillämpning av den lagen.

Enligt regeringens uppfattning ter det sig inte lämpligt att, i en lagstiftning

som omfattar ett så stort verksamhetsfält som socialtjänsten och som berör så

många olika aktörer, direkt i lag reglera personuppgiftsansvaret. Ett lämpligare

 sätt att begränsa och synliggöra den krets som kan komma i fråga är att i en

förordning eller i föreskrifter närmare upplysa om vem eller vilka som faktiskt

bestämmer vilken behandling som är tillåten och medlen för behandlingen av

personuppgifter.

13.7 Sökbegrepp

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om begränsningar i sökmöjligheterna för särskilt känsliga

personuppgifter.

Socialdatautredningens förslag: Utredningen föreslår inte någon särskild

begränsning i sökmöjligheterna. Bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100),

personuppgiftslagen (1998:204) och socialtjänstlagen (1980:620) bedöms utgöra

ett tillräckligt integritetsskydd för den enskilde.

Remissinstanserna: Hovrätten för Övre Norrland, Kammarrätten i Göteborg och

Datainspektion avstyrker förslaget och menar att begränsning av sökmöjligheterna

 bör göras generellt i lag eller förordning. Datainspektionen anser att

begränsning bör göras åtminstone för känsliga personuppgifter.

Skälen för regeringens förslag: En myndighets möjligheter - och därmed

allmänhetens - att få tillgång till sammanställningar av sådana uppgifter som

finns i myndighetens ADB-system kan underkastas såväl tekniska som rättsliga

begränsningar. När det gäller personregister följer av 2 kap. 3 § andra stycket

tryckfrihetsförordningen att en myndighets befogenhet att göra upptagningar

tillgängliga för egen räkning kan begränsas genom lag, förordning eller

särskilda beslut, som grundar sig på lag. Rättsliga begränsningar av detta slag

kan ske genom föreskrifter om användningen av s.k. sökbegrepp i personregister.

Om inga begränsningar görs av sökbegreppen i ett personregister, följer av

offentlighetsprincipen att en myndighet måste använda sig av alla till buds

stående sökmöjligheter när någon begär uppgifter ur myndighetens ADB-register.

Det finns i ett antal olika författningar exempel på att användningen av

sökbegrepp har begränsats. Sådana begränsningar finns t.ex. i 18 §

socialförsäkringsregisterlagen (1997:934), i 7 § lagen (1998:544) om

vårdregister och i 14 § lagen (1998:938) om behandling av personuppgifter om

totalförsvarspliktiga. Även lagstiftning som har anpassats till regleringen i

personuppgiftslagen, vilket är fallet med de båda sistnämnda författningarna,

innehåller sålunda begränsningar beträffande vilka sökbegrepp som får användas.

Vanligen omfattar en sådan begränsning uppgifter som anses som särskilt känsliga

 från integritetssynpunkt.

Som tidigare framhållits anser regeringen att det inte är möjligt att i lagen

ange några begränsningar när det gäller vilka kategorier av personuppgifter som

bör få behandlas inom socialtjänsten. Det ligger i sakens natur att många av

dessa personuppgifter kommer att vara av integritetskänslig natur, t.ex. kommer

det att finnas uppgifter om utbetalda socialbidrag, missbruk och andra sociala

problem. Uppgifter om sjukdomar kan också förekomma. Vidare kan man anta att

användningen av elektronisk akthantering inom socialtjänsten kommer att öka i

omfattning, vilket - med de möjligheter tekniken innebär - ger i princip

obegränsade möjligheter att söka information. Detta förhållande talar för att

användningen av sökbegrepp av integritetshänsyn bör begränsas i något avseende,

dvs. att det inte blir möjligt att söka uppgifter eller göra sammanställningar

efter eget gottfinnande. Sökordsbegränsningen bör därför inriktas på de mest

känsliga personuppgifterna enligt personuppgiftslagens mening. Regeringen eller

den myndighet regeringen bestämmer bör därför ges rätt att meddela föreskrifter

om begränsning av sökmöjligheterna i detta avseende.

Regeringen utgår även från att den personuppgiftsansvariga utformar de tekniska

systemen så att endast behöriga personer kan göra sökningar samt att det finns

behörighetskontrollsystem. Det skall i efterhand gå att fastställa vilka

personer som har tagit del av informationen (loggning). Den enskilde

handläggarens sökmöjligheter borde kunna begränsas mycket kraftigt. Den

personkrets som arbetar med uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring,

forskning och framställning av statistik borde kunna begränsas till vad som är

ytterst nödvändigt.

13.8 Samkörning

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om villkoren för samkörning.

Socialdatautredningens förslag: Utredningen föreslår inte någon särskild

bestämmelse som tillåter eller förbjuder att uppgifter som finns inom

socialtjänsten samkörs.

Remissinstanserna har i stort inte yttrat sig i denna fråga.

Skälen för regeringens förslag: Enligt personuppgiftslagen (1998:204), som

innebär ett tillståndslöst system, är samkörning tillåten så länge behandlingen

är förenlig med det ändamål för vilka personuppgifterna ursprungligen samlades

in. Vidare måste behandlingen - samkörningen - för det nya ändamålet, liksom

behandlingen för de ursprungliga ändamålen, kunna hänföras under något av de

tillåtna fall av behandling som anges i 10 § personuppgiftslagen och, om

känsliga personuppgifter skall behandlas, dessutom vara tillåten enligt 13-20 §§

 samma lag. Sekretessbestämmelser och bestämmelsen i nuvarande 59 §

socialtjänstlagen (1980:620) kan också hindra att uppgifter samkörs.

Möjligheterna att samköra personregister är en vanlig anledning till den oro som

 enskilda kan känna inför behandling av känsliga uppgifter. En sådan oro kan

uppstå trots det skydd som sekretesslagen (1980:100) och socialtjänstlagen ger.

Samkörning bör med hänsyn till de vidgade möjligheterna att nyttja insamlade

data inte förbjudas, men inhämtande av uppgifter från andra register som

hanterar personuppgifter bör dock begränsas när den enskildes integritet kan

påverkas negativt. Eftersom saken i hög grad kommer att anknyta till begränsning

 av den tillåtna behandlingen, som kommer att regleras i en förordning eller i

föreskrifter, bör även villkoren för samkörning få meddelas i sådan form.

13.9 Utlämnande av personuppgifter på medium för automatiserad behandling

Regeringens bedömning: Någon regel som tillåter att personuppgifter inom

socialtjänsten får lämnas ut på medium för automatiserad behandling bör inte

införas.

Socialdatautredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt personuppgiftslagen (1998:204) behövs

inte tillstånd för att behandla - t.ex. registrera - personuppgifter. Om inget

annat har föreskrivits får personuppgifter - under förutsättning att utlämnandet

 (behandlingen) är tillåten enligt personuppgiftslagen och eventuellt anslutande

 speciallagstiftning - lämnas ut på vilket medium som helst, även på medium för

automatiserad behandling. Bestämmelser om sekretess kan dock hindra att

uppgifterna över huvud taget får lämnas ut. I vissa fall, t.ex. i nuvarande 64 §

 socialtjänstlagen (1980:620), finns särskilda bestämmelser om utlämnande av

personuppgifter som tar över personuppgiftslagens bestämmelser.

Följaktligen behövs ingen regel som tillåter att personuppgifter inom

socialtjänsten får lämnas ut på medium för automatiserad behandling. Inte heller

 finns det från integritetssynpunkt tillräckliga skäl för att i lagstiftningen

förbjuda att personuppgifter inom socialtjänsten lämnas ut på ett sådant medium.

13.10 Direktåtkomst

Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om vilka som skall få ha direktåtkomst till personuppgifter

 som behandlas automatiserat inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens förslag: Utredningen föreslår inte någon regel som

begränsar åtkomsten till personuppgifter som behandlas automatiserat inom

socialtjänsten utan anser att bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) och

personuppgiftslagen (1998:204) ger ett tillräckligt skydd.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte yttrat sig i frågan.

Hovrätten för Övre Norrland anser att generella regler härom bör föras in i lag

eller förordning. Datainspektionen anger att åtkomsten bör begränsas åtminstone

för de institutioner för vilka Statens institutionsstyrelse ansvarar.

Skälen för regeringens förslag: De sekretessbestämmelser som gäller vid

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten innebär, oavsett om det är

fråga att lämna ut uppgifter på papper eller om det rör sig om direktåtkomst,

ett mycket starkt skydd för personuppgifterna. Vidare innebär

personuppgiftslagens regler om att personuppgifter inte får behandlas för något

ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in, att de

personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande

till ändamålen med behandlingen, samt att inte fler personuppgifter får

behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen (9 §

första stycket d, e och f), ett ytterligare skydd för personuppgifterna. Även

detta gäller oavsett på vilket medium uppgifterna tas fram.

I den särlagstiftning som är knuten till personuppgiftslagen har direktåtkomsten

 preciserats, antingen direkt i lag eller i förordning.

Regeringen anser att det finns skäl för en regel som innebär att direktåtkomsten

 till personuppgifter som behandlas automatiserat inom socialtjänsten begränsas.

 Starka integritetsskäl talar också för detta. Som tidigare nämnts spänner

socialtjänsten inom ett vitt område och hanterar en ansenlig mängd känsliga

personuppgifter. Ett riktmärke bör vara att åtkomsten begränsas till att avse

uppgifter som behövs för handläggningen av ett ärende inom socialtjänsten. Det

finns uppgifter vilka myndigheterna inte har något eller mycket lite behov att

få del av. Enligt regeringens mening bör en begränsning av direktåtkomsten

kopplas till de områden där den tillåtna behandlingen begränsas och endast

förekomma när det finns starka effektivitetsskäl som talar för det. Eftersom

begränsningar av den tillåtna behandlingen kommer att regleras i förordning, bör

 regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer även ges rätt att meddela

föreskrifter om direktåtkomst till personuppgifterna.

13.11 Information

Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens (1998:204) bestämmelser om den

personuppgiftsansvariges informationsplikt bör gälla även när personuppgifter

behandlas inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens bedömning överensstämmer med regeringens utom i den del

det gäller att regler om dokumentation som finns bl.a. i socialtjänstlagen

(1980:620) utgör ett sådant undantag från informationsskyldigheten som avses i

personuppgiftslagen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte yttrat sig i frågan.

Riksdagens ombudsmän (JO) anser att förvaltningslagen (1986:223) inte kan

användas för att generellt tillämpa undantaget i personuppgiftslagen (1998:204)

beträffande verksamhet enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade/LSS. Datainspektionen anser att information alltid ska lämnas

om behandling av personuppgifter och tillstyrker att även tredje man bör

informeras.

Skälen för regeringens bedömning: I 23-27 §§ personuppgiftslagen (1998:204)

finns bestämmelser om information som den personuppgiftsansvarige skall lämna

till den registrerade. Dessa bestämmelser har sin motsvarighet i EG-direktivet.

Personuppgiftslagen går i detta avseende inte längre än vad direktivet kräver.

Enligt regeringens förslag skall personuppgifter inom socialtjänsten få

behandlas oavsett vilken inställning den enskilde har till att uppgifterna blir

behandlade. Mot bakgrund härav är det ur integritetssynpunkt angeläget att den

enskilde får information om att personuppgifterna behandlas, syftet med

behandlingen, vad för slags uppgifter som behandlas, vem som är

personuppgiftsansvarig för behandlingen och vilka rättigheter den enskilde har i

 anledning av behandlingen. Information är även viktig för att skapa en

nödvändig grund för allmänhetens förtroende för behandlingen. Enligt regeringens

 mening finns det inget behov av att i detta sammanhang utvidga

informationsskyldigheten utöver vad som följer av personuppgiftslagen. Några

ytterligare inskränkningar i densamma kan man inte göra. När personuppgifter

behandlas inom socialtjänsten har man således att utgå från personuppgiftslagens

 bestämmelser om information. I sammanhanget kan nämnas att det åvilar den

personuppgiftsansvarige att skapa rutiner som garanterar att

informationsskyldigheten fullgörs.

Följande genomgång av personuppgiftslagens regler om information och dess

tillämplighet på socialtjänstens område är inte avsedd att vara heltäckande, men

 kan ge vägledning i tillämpningen.

Information skall lämnas självmant

När uppgifter om en person samlas in från personen själv, skall den

personuppgiftsansvarige i samband med insamlandet självmant lämna den

registrerade information om behandlingen av uppgifterna (23 §

personuppgiftslagen). Från denna informationsskyldighet har inte föreskrivits

något uttryckligt undantag. I praktiken torde informationen kunna lämnas t.ex. i

 en broschyr som lämnas till den registrerade eller på den blankett där denne

lämnar sina uppgifter. Denna informationsskyldighet torde knappast förorsaka

socialtjänsten något större arbete eller innebära några särskilda svårigheter.

Mer problematiskt kan det naturligtvis bli i de sannolikt ofta förekommande

situationer där uppgifterna samlas in från annan än den registrerade. Enligt

regleringen i personuppgiftslagen skall information i sådana fall lämnas i

princip när uppgifterna registreras (24 § första stycket). Denna regel är

emellertid försedd med några undantag.

Undantag från informationsskyldigheten

Information behöver inte lämnas om det finns bestämmelser om registrerandet

eller utlämnandet av personuppgifter i en lag eller någon annan författning (24

§ andra stycket personuppgiftslagen).

Utredningen har dragit den slutsatsen att de regler om dokumentation som finns i

 15 § förvaltningslagen (1986:223), 51 § socialtjänstlagen (1980:620), i 14 §

socialtjänstförordningen (1981:750) och i 6 § förordningen (1998:641) om

verkställighet av sluten ungdomsvård utgör sådana särskilda bestämmelser som

avses med undantaget. Enligt regeringens mening är det emellertid inte sådana

allmänna bestämmelser som man i första hand avser i 24 § andra stycket. De

bestämmelser som avses torde behöva vara mer preciserade, t.ex. i form av sådan

särlagstiftning som den regeringen nu föreslår. Eftersom regeringens avsikt är

att denna lag och till den hörande förordning på området kommer att innehålla

sådana bestämmelser som personuppgiftslagen avser kommer det att finnas ett

betydande utrymme för socialtjänsten att på den grunden underlåta att lämna

information i samband med att uppgifterna registreras.

Det bör emellertid framhållas att avsikten inte är att de uppgifter som

registreras skall undanhållas den registrerade. Denne kommer förr eller senare

att få del av uppgifterna men då med stöd av andra bestämmelser, t.ex.

socialtjänstlagens regel om att den enskilde bör hållas underrättad om de

journalanteckningar och andra anteckningar som förs om honom (52 §), 15 §

förvaltningslagen (1986:223) eller då han eller hon ansöker om information

enligt 26 § personuppgiftslagen. Undantaget innebär emellertid att

socialtjänsten befrias från bördan att omedelbart lämna information till den

registrerade om förhållanden som har att göra med att uppgifterna behandlas.

Information behöver inte heller lämnas när uppgifter samlats in från en annan

källa än den registrerade, om det visar sig vara omöjligt eller skulle innebära

en oproportionerligt stor arbetsinsats (24 § tredje stycket

personuppgiftslagen). Om uppgifterna används för att vidta åtgärder som rör den

registrerade, skall dock informationen lämnas senast i samband med att så sker.

När det gäller behandling av personuppgifter inom socialtjänsten torde dock

detta undantag endast mera sällan komma att tillämpas. Dock att det kan få en

viss betydelse i de situationer där personuppgifter inom socialtjänsten

antecknas om andra personer än den som är föremål för åtgärd. Något som lär

förekomma i en inte obetydlig utsträckning, det kan t.ex. röra sig om uppgifter

om anhöriga, kontaktpersoner m.fl.

Enligt regeringens mening kan det inte anses tillåtet att göra ytterligare

undantag från informationsskyldigheten. I de allra flesta fall kan man

förmodligen underlåta att lämna information med hänvisning till den nu

föreslagna lagen och till den hörande förordning. Det är också möjligt att

åberopa undantaget i 24 § tredje stycket personuppgiftslagen.

Särskilt om tredje man

Beträffande den som i informationshänseende kan betraktas som "tredje man" bör

man kunna hävda att så länge det är fråga om ett fåtal harmlösa personuppgifter

bör en avvägning göras om den registrerades intresse av att bli informerad står

i någon rimlig proportion till den arbetsinsats som krävs för att kunna lämna

information. Den personuppgiftsansvarige måste i varje enskilt fall göra en

bedömning av hur stort intresset är av att informera. Det kan ju inte uteslutas

att de uppgifter som antecknats om "tredje man" är så pass integritetskänsliga

eller så pass omfattande att det framstår som högst motiverat att vederbörande

informeras om att dessa uppgifter samlats in.

Eftersom "tredje man" kanske inte känner till att personuppgifter om honom eller

 henne behandlas och därför inte på samma sätt kan bevaka sin rätt bör det inte

var lämpligt att helt undanta "tredje man" från kravet på information i 24 §

personuppgiftslagen. Under förutsättning att personuppgiftslagens bestämmelser

om information tillämpas på ett rimligt och förnuftigt sätt behöver de inte

försvåra eller hindra socialtjänsten från att arbeta på ett rationellt sätt.

En sådan tolkning av undantagsbestämmelsen i 24 § tredje stycket

personuppgiftslagen kan enligt regeringens mening vara godtagbar från

integritetssynpunkt. Det bör alltså inte - annat än om någon

sekretessbestämmelse kan åberopas - bli fråga om att dölja för den enskilde att

vissa uppgifter som gäller denne eller dennes förhållanden har samlats in. En

avvägning får dock göras från fall till fall. Förhållandet innebär att - vid

tvist om undantaget är tillämpligt - bevisbördan torde ligga på den

personuppgiftsansvarige, en viss spärr mot en alltför generös tillämpning av

undantagsbestämmelsen. Den som avstår från att lämna information löper således

en viss risk att bli skadeståndsskyldig gentemot den registrerade.

Andra undantag från informationsskyldigheten

Ytterligare ett undantag i personuppgiftslagen från informationsskyldighet

återfinns i 27 § personuppgiftslagen. Information behöver inte lämnas i den

utsträckning det är särskilt föreskrivet i lag eller annan författning eller i

beslut som har meddelats med stöd av författning att uppgifter inte får lämnas

ut till den registrerade. En personuppgiftsansvarig som inte är en myndighet får

 därför i motsvarande fall som avses i sekretesslagen (1980:100) vägra att lämna

 ut uppgifter till den registrerade. Bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt

 gäller således alltid före skyldigheten att lämna information. Ibland hindrar

bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt att någon får reda på uppgifter om

sig själv, t.ex. 7 kap. 6 § sekretesslagen (paragrafen innehåller bestämmelser

till skydd för den som lämnar uppgifter till bl.a. socialvårdsmyndigheter om

andras förhållanden).

Slutligen kan nämnas att information inte behöver lämnas om sådant som den

registrerade redan känner till (25 § andra stycket personuppgiftslagen). Det

förhållandet att - vid tvist om undantaget är tillämpligt - bevisbördan torde

ligga på den personuppgiftsansvarige, innebär en viss spärr mot en alltför

generös tillämpning av undantagsbestämmelsen.

Information efter ansökan

Vilken information som skall lämnas efter ansökan regleras i 26 § första stycket

 personuppgiftslagen. Denna bestämmelse är självfallet tillämpbar även inom

socialtjänsten. Där sägs att skriftlig information skall lämnas om a) vilka

uppgifter om den sökande som behandlas, b) varifrån dessa uppgifter har hämtats,

 c) ändamålen med behandlingen, och d) till vilka mottagare eller kategorier av

mottagare som uppgifterna lämnas ut. Informationen om vilka personuppgifter som

behandlas skall, enligt EG-direktivet, vara begriplig för den registrerade. När

det gäller information om varifrån uppgifterna kommer, behöver den

personuppgiftsansvarige bara lämna all den information som finns tillgänglig för

 honom eller henne. Den personuppgiftsansvarige behöver således inte hålla reda

på varifrån uppgifterna har hämtats, men vet han eller hon det när den

registrerade begär information skall det uppges (prop. 1997/98:44 s. 81 f.).

Skyldigheten att lämna uppgifter enligt 26 § personuppgiftslagen omfattar

samtliga personuppgifter om den registrerade som den personuppgiftsansvarige

behandlar. Även personuppgifter i löpande text i ett ordbehandlingsdokument

omfattas, dock att det i 26 § tredje stycket personuppgiftslagen görs undantag

för personuppgifter i löpande text som inte fått sin slutliga utformning när

ansökan gjordes eller som utgör minnesanteckning eller liknande. Beträffande

sådana personuppgifter finns det särskilda svårigheter att söka fram alla

uppgifter om en och samma person som behandlas. I förarbetena till

personuppgiftslagen har emellertid regeringen uttalat (prop. 1997/98:44 s. 82

f.) att den personuppgiftsansvarige bara är skyldig att utnyttja alla de sök-

och sammanställningsmöjligheter som han eller hon har tillgång till för att få

fram information.

En särskild fråga är om förbudet i 59 § första stycket socialtjänstlagen mot att

 i s.k. sammanställningsregister ta in uppgifter om ömtåliga personliga

förhållanden, kan utgöra hinder mot att hos en socialnämnd göra de sökningar och

 sammanställningar som är nödvändiga för att uppfylla kraven på information

enligt 26 § personuppgiftslagen. Enligt regeringens mening innebär nuvarande 59

§ första stycket socialtjänstlagen inget sådant hinder. Syftet med förbudet i

den bestämmelsen är nämligen att skydda den enskildes personliga integritet och

den kan därför knappast tillämpas när en sökning eller sammanställning skall

göras på den enskildes egen begäran, just för att denne skall kunna ta tillvara

sina intressen gentemot myndigheten. För övrigt är det inte fråga om en

sammanställning av uppgifter om den enskilde som skall lämnas ut.

13.12 Säkerhet vid behandling och tillsynsmyndighetens befogenheter

Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens (1998:204) bestämmelser om säkerhet

vid behandlingen och tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla också när

personuppgifter behandlas inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt i frågan.

Skälen för regeringens bedömning: Personuppgiftslagens (1998:204) bestämmelser

om säkerheten vid behandling av personuppgifter och tillsynsmyndighetens

befogenheter skall gälla även när personuppgifter behandlas inom socialtjänsten.

 Några särskilda regler därutöver behövs inte i denna lag.

Det bör dock i sammanhanget framhållas att de uppgifter som finns och kommer att

 finnas inom socialtjänsten mycket ofta kommer att vara av integritetskänslig

natur. Regeringen förutsätter att myndigheterna bedriver ett aktivt arbete i

syfte att vidmakthålla en hög säkerhetsnivå. Datainspektionen har även möjlighet

 att med stöd av 13 § personuppgiftsförordningen meddela närmare föreskrifter om

 de säkerhetsåtgärder som behövs. Som regeringen uttalade i propositionen om

hälsodata- och vårdregister (prop. 1997/98:108 s. 86) rör säkerhetsfrågor ofta

sådana områden som behörighetskontrollsystem, förvaring av datamedia,

säkerhetskopiering, m.m., dvs. frågor med klar inriktning på teknik. Sådana

frågor lämpar sig, menade regeringen, mindre väl för en reglering på lag- eller

förordningsnivå och bör i stället - liksom hittills - hanteras på

myndighetsnivå.

13.13 Anmälan till tillsynsmyndigheten, m.m.

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om anmälan till

tillsynsmyndighet m.m. bör inte införas.

Socialdatautredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har i stort inte yttrat sig särskilt i denna fråga. Riksdagens

 ombudsmän (JO) uttrycker att det bör övervägas om inte 36 § första stycket och

37 § personuppgiftslagen bör gälla.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 36 § första stycket personuppgiftslagen

 (1998:204) omfattas behandling av personuppgifter som är helt eller delvis

automatiserad av anmälningsskyldighet. Den personuppgiftsansvarige skall göra en

 skriftlig anmälan till tillsynsmyndigheten innan en sådan behandling eller en

serie av sådana behandlingar med samma eller liknande ändamål genomförs.

Denna anmälningsskyldighet är emellertid inte utan undantag. Av

personuppgiftslagen följer att anmälan inte behöver göras om den

personuppgiftsansvarige har anmält att ett personuppgiftsombud har utsetts och

vem det är (37 §). Vidare får regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer enligt 36 § tredje stycket personuppgiftslagen meddela föreskrifter om

 undantag från anmälningsskyldigheten för sådana typer av behandlingar som

sannolikt inte kommer att leda till otillbörligt intrång i den personliga

integriteten. Sådana föreskrifter finns i 3-5 §§ personuppgiftsförordningen

(1998:1191) och i 4 och 5 §§ i Datainspektionens föreskrifter (DIFS 1998:2) i

fråga om skyldigheten att anmäla behandlingar av personuppgifter till

Datainspektionen.

I 3 § 3 personuppgiftsförordningen föreskrivs, såvitt här är av intresse, att

anmälningsskyldigheten enligt 36 § första stycket personuppgiftslagen inte

gäller för behandling av personuppgifter som regleras genom särskilda

föreskrifter i lag eller förordning. Denna bestämmelse innebär att behandling av

 personuppgifter inom socialtjänsten som sker med stöd av denna lag inte kommer

att omfattas av den nämnda anmälningsskyldigheten.

Regeringen anser att det inte framkommit tillräckliga skäl för att föreskriva

att anmälningsskyldighet för berörda myndigheter skall gälla. Allmänhetens

intresse av information tillgodoses även om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten är undantaget från kravet på anmälningsskyldighet.

Personuppgiftslagens bestämmelser om informationsskyldighet (23-27 §§) torde

vara tillräckliga. Upplysningarna skall - med vissa undantag - omfatta det som

en anmälan enligt personuppgiftslagen skulle ha omfattat.

Vidare kan nämnas bestämmelsen i 15 kap. 11 § första stycket sekretesslagen

(1980:100), där det föreskrivs att varje myndighet skall för allmänheten hålla

tillgänglig beskrivning av de register, förteckningar eller andra anteckningar

hos myndigheten som förs med hjälp av automatisk databehandling (ADB-register).

En förutsättning är att registret till någon del utgör allmän handling och att

beskrivningen inte är obehövlig från offentlighetssynpunkt. I bestämmelsens

andra stycke anges vad en sådan beskrivning skall innehålla, bl.a. skall

beskrivningen ge upplysning om registrets ändamål och vilka typer av uppgifter

som myndigheten har tillgång till och på vilket sätt dessa uppgifter normalt

inhämtas.

13.14 Bevarande och gallring

Regeringens förslag: Bevarande och gallring skall ske med beaktande av reglerna

i personuppgiftslagen (1998:204) och socialtjänstlagen (1980:620).

Av socialnämnden godkända avtal om vårdnad, boende och umgänge får inte gallras

förrän barnet fyller arton år.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer i stort med regeringens.

Remissinstanserna har överlag inte yttrat sig i frågan. Riksarkivet avstyrker

förslaget eftersom socialtjänstlagens regler om bevarande och gallring är allt

mer obsoleta och det är angeläget med en översyn. De nuvarande reglerna

tillgodoser endast delvis forskningens behov. Möjligheterna att i framtiden

allsidigt forska om vår tids samhälle minskar.

Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i arkivlagen (1990:782) ,

som är tillämpliga på bl.a. myndigheter inom socialtjänsten, skall allmänna

handlingar bevaras så att de tillgodoser rätten att ta del av sådana handlingar,

 behovet av information för rättsskipningen och förvaltningen samt forskningens

behov (3 § arkivlagen). Vidare föreskrivs att allmänna handlingar får gallras,

varvid hänsyn skall tas till dessa ändamål samt till att arkiven är en del av

kulturarvet (10 §). Beträffande vissa handlingar inom socialtjänsten finns dock

särskilda bestämmelser rörande gallring, närmare bestämt beträffande

anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör socialnämndens

personregister och personregister som avses i nuvarande 59 § socialtjänstlagen

(1980:620). Sådana uppgifter skall enligt huvudregeln gallras fem år efter det

att sista anteckningen gjordes i akten (60 § socialtjänstlagen). Undantag från

gallring skall dock göras bl.a. med hänsyn till forskningens behov i ett

representativt urval av kommuner och i övriga kommuner beträffande ett

representativt urval av personer (62 §). I 51 § socialtjänstförordningen

(1981:750) preciseras de urvalsmetoder som skall komma till användning.

Metoderna är ett datumurval och urval enligt intensivdataområdesmodellen.

Riksarkivet har särskilt påtalat att den aktuella gallringsbestämmelsen endast

delvis tillgodoser forskningens behov. Enligt Riksarkivet har metoden att bevara

 ett urval främst tillkommit för att tillgodose sådan forskning som bedrivs med

statistiska metoder: socialt material används emellertid för många andra typer

av forskning. Riksarkivet anger att det t.ex. har blivit allt vanligare med

longitudinella studier där enskilda följs under en längre tid, ibland i flera

generationer. I och med ADB-teknikens senaste utveckling har, enligt

Riksarkivets mening, även skälen för gallring i kombination med ett

urvalsbevarande i stora delar försvunnit.

Regeringen är medveten om att den nuvarande regleringen i socialtjänstlagen

avseende anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör

socialnämndens personregister och sådana personregister som avses i 59 §

socialtjänstlagen kan innebära begränsningar beträffande forskningen i olika

avseenden. Bestämmelserna om bevarande och gallring utgör dock resultatet av

avvägningar mellan å den ena sidan integritetsskyddsintressen och å den andra

sidan insyns- och rättssäkerhetsaspekter, myndigheternas informationsbehov samt

forskningsintresset (se prop. 1989/90:72 s. 51 ff och prop.1997/98:108 s. 80).

Regeringen är mot denna bakgrund inte beredd att i nuläget föreslå någon

ändring.

I lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten bör erinras om att

gallring skall ske med beaktande av bestämmelser i personuppgiftslagen. I 9 §

läggs det fast vissa grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter.

Bland annat anges att personuppgifter inte skall bevaras under längre tid än vad

 som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Personuppgifter

får dock bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål under

en längre tid än vad som nu sagts. Vidare bör med hänsyn till den stora

praktiska betydelse som socialtjänstlagens regler om bevarande och gallring har,

 en hänvisning härtill göras i lagtexten. Någon hänvisning till arkivlagens

bestämmelser behöver däremot inte göras (jfr prop. 1997/98:108 s. 80). Av 8 §

andra stycket personuppgiftslagen följer nämligen uttryckligen att lagen inte

hindrar att en myndighet bevarar allmänna handlingar eller att arkivmaterial tas

 om hand av en arkivmyndighet.

Särskilda gallringsregler för avtal om vårdnad m.m. inom socialtjänsten

Sedan den 1 oktober 1998 kan föräldrar som är överens reglera frågor om vårdnad,

 boende och umgänge genom avtal som godkänns av socialnämnden. Ett avtal som har

 godkänts av socialnämnden gäller och kan verkställas som ett lagakraftvunnet

domstolsavgörande (prop. 1997/98:7 och bet. 1997/98:LU12).

Hos socialnämnden gäller i dag som huvudregel att en personakt skall gallras fem

 år efter det att sista anteckningen gjorts i akten. I socialtjänstlagen görs

vissa undantag från gallringsskyldigheten dock inte såvitt avser avtal om

vårdnad m.m.

Svenska Kommunförbundet har i en framställning till Socialdepartementet

(S98/6675/ST) anhållit om att departementet tar initiativ till en ändring av

gallringsreglerna i socialtjänstlagen, så att avtal om vårdnad m.m. inte får

gallras förrän barnet fyllt 18 år.

Som kommunförbundet påpekar finns det behov av att bevara avtal om vårdnad,

boende och umgänge till dess att barnet blir myndigt. En förälder kan t.ex.

behöva få en kopia av avtalet för att kunna begära verkställighet hos

länsrätten. Det är vidare av största vikt att det alltid går att slå fast vem

som har vårdnaden om ett barn. Regeringen delar därför uppfattningen att

godkända avtal bör bevaras till dess att barnet fyller 18 år.

Gallringsbestämmelserna uppmärksammades inte i samband med 1998 års reform men

bör ändras nu.

13.15 Sekretess

Regeringens förslag: I lagtexten införs en uttrycklig erinran om de

sekretessregler som skall beaktas vid behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte särskilt yttrat sig i denna fråga.

Skälen till regeringens förslag: I det allmännas verksamhet gäller

sekretesslagens (1980:100) regler om handlingssekretess och tystnadsplikt. I

socialtjänstlagen (1980:620) finns föreskrifter om tystnadsplikt för den som är

eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet.

Motsvarande regel finns i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

I vilken utsträckning uppgifter som finns inom socialtjänsten om enskilds

personliga förhållanden kan lämnas ut, prövas mot bakgrund av bestämmelserna i

främst 7 kap. 4 § sekretesslagen, under förutsättning att verksamheten bedrivs

av det allmänna. Bedrivs i stället verksamheten i privat regi, görs prövningen

enligt nuvarande 71 b § eller 71 c § socialtjänstlagen, och 29 § lagen om stöd

och service till vissa funktionshindrade.

Vad särskilt gäller den verksamhet som bedrivs av det allmänna bör det dessutom

framhållas att sekretess gäller inte bara mellan myndigheter utan även mellan

olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, om dessa är att betrakta som

självständiga i förhållande till varandra (1 kap. 3 § sekretesslagen).

Dessa grundläggande integritetsskyddsbestämmelser kompletteras av en bestämmelse

 i nuvarande 51 § andra stycket socialtjänstlagen. I bestämmelsen sägs att

handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att den

som är obehörig inte får tillgång till dem. Enligt förarbetena skall alla som

inte har legitim anledning att ta del av handlingen i sin tjänsteutövning anses

vara obehöriga (prop. 1979/80:1 om socialtjänsten s. 563).

Den nu redovisade lagstiftningen innebär ett väl avvägt skydd för de uppgifter

som kan förekomma inom socialtjänsten. Att ytterligare komplettera dessa regler

till följd av att en lag om behandling av personuppgifter införs är därför inte

nödvändigt. Eftersom frågan om skydd mot okontrollerat utlämnande av uppgifter

är en fråga som för den enskilde är av mycket stor betydelse är det dock

motiverat att i lagen ta in en uttrycklig erinran om de sekretessregler som

skall beaktas vid utlämnande av personuppgifter inom socialtjänsten.

13.16 Rättelse

Regeringens förslag: De bestämmelser om rättelse som finns i personuppgiftslagen

 (1998:204) skall gälla även behandlingar som utförts i strid med lagen om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan.

Skälen till regeringens förslag: Enligt 28 § personuppgiftslagen (1998:204) är

den personuppgiftsansvarige skyldig att på begäran av den registrerade snarast

rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i

enlighet med personuppgiftslagen eller föreskrifter som har utfärdats med stöd

av den. Med blockering avses en åtgärd som vidtas för att personuppgifterna

skall vara förknippade med information om att de är spärrade och om anledningen

till spärren och för att personuppgifterna inte skall lämnas ut till tredje man

annat än med stöd av 2 kap. tryckfrihetsförordningen (3 § personuppgiftslagen).

Den personuppgiftsansvarige skall också enligt 28 § personuppgiftslagen, under

vissa förutsättningar, underrätta tredje man till vilken uppgifterna har lämnats

 ut om åtgärden.

Enligt regeringens mening skall personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse

gälla även behandling som utförts i strid med lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten. Beroende på det sätt som 28 §

personuppgiftslagen har utformats är det nödvändigt att i de särskilda

"registerförfattningarna" ha en egen bestämmelse om rättelse eller att ha en

uttrycklig hänvisning till denna bestämmelse.

13.17 Skadestånd

Regeringens förslag: De bestämmelser om skadestånd som finns i

personuppgiftslagen (1998:204) skall gälla även behandlingar som utförts i strid

 med lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

Socialdatautredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte särskilt yttrat sig i frågan.

Skälen till regeringens förslag: Enligt 48 § personuppgiftslagen (1998:204)

skall den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och

kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i

strid med den lagen har orsakat. Ersättningsskyldigheten kan i den utsträckning

det är skäligt jämkas, om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte

berodde på honom eller henne.

Enligt regeringens mening bör personuppgiftslagens bestämmelser om skadestånd

gälla även behandling som utförts i strid med lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten. Eftersom personuppgiftslagens regler om

skadestånd endast gäller för uppgifter som behandlats i strid med den lagen är

det nödvändigt att i lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

göra en uttrycklig hänvisning till personuppgiftslagens bestämmelser om

skadestånd.

13.18 Överklagande

Regeringens förslag: En myndighets beslut om att avslå en ansökan om information

 och om rättelse skall kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätt.

Socialdatautredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det inte införs

någon särskild regel om överklagande av beslut i olika frågor.

Remissinstanserna: har i stort inte yttrat sig över detta förlag. Kammarrätten i

 Göteborg, Datainspektionen och Juridiska fakulteten vid Lunds universitet

avstyrker förslaget och anser det angeläget att den enskilde ges möjlighet att

överklaga besluten. Falköpings och Skara kommun tillstyrker förslaget.

Skälen till regeringens förslag: Regeringen är av den meningen att beslut

angående behandling av personuppgifter som direkt berör den enskilde skall kunna

 överklagas. En myndigheters beslut att avslå en ansökan om information enligt

26 § personuppgiftslagen bör därför kunna överklagas. Även beslut om rättelse av

 beslut bör kunna överklagas.

Besluten bör överklagas till allmän förvaltningsdomstol och det bör krävas

prövningstillstånd för överklagande till kammarrätten.

Andra beslut som en myndighet fattar i sin verksamhet som rör behandling av

personuppgifter är interna eller administrativa. Dessa beslut rör inte den

enskilde direkt och bör inte kunna överklagas.

13.19 Särskilt om s.k. sammanställningsregister

Regeringens förslag: Förbudet mot att i s.k. sammanställningsregister anteckna

uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden skall inte hindra att

personuppgifter behandlas hos socialnämnden för uppföljning, utvärdering,

kvalitetssäkring, forskning och framställan av statistik.

Socialdatautredningen förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I stort sett alla remissinstanser är negativa till förslaget

i denna fråga och anser att bestämmelsen bör upphävas då den utgör ett hinder

för socialtjänstens hantering av uppgifter. Socialstyrelsen anser att förslaget

bör sträcka sig längre än vad som föreslås. Hovrätten för Övre Norrland,

Datainspektionen, Sveriges akademikers Centralorganisation (SACO) och

Riksförbundet för hjälp åt narkotika- och läkemedelsberoende tillstyrker

förslaget. Hovrätten för Övre Norrland uttrycker att behovet av enskild

integritet väger tyngre än socialtjänstens behov. SACO ställer sig positiv till

att socialtjänstens metoder i framtiden stimuleras att bygga på vetenskap och

beprövad erfarenhet. Justitieombudsmannen (JO) anser att förslaget inte är

tillräckligt underbyggt för att bryta förbudet i socialtjänstlagen, medan

Socialvetenskapliga forskningsrådet menar risken för oklarhet i tillämpningen är

 stor då förslaget till lagen där forskning undantas inte är konsistent med den

föreslagna regeln. Göteborgs kommun menar att möjligheten att sammanställa

personuppgifter bör tas in i den föreslagna lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten.

Skälen till regeringens förslag: Enligt 59 § i den nuvarande socialtjänstlagen

gäller att i sådana personregister hos socialnämnden som utgör sammanställningar

 av uppgifter inte får tas in uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden.

Dock att det i sådana register får tas in uppgifter om åtgärder som har

beslutats inom socialtjänsten och som innebär myndighetsutövning och den

bestämmelse på vilken ett beslut om en sådan åtgärd grundas. Bestämmelsen gäller

 inte innehållet i de personakter som ingår i socialnämndernas personregister

utan endast sådana av socialnämnden förda register som utgör sammanställning av

uppgifter om klienterna. Hit hör framför allt de databaserade personregistren.

Till register av förevarande slag räknas, enligt förarbetena till

socialtjänstlagen emellertid även alla former av manuella register, såsom t.ex.

kortregister över utbetalningar, bevakningsregister av olika slag, servicekort

etc. (prop. 1979/80:1 s. 568).

Socialstyrelsen har med stöd av 50 § socialtjänstförordningen (1981:750)

meddelat föreskrifter om personregister inom socialtjänsten (SOSFS S 1981:26).

Enligt föreskrifterna får i s.k. sammanställningsregister tas in endast

uppgifter som i allmänhet framstår som neutrala, t.ex. namn, personnummer,

adress, civilstånd och övriga familjeförhållanden, uppgift om vårdnadshavare,

förmyndare eller god man samt nära anhörig eller annan liknande uppgift, yrke,

arbetsgivare, bostadsförhållanden, samt inkomst- och förmögenhetsförhållanden.

Mot bakgrund av att bestämmelsen om förbud för s.k. sammanställningsregister i

socialtjänstlagen infördes för snart tjugo år sedan finns det skäl att fråga om

inte bestämmelsen har spelat ut sin roll. Den moderna tekniken att söka

information som finns lagrad i datorer är nämligen sådan att information, även

om den inte finns i ett register, kan tas fram sekundsnabbt med de sökmotorer

som numera finns.

Flera remissinstanser har uppgett att informationsflödet ökar inom

socialtjänsten och måste kunna hanteras på ett tillfredsställande sätt. Inkommet

 material som inte leder till ett ärende och därmed personakt, kan med nuvarande

 och med den utformningen som bestämmelsen har inte förvaras på ett sätt som är

mest ändamålsenligt för verksamheten, dvs. på ett sätt som möjliggör sökning.

Upprepade anmälningar av oskyldig karaktär kan sammantaget tyda på behov av

insatser från socialtjänstens sida. Det är vare sig lämpligt eller ens möjligt

enligt socialtjänstlagen att vid varje situation inleda en utredning och sedan

avskriva i de fall det inte finns anledning att vidta någon åtgärd.

Förbudet mot att i s.k. sammanställningsregister anteckna uppgifter om ömtåliga

personliga förhållanden har tillkommit för att värna den enskildes personliga

integritet. Enligt regeringens mening bör det - om förbudet i något avseende

skall lättas upp - kunna presenteras ett starkt behov därav; ett behov som får

anses väga tyngre än behovet av att skydda den enskildes personliga integritet.

Det kan därför inte rent allmänt hävdas att bestämmelsen inte längre fyller

någon funktion. Den moderna tekniken och dess sökmöjligheter kan t.o.m. medföra

att behovet av en sådan bestämmelse är större i dag än tidigare då sådana

sökmotorer möjliggör att ett sådant s.k. sammanställningsregister kan skapas på

ett ögonblick. Naturligtvis får bestämmelsen inte - om det inte finns starka

integritetsskäl som talar i den andra riktningen - hindra att personuppgifter

kan behandlas inom socialtjänsten på ett modernt, effektivt och rationellt sätt.

 Remissinstansernas invändning att det finns behov av att hålla lämnade

uppgifter till socialtjänsten ordnade i sökbart skick, dvs. i personnummerföljd

är emellertid den typen av register som bestämmelsen är avsedd att förhindra. En

 möjlighet som även utredningen tar upp är att socialtjänsten i en sådan

situation lägger upp ett ärende och därmed en personakt och sedan, när man kan

konstatera att det inte behövs någon åtgärd avskriver ärendet. Detta kan

visserligen, som remissinstanserna också invänt, ses som både tidsödande och

arbetsbetungande men enligt regeringen innebär det samtidigt en garanti och en

säkerhet i hanteringen. Man får en ansvarig handläggare för ärendet, vilket inte

 ges i annat fall.

Socialstyrelsen anger att från förbudet bör kunna undantas sådana inkomna

uppgifter till nämnden som kan innebära att nämnden framöver behöver inleda en

utredning till skydd för den enskilde. Ett sådant undantag är emellertid förenat

 med nackdelar för den enskilde. Det överlåts på socialnämnden att avgöra när en

 uppgift bör lagras i personregistren. Därigenom läggs ett mycket stort ansvar

på nämnden för att den behandling som den ägnar sig åt är laglig. Förslaget ger

stort utrymme för skälighetsbedömningar. Det kan ifrågasättas om inte ett sådant

 undantag i allt för hög grad luckrar upp det integritetsskydd som är avsikten

med bestämmelsen.

Enligt regeringens mening finns det inte fog för att vare sig göra ett generellt

 undantag eller ta bort förbudet.

Utredningen har föreslagit en viss utvidgning av undantaget från förbudet i den

nämnda bestämmelsen i de situationer där personuppgifter behandlas hos

socialnämnden för uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och

framställning av statistik. I sådant fall rör det sig om tillfälliga

sammanställningar av uppgifter, som förstörs efter en viss tid. Ett sådant

undantag gör det också möjligt att för sådana ändamål använda modern

informationsteknik genom att bearbeta redan insamlade personuppgifter. Enligt

regeringens mening kan inte hänsynen till enskildas personliga integritet anses

utgöra hinder mot att tillåta att uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden

får antecknas i ett s.k. sammanställningsregister för sådana mer övergripande

ändamål. Regeringen föreslår därför ett undantag från förbudet i sådana

situationer. Det är viktigt att ett sådant sammanställningsregister endast blir

tillgängligt för ett begränsat antal personer. Det får ankomma på

Socialstyrelsen att, enligt socialtjänstlagen och socialtjänstförordningen

meddela ytterligare föreskrifter, om det anses påkallat.

Socialvetenskapliga forskningsrådet menar att ett sådant undantag i

socialtjänstlagen som det föreslagna synes inkonsekvent med förslaget i den nya

lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten att exkludera

hanteringen för sådana ändamål. Göteborgs kommun har framhållit att regleringen

av sammanställningsregister m.m. bör föras in i den nu föreslagna lagen.

Regeringen hänvisar till tidigare avsnitt var de närmare skälen anges för att

den nya lagen inte skall tillämpas för behandling av personuppgifter för

forskning och statistik (se avsnitt 11.3). Bearbetning för forskning m.m. av

redan insamlade uppgifter ska ske med stöd av förekommande bestämmelser i

personuppgiftslagen och socialtjänstlagen.

14 Ekonomiska konsekvenser av förslagen

En viktig princip för socialtjänstens arbete är att insatserna skall utformas

utifrån den enskildes behov och livssituation. Reformeringen av

socialtjänstlagen år 1998 innebar inget avsteg från denna viktiga princip. I

samband med förslaget om att beslut om annat ekonomiskt stöd än försörjningsstöd

 inte skulle kunna överklagas genom förvaltningsbesvär, utgick regeringen ifrån

att kommunerna även fortsättningsvis skulle tillförsäkra den enskilde en skälig

levnadsnivå samt att stödet skulle utformas så att det stärker dennes resurser

att leva ett självständigt liv. Begreppet skälig levnadsnivå kvarstod i lagen

likväl som den hittillsvarande tolkningen av ambitionsnivåer och kvalitet på

stödinsatser.

Uppföljningar har visat att det råder stor skillnad mellan olika kommuner och

olika handläggare vid biståndsbedömningen. Av den anledningen anser regeringen

att det är viktigt att stärka rättssäkerheten för den enskilde. Ett annat skäl

är att det inte anses rimligt att personer med behov av olika vårdinsatser eller

 barn och unga som behöver vård inte ges samma rättstrygghet som t.ex. äldre och

 funktionshindrare.

Utgångspunkten för den föreslagna ändringen är att alla personer skall ha rätt

till insats efter behov, enligt den princip som hela tiden varit bärande inom

socialtjänstlagen. Förslag till ny socialtjänstlag bedöms således inte innebära

ökade kostnader för kommunerna.

Regeringen gör den bedömningen att de förslag som innebär förändringar i

möjligheterna att överklaga myndigheternas beslut kommer att innebära en ökad

arbetsbelastning i framförallt de allmänna förvaltningsdomstolarna. Regeringen

avser därför att noga följa utvecklingen och behovet av resursförstärkningar i

domstolarna.

Regeringen bedömer att de övriga förslag som föreslås i propositionen inte

kommer att medföra några ökade kostnader.

15 Ikraftträdande

Den nya socialtjänstlagen föreslås träda ikraft den 1 januari 2002. Härigenom

ges kommuner och Socialstyrelsen tid för översyn av rutiner, riktlinjer,

allmänna råd m.m. samt för de informations- och utbildningsinsatser som bedöms

nödvändiga innan lagen träder i kraft.

Lagen som reglerar behandling av personuppgifter inom socialtjänsten föreslås

träda i kraft den 1 oktober 2001. Av övergångsbestämmelserna till

personuppgiftslagen (1998:204), som trädde ikraft den 24 oktober 1998, följer

att för sådan behandling av personuppgifter som påbörjats före ikraftträdandet

skall till och med den 30 september 2001 datalagen (1973:289) tillämpas. Sådan

behandling får således fortsätta oberörd av personuppgiftslagen fram till dess

att lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten (2001:000) träder

 ikraft den 1 oktober 2001.

I fråga om sådan manuell behandling av personuppgifter som påbörjats före den 24

 oktober 1998 eller manuell behandling av personuppgifter som utförs för ett

visst ändamål, om manuell behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober

 1998, skall bestämmelserna i den nya lagen inte börja tillämpas förrän den 1

oktober 2007. När det gäller begäran om registerutdrag enligt 10 § datalagen,

som kommit in innan den nya lagen träder i kraft men inte hunnit expedieras

dessförinnan, skall framställan anses som en ansökan om information enligt den

nya lagen. Den nya lagens bestämmelser om skadestånd skall tillämpas endast om

den omständighet som yrkandet hänför sig till har inträffat efter det att den

nya lagen trätt i kraft. För behandling av personuppgifter som har påbörjats

före ikraftträdandet kommer skadeståndsbestämmelserna i datalagen att vara

tillämpliga.

Ändringarna i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt lagen (1998:603) om

verkställighet av sluten ungdomsvård föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till socialtjänstlag

1 kap. Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 1 § första - tredje styckena.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 1 § fjärde stycket. Ett tillägg har gjorts i

avsikt att förtydliga vad som skall avses med uttrycket barn. I enlighet med den

 definition av barn som ges i FN:s konvention om barnets rättigheter, skall med

barn avses varje människa under 18 år. Lagrådet har påpekat att det i lagen

används såväl uttrycket barn som uttrycket underårig, vilket synes ha samma

betydelse men som ibland kan ge anledning till tvekan om vilken åldersgräns som

avses. Med detta förtydligande och en konsekvent användning fortsättningsvis i

lagen av ordet barn när det gäller personer under 18 år, torde den källan till

missförstånd vara undanröjd.

3 §

I paragrafen som är ny erinras om att det finns bestämmelser avseende vård utan

samtycke i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.

2 kap. Kommunens ansvar

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 2 §.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 3 §. Ändringarna är endast språkliga och

redaktionella.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 6 h §. Endast språkliga justeringar har gjorts.

4 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 4 § första och andra styckena.

5 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 4 § tredje stycket, med en språklig justering.

6 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 4 § fjärde och femte styckena.

3 kap. Socialnämndens uppgifter

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 5 § första stycket, dock med en redaktionell

justering.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 7 §.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 7 a § första - tredje styckena.

4 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 8 §.

5-6 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 9 och 10 §§. Endast språkliga justeringar har

gjorts.

7 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 11 § första och andra styckena.

4 kap. Rätten till bistånd

1 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2.

Första stycket har sin motsvarighet i nuvarande 6 §. Den ändring som har skett

är att begränsningen av rätten till bistånd till endast försörjningsstöd och

sådant bistånd som benämndes annat bistånd och definierades i 6 f § har tagits

bort. Rätten till bistånd skall således omfatta olika insatser som den enskilde

kan vara i behov av för sin livsföring om hans eller hennes behov inte kan

tillgodoses på annan sätt.

Andra stycket motsvarar den nuvarande 6 a §. Ordet resurser har bytts ut mot

möjligheter, utan att någon ändring i sak har avsetts.

2 §

Paragrafen är ny och ger kommunerna en befogenhet att ge bistånd även i andra

fall än de som omfattas av 1 § om det finns skäl för det.

Lagrådet har i anledning av bestämmelsen i 9 kap. 2 § som ger socialnämnden rätt

 att återkräva ekonomisk hjälp som har lämnats i annat fall än som avses i 4

kap. 1 §, väckt frågan om när kommunen kan betala ut ekonomisk hjälp till en

enskild utan att det föreligger någon rätt till bistånd. Lagrådet anför att

detta visserligen tidigare har förekommit i praxis, men att en sådan befogenhet

bör ges lagstöd. Regeringen delar Lagrådets uppfattning och föreslår därför att

lagen kompletteras med en bestämmelse som ger kommunen en sådan befogenhet.

3 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2.

Paragrafen motsvarar i huvudsak den nuvarande 6 b §. I första stycket 2. har den

 ändringen skett att posterna läkarvård, akut tandvård och glasögon tagits bort

ur uppräkningen av vad som skall anses ingå i försörjningsstödet. Genom den

ändring som har gjorts i 1 § avseende omfattningen av rätten till bistånd, ingår

 sådant i vad som benämns livsföring i övrigt. Försörjningsstödet kan härigenom

renodlas till regelbundet återkommande kostnader.

Andra stycket motsvarar helt nuvarande 6 b § andra stycket.

4-6 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 6 c-6 e §§.

5 kap. Särskilda bestämmelser för olika grupper

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 12 §. I fjärde strecksatsen har uttrycket

beroendeframkallande medel kompletterats med berusningsmedel. Syftet med detta

är att täcka in, förutom alkohol, alla typer av narkotika och hälsofarliga varor

 som ungdomar kan tänkas använda sig av i berusnings-eller annat syfte som kan

vara farligt för deras hälsa och utveckling. Jfr. 8 § narkotikastrafflagen

(1968:64) och lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. I övrigt

har endast redaktionella ändringar gjorts.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 27 §. I första stycket har ordet underåriga

strukits som en konsekvens av vad som anförts under kommentaren till 1 kap. 2 §.

Lagrådet har anfört att bestämmelsen, som gäller socialnämndens befogenhet att i

 vissa fall förbjuda eller begränsa möjligheterna för någon att i hemmet ta emot

 andras underåriga barn, hellre bör placeras i 6 kap.

Denna bestämmelse har emellertid en vidare räckvidd än situationer som gäller

mottagande av barn för vård och fostran utanför det egna hemmet. Regeringen har

därför valt att ta in bestämmelsen som en allmän bestämmelse till skydd för

barn. Syftet med bestämmelsen är att socialnämnden skall kunna ingripa när det

behövs för att skydda barn från att vistas i olämpliga miljöer. Exempel på

situationer när bestämmelsen torde kunna tillämpas är vid missförhållanden i

feriehem eller privata familjedaghem. Det finns också situationer när en person

upplåter sitt hem till ungdomar och där bjuder på alkohol e.d. och där miljön är

 klart olämplig för barn att vistas i. Jfr även prop. 1996/97:124 s. 177 f.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 12 a §. Endast redaktionella och språkliga

ändringar har gjorts.

4-6 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 19-20 a §§. Endast språkliga ändringar har

gjorts.

7-8 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 21 och 21 a §§. Endast språkliga ändringar har

gjorts.

9 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 11 § tredje stycket.

10 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 5 § andra stycket.

11 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 8 a § i den lydelse som föreslås i prop.

2000/01:79.

6 kap. Vård i familjehem och i hem för vård eller boende

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 22 § första - tredje styckena.

2-4 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 23-24 §§ med vissa språkliga och redaktionella

justeringar.

5 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 22 § fjärde stycket med en språklig justering.

6 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 25 § första och andra styckena med vissa

språkliga ändringar. Ordet underårig har bytts ut mot barn i konsekvens med vad

som anförts i kommentaren till 1 kap. 2 §.

7 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 26 §.

Vissa språkliga och redaktionella ändringar har gjorts. Även här har uttrycket

underårig bytts ut mot barn i konsekvens med vad som anförts ovan.

8 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 28 §. Även här har underårig bytts ut mot barn i

konsekvens med vad som tidigare anförts.

9 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 30 § första stycket och tredje stycket första

meningen. Redaktionella ändringar har gjorts.

10 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 31 §. Språkliga och redaktionella ändringar har

gjorts. I konsekvens med vad som tidigare anförts har uttrycket underårig bytts

ut mot barn.

11 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 72 b §. Även i denna paragraf har uttrycket

underårig ersatts med barn i konsekvens med vad som tidigare anförts.

12-14 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 25 § tredje - femte styckena, med endast en

redaktionell ändring i 12 §.

15 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 30 § andra stycket och tredje stycket andra

meningen. Vissa redaktionella ändringar har gjorts.

16 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 31 § andra stycket.

7 kap. Föreskrifter om enskild verksamhet

1-2 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 69-69 a §§ med vissa språkliga och

redaktionella ändringar.

3-5 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 70 a-70 c §§ med vissa språkliga och

redaktionella ändringar.

8 kap. Avgifter.

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 34 §. Uttrycket underårig har bytts ut mot barn i

 konsekvens med vad som anförts i kommentaren till 1 kap. 2 §.

Lagrådet har anfört att grunden för de bemyndiganden som förekommer i nuvarande

34 § är oklar. Lagrådet ifrågasätter om 8 kap. 9 § regeringsformen jämfört med 8

 kap. 5 och 7 §§ medger ett bemyndigande på det aktuella området. Det är i så

fall endast verkställighetsföreskrifter som kan komma ifråga. Regeringen delar

Lagrådets uppfattning, varför bestämmelsen har justerats i enlighet med

Lagrådets påpekande. Regeringen har för avsikt att meddela

verkställighetsföreskrifter.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 35 §.

9 kap. Återkrav m.m.

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 33 a §. I andra stycket har endast en språklig

justering gjorts.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 33 §.

I första stycket anges att socialnämnden får återkräva bistånd som den enskilde

har fått enligt 4 kap. 1 §. Detta är en ändring mot tidigare, då bestämmelsen

endast gällde rätt att återkräva försörjningsstöd som den enskilde fått under

angivna förhållanden.

Andra stycket reglerar den situationen att den enskilde har fått ekonomisk hjälp

 i annat fall än som avses i 4 kap. 1 §. Sådan ekonomisk hjälp får återkrävas

endast om den har getts under villkor om återbetalning.

3-4 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 36-37 §§ med vissa språkliga justeringar.

10 kap. Nämndorganisation

1-3 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 38-40 §§.

4-6 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 47-49 §§ med vissa redaktionella justeringar.

11 kap. Handläggning av ärenden m.m.

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 50 §.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 50 a § med vissa språkliga justeringar. Uttrycket

 en underårigs har i konsekvens med vad som anförts under 1 kap 2 § bytts ut mot

 ett barns.

3 §

Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 8.

Bestämmelsen anger att en vårdplan skall upprättas i de fall ett barn behöver

vårdas i ett annat hem än det egna. Planen skall även uppta åtgärder och

insatser som andra huvudmän ansvarar för. Det kan t.ex. gälla insatser från den

psykiatriska barn- och ungdomsvården, vilken landstinget ansvarar för. Vid en

ansökan om vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av

unga skall en vårdplan medfölja ansökan. Med denna bestämmelse blir det

obligatoriskt att upprätta en vårdplan även i de fall en utredning leder till

att vård kan ges under frivilliga former.

4 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 50 b §. Även här har uttrycket underårig bytts ut

 mot barn i konsekvens med vad som anförts tidigare.

5-7 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 51-53 §§ med vissa språkliga och redaktionella

justeringar.

8 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 54 §. Bestämmelsen har kompletterats med en

hänvisning även till 21 § förvaltningslagen (1986:223). I den bestämmelsen ges

föreskrifter om underrättelse av beslut. Någon motsvarande bestämmelse finns

inte i nuvarande socialtjänstlag, vilket snarast torde bero på ett förbiseende.

Regeringen finner det därför lämpligt att nu komplettera förevarande bestämmelse

 i detta avseende.

12 kap. Behandling av uppgifter

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 59 §.

I enlighet med Lagrådets påpekande har uttrycket personregister i första och

andra stycket bytts ut mot uttryckssätt som ansluter till personuppgiftslagen

(1998:204) och den föreslagna lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten.

Tredje stycket är nytt och behandlas i avsnitt 10.19.

Fjärde stycket motsvarar nuvarande tredje stycket. Uttrycket register har bytts

mot sammanställning av uppgifter i enlighet med vad som anförs ovan.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 60 §. Även här har uttrycket personregister

ersatts i enlighet med vad anförs ovan.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 61 §. Ett tillägg har gjorts som hänvisar till

lagen (2001:000) om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

4 §

Paragrafens första och tredje stycke motsvarar nuvarande 62 §. Språkliga och

redaktionella ändringar har gjorts.

Andra stycket är nytt. I bestämmelsen slås fast att av socialnämnden godkända

avtal om vårdnad, boende och umgänge, trots vad som sägs i 2 §, inte får gallras

 förrän barnet har fyllt 18 år. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.14.

5-6 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 63-64 §§ med vissa språkliga justeringar.

Personregister har bytts ut i enlighet med vad som anförts i kommentaren till 1

§, utan att någon förändring i sak avses.

7-8 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 65-65 a §§ med endast en språklig justering.

9 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 65 b §. En ändring har gjorts så till vida att

Folkhälsoinstitutet har bytts ut mot Statens Folkhälsoinstitut i enlighet med

vad regeringen föreslagit i prop. 2000/01:99.

10 §

Paragrafen motsvaras av nuvarande 66 §.

13 kap. Tillsyn över socialtjänsten

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 67 §.

2 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 7.1.

Första stycket är nytt och tydliggör att länsstyrelsen har tillsyn över den

socialtjänst som kommunerna ansvarar för.

Andra stycket motsvarar nuvarande 68 §. Ändringen under femte strecksatsen

innebär ingen ändring i sak. Den tidigare hänvisningen till 6 §, som inte längre

 finns, har ersatts med en uppräkning av de biståndsbehov som avses.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 69 b §. Skillnaden mot tidigare är att

bestämmelsen nu enbart anger den enskilt bedrivna verksamhet som länsstyrelsen

har tillsyn över.

4 §

Paragrafen är ny och anger de tillsynsinstrument som länsstyrelsen skall ha.

Paragrafen behandlas i avsnitt 7.2.

Första stycket motsvarar i princip andra stycket i nuvarande 69 b §. Det som är

nytt är att bestämmelsen nu utsträcks till att gälla all verksamhet inom

socialtjänsten, således även den som bedrivs i kommunal regi.

I andra stycket ges en skyldighet för den som svarar för verksamheten att bistå

tillsynsmyndigheten vid inspektionen.

5 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 69 c § med redaktionella och språkliga

justeringar.

6 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 7.2.

Paragrafen motsvarar i viss utsträckning nuvarande 70 §.

Genom bestämmelsen i första stycket ges länsstyrelsen möjlighet att meddela

föreläggande för att komma till rätta med uppdagade missförhållanden i

verksamheter inom socialtjänsten. Länsstyrelsen har tidigare haft denna

befogenhet gentemot enskilt och viss kommunalt bedriven verksamhet. Nu utsträcks

 denna befogenhet till att gälla även kommunernas hemtjänst, särskilda

boendeformer för service och omvårdnad för äldre samt bostäder med särskild

service för funktionshindrade.

I andra stycket anges att ett föreläggande skall innehålla uppgift om de

åtgärder som länsstyrelsen anser nödvändiga för att missförhållandena skall

kunna avhjälpas.

I tredje stycket anges att länsstyrelsen vid allvarliga missförhållanden får

förbjuda fortsatt verksamhet, om ett föreläggande om att avhjälpa brister inte

har följts. Även denna bestämmelse finns sedan tidigare (70 § tredje stycket),

men utsträcks nu till gälla fler kommunalt drivna verksamheter än hem för vård

eller boende.

7 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 68 a §. Den ändring som har gjorts är att

hänvisningen till 6 b eller 6 f § har ersatts med en hänvisning till 4 kap. 1 §.

 Innebörden av detta är inte enbart redaktionell, då den föreslagna

biståndsbestämmelsen omfattar fler former av bistånd. Detta medför att

länsstyrelsen kan förelägga en kommun att fullgöra ett domslut om bistånd även i

 andra fall än enligt tidigare 6 b eller 6 f §§.

14 kap. Anmälan om missförhållanden

1-2 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 71 och 71 a §§ med redaktionella och språkliga

justeringar. I 1 § har uttrycket underårig bytts ut mot barn i konsekvens med

vad som anförts tidigare, jfr 1 kap. 2 §.

15 kap. Tystnadsplikt

1-2 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 71 b och 71 c §§. Språkliga justeringar har

gjorts.

3 §

Paragrafen är ny och innehåller en erinran om att sekretesslagen (1980:100)

gäller i den offentliga verksamheten.

16 kap. Övriga bestämmelser

1 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 72 §.

2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 72 a §. Redaktionella ändringar har gjorts.

Innebörden av att hänvisningen till 6 § har ersatts med en hänvisning till 4

kap. 1 § är inte enbart redaktionell, då den föreslagna biståndsbestämmelsen

omfattar fler former av bistånd än nuvarande 6 §. Jfr. författningskommentaren

till 4 kap. 1 §.

3 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 73 §.

I första stycket har den ändringen gjorts att rätten att överklaga beslut om

bistånd gäller alla beslut enligt 4 kap. 1 §. Detta behandlas i avsnitt 5.3. I

övrigt har endast redaktionella justeringar gjorts.

Nuvarande andra stycket har strukits då det ej fyller någon funktion. Av

bestämmelserna i 22 § förvaltningslagen (1986:223) och 33 §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) följer att ett beslut endast får överklagas

av den som beslutet angår.

Lagrådet har ifrågasatt om hänvisningen till förvaltningslagen till fullo

tillgodoser syftet med det nuvarande stycket. Det framgår emellertid inte av

förarbetena vad lagstiftarens syfte med bestämmelsen varit, vilka överklaganden

man har velat undvika. Regeringens anser därför att då syftet med bestämmelsen

är diffust och den uppenbarligen inte fyller något behov, den kan undvaras.

Andra stycket motsvarar nuvarande tredje stycket i 73 §.

4-8 §§

Paragraferna motsvarar nuvarande 74-77 §§ med vissa redaktionella och språkliga

justeringar.

9 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 78 §.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

I enlighet med vad Lagrådet har anfört har lagen kompletterats med de

övergångsbestämmelser som regeringen finner nödvändiga.

16.2 Förslaget till lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Lagens tillämpningsområde

1 §

Paragrafen anger - med de begränsningar som följer av 3 § - lagens

tillämpningsområde.

Lagen skall tillämpas vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten, om

behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i

eller är avsedda att ingå i ett register (s.k. manuellt register). Lagen avser

således samma typ av behandling och personuppgifter som personuppgiftslagen

(1998:204).

Begreppen behandling och personuppgifter definieras i 3 § personuppgiftslagen.

Med behandling av personuppgifter avses varje åtgärd eller serie av åtgärder som

 vidtas i fråga om personuppgifter, vare sig det sker på automatisk väg eller

inte, t.ex. insamling, registrering, organisering, lagring, bearbetning eller

ändring, återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom översändande,

spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter, sammanställning eller

samkörning, blockering, utplåning eller förstöring. Med personuppgifter avses

all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk

person som är i livet. Uppgifter om avlidna och ännu inte födda personer

omfattas således varken av personuppgiftslagen eller av denna lag (prop.

1997/98:44 s. 117).

Lagen är tillämplig endast om det är fråga om behandling av personuppgifter inom

 socialtjänsten och så som detta begrepp definieras i 2 §.

2 §

Bestämmelsen återfanns tidigare i 3 § men har nu, i enlighet med Lagrådets

synpunkter, flyttats till 2 §.

I denna paragraf definieras uttömmande begreppet socialtjänst.

Lagen är tillämplig oavsett vilket subjekt som behandlar personuppgifter, under

förutsättning att åtgärden är att anse som socialtjänst. Det innebär att även

enskilda som behandlar personuppgifter inom socialtjänsten har att tillämpa

lagen.

Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftning om socialtjänst. Detta

följer av första stycket punkten 1. Vidare avses med socialtjänst verksamhet

enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen (1990:52)

med särskilda bestämmelser om vård av unga. Verksamheten består inte enbart i

handläggning av ärende utan kan utgöras av faktisk verksamhet som uppsökande

verksamhet, social hemhjälp, vård och behandling vid behandlingshem, servicehus

och annan social service som lämnas av socialnämnden.

Enligt punkten 2 förstås med socialtjänst också verksamhet som i annat fall

enligt lag handhas av socialnämnd. T.ex. finns i föräldrabalken regler om

socialnämnds medverkan vid fastställande av faderskap och underhållsbidrag till

barn, om medverkan i frågor om vårdnad, boende och umgänge samt om medverkan i

samband med adoptioner.

Av punkten 3 följer att verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse

är socialtjänst i lagens mening.

Statens institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för sådana hem som

 avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga

(särskilda ungdomshem) samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare

 i vissa fall (LVM-hem). Vidare bedriver institutionsstyrelsen verksamhet som är

 att hänföra till socialtjänst enligt förordningen (1996:610) med instruktioner

för Statens institutionsstyrelse samt enligt lagen (1998:603) om verkställighet

av sluten ungdomsvård.

Även verksamheten vid en kommunal invandrarbyrå hänförs i detta sammanhang -

liksom i sekretesshänseende - till socialtjänsten. Detta framgår av punkten 4.

Men med stöd av även denna punkt så kommer all behandling av personuppgifter vid

 en kommunal invandrarbyrå att omfattas av lagen. T.ex. kommer behandling av

personuppgifter som sker inom ramen för kommunens tolkförmedling att omfattas av

 lagen, om den äger rum vid en kommunal invandrarbyrå.

Även verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade förstås i detta sammanhang som socialtjänst. Detta framgår av

punkten 5.

Enligt punkten 6 förstås som socialtjänst också handläggning av ärenden om

bistånd som lämnas av socialnämnd enligt lagstiftning om mottagande av

asylsökande m.fl. Beträffande vissa av utlänningarna - de som har ansökt om

uppehållstillstånd i Sverige och av särskilda skäl medgetts rätt att vistas här

medan ansökan prövas - beslutar och betalar socialnämnden i den kommun där

utlänningen vistas ut bistånd.

Handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar är också att anse som socialtjänst vid tillämpning av denna

lag. Detta följer av punkten 7.

I lagen (1957:259) om rätt för kommun att ta ut avgift för vissa upplåtelser av

offentlig plats, m.m. och i vägtrafikkungörelsen (1972:603) finns bl.a.

bestämmelser om att rörelsehindrade av kommunen får befrias från skyldighet att

erlägga parkeringsavgift och att kommunen när det gäller rörelsehindrade får

besluta om undantag från bestämmelser som avser stannande och parkering.

Ansökningar om parkeringstillstånd för rörelsehindrade prövas av en kommunal

nämnd. Även denna verksamhet anses, enligt punkten 8, som socialtjänst.

Slutligen förstås enligt andra stycket som socialtjänst tillsyn, uppföljning,

utvärdering, kvalitetssäkring och administration av verksamhet som avses i

första stycket punkterna 1-8.

3 §

På Lagrådets inrådan har bestämmelsen flyttats från 2 § till 3 §. Rubriken

närmast före denna paragraf har tagits bort.

I bestämmelsen anges att lagen inte tillämpas vid behandling av personuppgifter

för forsknings- och statistikändamål. I enlighet med Lagrådets förslag har

tillagts att lagen inte heller tillämpas vid behandling av personuppgifter hos

domstolar. Lagrådet har anmärkt att en sådan undantagsbestämmelse innebär att

automatiserad behandling av personuppgifter i mål hos domstolar faller under

personuppgiftslagen, om inte annat följer av lag eller förordning. Saken har

kommenterats under avsnitt 13.3.

När det gäller uppgifter för forsknings- och statistikändamål är det emellertid

inte något som hindrar att de uppgifter som samlats in för att myndigheter och

andra skall kunna utföra sina arbetsuppgifter inom socialtjänsten, dvs. med stöd

 av denna lag, även används för forsknings- och statistikändamål. Vid sådan

behandling tillämpas i stället bestämmelserna i personuppgiftslagen och

eventuell särlagstiftning på området. I den mån det finns särskilda föreskrifter

 i lag eller förordning om utlämnande av uppgifter för forskningsändamål, gäller

 emellertid dessa bestämmelser före personuppgiftslagens regler.

Förhållandet till personuppgiftslagen, m.m.

4 §

I förevarande paragraf uttrycks förhållandet mellan personuppgiftslagen och

denna lag på det sättet att personuppgiftslagen gäller om inget annat sägs i

denna lag. Lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten har

utformats så att den endast gör vissa undantag från personuppgiftslagen och i

övrigt preciserar vissa för behandlingen viktiga förhållanden. Enligt Lagrådets

förslag har även hänvisats till 2 § personuppgiftslagen (1998:204) eftersom även

 andra bestämmelser avviker från den lagen, t.ex. bestämmelser i den föreslagna

socialtjänstlagen (2001:000)

5 §

I bestämmelsen erinras om att det finns särskilda bestämmelser om register,

uppgiftsskyldighet, gallring hos socialnämnden i socialtjänstlagen. I

socialtjänstlagen ges förbud mot att i s.k. sammanställningsregister ta in

uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden. Övriga bestämmelser avser

gallring och uppgiftsskyldighet (se nuvarande 59-60 och 62-66 §§ SoL (1980:620)

och föreslagna 11 kap. 13-14 §§ och 16-22 §§ socialtjänstlagen (2001:000)).

Bestämmelsen har ändrats i enlighet med Lagrådet förslag i syfte att tydliggöra

förhållandet mellan denna lag och socialtjänstlagen (se även föreslagna 11 kap.

15 § socialtjänstlagen (2001:000)).

När behandling av personuppgifter är tillåten

6 §

Av bestämmelsens första stycke, som ersätter 10 § personuppgiftslagen, följer

att samtliga kategorier av personuppgifter i och för sig får behandlas. Någon

uttömmande reglering av för vilka ändamål personuppgifter skall få behandlas

inom socialtjänsten görs inte i lagen. Bestämmelsen innebär emellertid att det

läggs fast en yttersta ram när behandling av personuppgifter är tillåten. Endast

 sådan behandling kan anses berättigad. I syfte att tydliggöra detta har

rubriken närmast före paragrafen ändrats. Regeringen bemyndigas därutöver att

meddela föreskrifter om de begränsningar som därvid kan vara nödvändiga, se 11

§.

Ett nytt andra stycket har infogats som tidigare återfanns i 6 § (se nedan).

Av tredje stycket framgår att den enskilde inte kan motsätta sig att

personuppgifter behandlas enligt lagen.

Vilka personuppgifter som får behandlas

7 §

Inom socialtjänsten får, enligt första stycket, behandlas också uppgifter om

person- och samordningsnummer och sådana känsliga personuppgifter som avses i 13

 § personuppgiftslagen (1998:204). Vidare får socialtjänsten och då även andra

än myndigheter behandla personuppgifter som innefattar brott, domar i brottmål,

straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden. Lagrådets

 synpunkter, att det kan förekomma fall där behandling av personuppgifter som

avslöjar politiska åsikter framstår som klart motiverat även inom

socialtjänsten, har godtagits. Som Lagrådet framhållit kan det gälla ungdomar

som bl.a. på grund av sina politiska åsikter ägnar sig åt kriminalitet eller

annat beteende som föranleder att socialnämnden skall ta sig an dem eller att

det bland invandrare från ett land finns grupper som är starkt politiska

fientliga mot varandra och där socialnämnden behöver veta vilken gruppering en

viss individ tillhör för att undvika att personen placeras tillsammans med

politiska motståndare och riskerar att råka illa ut. Se även avsnitt 13. 5.

Det bör särskilt understrykas att socialtjänsten iakttar försiktighet vid

behandlingen av personuppgifter. Därför har det ansetts motiverat att i tredje

stycket ta in en erinran som bygger på 9 § första stycket e och f

personuppgiftslagen. I enlighet med vad Lagrådet anfört bör stycket inbegripa

att personuppgifter även får behandlas om de är nödvändiga för verksamheten.

Regeringen delar Lagrådets synpunkter om oklarheter vad gäller andra stycket som

 handlar om utlämnande av uppgiftsutlämnande enligt lag eller förordning.

Eftersom även placeringen kan ifrågasättas har bestämmelsen flyttats till 6 §

där de övriga bestämmelserna om när behandling av uppgifter är tillåtna

återfinns.

Ändringen av rubrik närmast före 6 § föranleder en ny rubrik även före denna

paragraf.

Sekretess

8 §

I paragrafen erinras om de tystnadsplikts- och sekretessbestämmelser som gäller

för utlämnande av personuppgifter inom socialtjänsten.

Rättelse och skadestånd

9 §

Personuppgiftslagens bestämmelser skall tillämpligas även i de fall

överträdelser sker enligt lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten.

Överklagande

10 §

Socialtjänstens beslut om rättelse och om avslag på ansökan om information skall

 kunna överklagas. Talan mot dessa beslut förs vid allmän förvaltningsdomstol.

Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Lagrådet har anmärkt att

lydelsen "andra beslut enligt denna lag" inte torde vara avsett att omfatta

beslut om skadestånd som grundas på 9 §.

Övriga bestämmelser

11 §

Det finns behov av att närmare begränsa den behandling som tillås enligt lagen,

direktåtkomst, sökmöjligheter och samkörning samt precisera

personuppgiftsansvaret samt vilka personuppgifter som får föras över till tredje

 land (se avsnitt 13.4-13.8 och 13.10). Enligt Lagrådets förslag har meddelar

ersatts med får meddela då det också är fråga om att ge ett bemyndigande som

inte bara avser regler för myndigheter utan även - och framför allt - s.k.

betungande föreskrifter för kommuner och enskilda.

Andra stycket har omformulerats på Lagrådets inrådan.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten kommer att gälla för

all automatiserad behandling oavsett när den påbörjats.

I fråga om manuell behandling av personuppgifter innebär övergångsbestämmelserna

 (punkten 2) att lagen - när det gäller sådan behandling som har påbörjats före

den 24 oktober 1998 - träder i kraft först den 1 oktober 2007. Manuell

behandling av personuppgifter som har påbörjats efter den 24 oktober 1998 kommer

 emellertid att omfattas av bestämmelserna i lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten den 1 oktober 2001. Enligt Lagrådets förslag

 har ytterligare en övergångsbestämmelse lagts till samt ett tillägg gjorts i

punkten 3 i övergångsbestämmelserna.

16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall

12 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.3.

Ändringen innebär ett förtydligande av att ett beslut om tvångsvård upphör att

gälla om missbrukaren sammanlagt minst sex månader i följd har vistats olovligen

 utanför ett s.k. LVM-hem, eller varit intagen i häkte eller

kriminalvårdsanstalt

22 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.2.

Det har inte längre ansetts nödvändigt att ha kvar styrelserna för LVM-hemmen.

Bestämmelserna om styrelser tas därför bort. Någon särskild lagreglering om att

det skall finnas en chef som förestår vården behövs inte. Någon sådan reglering

finns heller inte i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga i

 fråga om de särskilda ungdomshemmen. Av 7 § förordningen (1996:620) med

instruktion för Statens institutionsstyrelse framgår att chefen för de särskilda

 ungdomshemmen och LVM-hemmen anställs av Statens institutionsstyrelse.

29 §

Som en följd av att styrelserna för LVM-hemmen tas bort (se 22 §) ändras

paragrafen på så sätt att det är den som förestår vården som skall göra en

anmälan enligt paragrafen till Statens institutionsstyrelse i stället för som

tidigare hemmets styrelse.

32 a §

Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 12.1.

I bestämmelsen ges en skyldighet, och motsvarande befogenhet, för en person som

är intagen i ett LVM-hem att vid ankomsten lämna blod-, urin- eller

utandningsprov för kontroll av om han eller hon påverkad av alkohol, narkotika,

andra berusningsmedel, hälsofarliga varor eller dopningsmedel, om det föreligger

 misstanke att han eller hon är påverkad av något sådant medel. För att ett prov

 skall få tas krävs att misstanken är välgrundad. Detsamma gäller inför vistelse

 utanför hemmet enligt vad som föreskrivs i 27 §. Ett positivt prov eller vägran

 att lämna prov får dock inte utgöra grund för bestraffning eller indragen

förmån.

33 a §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4

I första stycket införs en bestämmelse om rätt för den som vårdas i ett LVM-hem

att meddela sig med andra genom telefonsamtal och att ta emot besök i den

utsträckning som det kan ske med hänsyn till vården eller ordningen vid hemmet.

Motsvarande bestämmelse finns i dag i 28 § socialtjänstförordningen (1981:750).

Det har ansetts lämpligt att nu i lag reglera frågan om rätt att föra

telefonsamtal. Lagrådet har anfört att det till bestämmelsen bör fogas en rätt

för den intagne att ta emot besök samt även lämnat förslag på utformningen av

bestämmelsen. Regeringen har följt Lagrådets förslag.

Beslut skall fattas av den som förestår vården vid hemmet. Detta motsvarar också

 vad som gäller i dag enligt socialtjänstförordningen.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård har införts

regler för att anpassa svensk lagstiftning i fråga om besöksrestriktioner så att

 de uppfyller bestämmelserna i den europeiska konventionen om skydd för

mänskliga rättigheter och de grundläggande friheterna. En erinran om

bestämmelserna i nämnda lag görs i paragrafens andra stycke.

34 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4.

I paragrafen har lyfts in de bestämmelser om inskränkning av en intagens

rörelsefrihet som nu återfinns i 26 och 27 §§ socialtjänstförordningen

(1981:750). Bestämmelsen har i huvudsak utformats i enlighet med vad Lagrådet

föreslagit.

44 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande. Genom tillägget i första

stycket ges en intagen i ett LVM-hem, möjlighet att överklaga beslut i enskilt

fall av rätten att föra telefonsamtal. Generella beslut om begränsningar i fråga

 om telefonsamtal eller besök kan däremot inte överklagas enligt denna

bestämmelse.

16.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser

om vård av unga

15 a §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4.

I första stycket införs en bestämmelse om rätt för den som vårdas i ett särskilt

 ungdomshem att meddela sig med andra genom telefonsamtal och att ta emot besök

i den utsträckning som det kan ske med hänsyn till vården eller ordningen vid

hemmet samt möjligheten att under en i förväg bestämd tid vistas utanför hemmet.

 Motsvarande bestämmelse finns i dag i 28 § socialtjänstförordningen (1981:750).

 Det har ansetts lämpligt att nu i lag reglera dessa frågor. Lagrådet har anfört

 att det till bestämmelsen bör fogas en rätt för den intagne att ta emot besök

samt även lämnat förslag på utformningen av bestämmelsen. Regeringen har följt

Lagrådets förslag.

Beslut skall fattas av den som förestår vården vid hemmet. Detta motsvarar vad

som gäller i dag enligt socialtjänstförordningen.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård har införts

regler för att anpassa svensk lagstiftning i fråga om besöksrestriktioner så att

 de uppfyller bestämmelserna i den europeiska konventionen om skydd för

mänskliga rättigheter och de grundläggande friheterna. Erinring om

bestämmelserna i nämnda lag görs i paragrafens andra stycke.

15 b §

Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 12.4.

I bestämmelsen ges befogenheter att under vissa angivna förhållanden placera en

intagen på ett hem för särskild noggrann tillsyn vid enhet som är låsbar eller

på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn. Bestämmelsen motsvarar vad

 som gäller i dag enligt 26 § socialtjänstförordningen.

15 c §

Även denna paragraf är ny och behandlas i avsnitt 12.4.

Paragrafen motsvarar bestämmelserna i fråga om den som är intagen i ett särskilt

 ungdomshem i nuvarande 27 § socialtjänstförordningen.

17 a §

Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 12.1.

I bestämmelsen ges en skyldighet, och motsvarande befogenhet, för en person som

är intagen i ett särskilt ungdomshem att vid ankomsten lämna blod-, urin- eller

utandningsprov för kontroll av om han eller hon påverkad av alkohol, narkotika,

andra berusningsmedel, hälsofarliga varor eller dopningsmedel, om det föreligger

 misstanke att han eller hon är påverkad av något sådant medel. För att ett prov

 skall få tas krävs att misstanken är välgrundad. Detsamma gäller inför vistelse

 i utanför hemmet. Ett positivt prov eller vägran att lämna prov får dock inte

utgöra grund för bestraffning eller indragen förmån.

42 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande. Genom tillägget i första

stycket införs en möjlighet för en intagen i ett hem för särskilt noggrann

tillsyn möjlighet att överklaga beslut i enskilt fall av rätten att föra

telefonsamtal eller ta emot besök. Generella beslut om begränsningar i fråga om

telefonsamtal eller att ta emot besök kan däremot inte överklagas enligt denna

bestämmelse.

16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av

sluten ungdomsvård

18 a §

Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 12.1.

I paragrafen föreskrivs att den dömde vid ankomst till ett särskilt ungdomshem

och inför vistelse utanför hemmet är skyldig att efter uppmaning lämna blod-,

urin- eller utandningsprov för kontroll om han eller hon är påverkad av

narkotika, alkoholhaltiga drycker, dopningsmedel eller hälsofarliga varor, om

det föreligger misstanke att den dömde är påverkad av något sådant medel. För

att ett prov skall få tas krävs att misstanken är välgrundad. Ett positivt prov

eller vägran att lämna prov får inte utgöra grund för bestraffning eller

indragen förmån.

Sammanfattning av betänkandet Socialtjänst i utveckling (SOU 1999:97)

Hösten 1997 fick jag regeringens uppdrag att se över vissa frågor om

socialtjänstlagen, dess uppgifter och tillsynen över den. Mot bakgrund av de

lagändringar och organisatoriska eller ekonomiska förändringar som skett i

samhället under 1990-talet skulle förslag lämnas om bl.a. lagens struktur och

konstruktion, sambandet mellan socialbidrag och övriga trygghetssystem,

socialtjänstens finansiering och tillsynen över socialtjänsten.

Genom tilläggsdirektiv utvidgades uppdraget till att även lämna förslag till hur

 den ekonomiska tryggheten för vissa äldre invandrare ska utformas. Vidare

uppdrog regeringen i december 1998 åt utredningen att överväga en tydligare

reglering av anhörigstödet och att analysera effektiviteten i tillsynen av vård,

 service och stöd till psykiskt störda.

Som stöd i utredningsarbetet har förutom sekretariatet funnits sakkunniga och

experter. Flera departement, myndigheter och intresseorganisationer har varit

representerade. Till största delen råder enighet om de förslag som läggs. I

vissa delar har dock särskilda yttranden lämnats.

Grundläggande principer för socialtjänsten

Översyn av socialtjänstlagen och socialtjänstens uppgifter har skett med

utgångspunkten att grundläggande målsättningar och värderingar för

socialtjänsten ska ligga fast. Detta anges i direktiven. Det gäller principerna

om helhetssyn, det förebyggande perspektivet och att den enskildes resurser ska

tas tillvara. Men förutsättningarna för kommunala verksamheter är i dag

annorlunda än när förarbetena till socialtjänstlagen (1980:682) utarbetades. Det

 gäller såväl ansvarsfördelning som organisatoriska och ekonomiska förhållanden.

 Med hänsyn till detta har utredningen funnit skäl att närmare analysera

begreppet helhetssyn, som har varit ett centralt begrepp när vårdsektorn

successivt har reformerats.

När socialtjänstreformen genomfördes i början av 1980-talet innebar helhetssynen

 ett uppbrott från den traditionella socialvårdens arbetsmetoder med dess

uppdelning på olika funktioner. Helhetssynen innebär att en individs totala

situation och omgivning ska beaktas i skilda behandlings- och servicesammanhang.

 För att underlätta ett sådant förhållningssätt skulle huvudansvaret för

socialtjänsten ligga på en nämnd. Socialtjänstens indelning i verksamhetsnivåer

- individinriktade, allmänt inriktade och strukturinriktade insatser - var också

 ett uttryck för det inflytande helhetssynen hade, liksom socialtjänstlagens

karaktär av ramlag.

Sedan år 1992 har kommunerna stor frihet att själva utforma sin nämnd- och

förvaltningsorganisation. Det är t.ex. inte längre obligatoriskt att ha en

socialnämnd. Att ansvarsfördelningen mellan landsting och kommuner förändrats

under 1990-talet har också bidragit till organisatoriska förändringar.

Helhetssynen som organisatorisk princip har därför inte samma tyngd som

tidigare.

Trots detta är utredningen av den uppfattningen att en helhetssyn med fokus på

den enskildes behov fortfarande är en grundläggande utgångspunkt för det sociala

 arbetet. Socialtjänsten ska ha ett brett perspektiv på enskilda människors

situation, problem och resurser. Det gäller att förstå den enskildes situation i

 förhållande till det sammanhang och den omgivning som han eller hon ingår i

eller är en del av. De stödinsatser som behövs ska också ges på sådant sätt att

den enskilde kan ta tillvara och utveckla sina egna resurser. Principen om att

ta tillvara den enskildes egna resurser äger alltså fortfarande stor giltighet

liksom principen om det förebyggande perspektivet i socialt arbete.

Socialtjänstlagens struktur och konstruktion

Under utredningsarbetet har socialtjänstlagens struktur och konstruktion

ingående diskuterats och analyserats. Den slutsats utredningen kommit fram till

är densamma som socialtjänstkommitténs (SOU 1994:139), nämligen att

socialtjänstlagens grundläggande struktur och konstruktion inte bör förändras.

Dess grundläggande karaktär av ramlag ska alltså behållas. De främsta skälen för

 detta är att den öppna karaktären på bestämmelser i en sådan lag ger utrymme

för att anpassa tillämpningen av den till såväl omständigheterna i det enskilda

fallet som till samhällsutvecklingen och huvudmannens inflytande.

Men socialtjänstlagen är ingen renodlad ramlag. Den innehåller också

bestämmelser som är mer styrande och formella till sin karaktär. Att ha sådana

bestämmelser i en ramlag har ibland ifrågasatts med hän visning till det

kommunala självbestämmandet. Behov från regeringens och riksdagens sida att

särskilt framhålla och genomdriva en viss viljeinriktning eller skapa ett

särskilt skydd för vissa personer eller värden kommer dock alltid att finnas.

Men också detta är uttryck för den demokratiska process som kommer till uttryck

i lagstiftningen. Det bör inte i sig ge anledning till att överge

ramlagstekniken och de fördelar den ger så länge inslagen av detaljerad styrning

 är begränsad. En ramlag för socialtjänsten som anger övergripande ambitioner

och mål för vissa verksamheter i socialtjänsten och stödet till vissa grupper i

samhället är alltså enligt socialtjänstutredningen att föredra framför en

detaljreglering. En sådan lag ger möjligheter att anpassa tillämpningen efter

lokala behov och förutsättningar. Men det finns också nackdelar såsom att lagen

tillämpas på olika sätt, dvs. med bristande likvärdighet, i skilda delar av

landet. En aktiv tillsyn, uppföljning och utvärdering kan motverka och utjämna

sådana nackdelar.

En särskild lag om socialbidrag

En förändring i socialtjänstlagens konstruktion bör ändå göras.

Socialbidragshanteringen ska visserligen även fortsättningsvis vara en del av

socialtjänstens verksamhet, men utredningen föreslår att bestämmelserna om

ekonomiskt bistånd i form av socialbidrag lyfts ut ur socialtjänstlagen och

regleras i en särskild lag om socialbidrag.

Det främsta skälet för ett sådant förslag är att socialbidraget under 1990-talet

 mist sin karaktär av tillfälligt ekonomiskt stöd. Antalet personer som är

långvarigt beroende av socialbidrag har flerdubblats under detta decennium.

Oberoende av konjunkturläget tyder också utvecklingen på att fler människor än

för ett tiotal år sedan kommer att vara beroende av socialbidrag för mer

varaktiga behov. Socialbidraget kan då också förväntas få en svagare koppling

till renodlade sociala problem, medan dess koppling till bristande fotfäste på

arbetsmarknad eller utbildning förstärks. Det blir alltså människors

försörjningsproblem som står i fokus. Mer generella lösningar som alternativ

till socialbidrag torde åtminstone på kort sikt anses alltför kostsamma för att

vara reella alternativ.

Många verksamhetsföreträdare har länge förespråkat att socialbidraget

organisatoriskt skiljs ut från övrigt socialt arbete. Detta är också vanligt i

länder utanför Norden.

Kravet på helhetssyn är inget hinder för en särskild lag om socialbidrag. Det är

 viktigt att slå fast att de grundläggande värderingar, som gäller för

socialtjänstens arbete och som kommer till uttryck i socialtjänstlagens

portalparagraf, fortfarande ska ha giltighet för socialbidraget. Dessutom

föreslås en övergripande bestämmelse, som anger målinriktningen för lagens

tillämpning.

Socialbidraget är och ska vara det yttersta ekonomiska skyddsnätet för

medborgarna. En viktig uppgift för socialtjänsten är att i nära samverkan med

arbetsmarknadsmyndigheter och försäkringskassor stödja enskilda att efter

förmåga ta ansvar för sin och sin familjs försörjning. Socialbidraget ska träda

in när det inte finns några andra möjligheter till försörjning. Denna princip

upprätthålls i dag genom kravet på individuell behovsprövning. Den fyller väl

sin funktion och ska gälla också framöver.

Den individuella behovsbedömningen har i vissa fall uppfattats om

åldersrelaterad. Exempelvis finns det skäl att ha en särskilt restriktiv

hållning vad gäller socialbidrag till ungdomar. Samhällets insatser för unga

människor bör koncentreras på områden som stödjer positiva attityder till och

ger möjligheter till egenförsörjning.

Bestämmelserna för socialbidraget föreslås utformas som rättighetsbestämmelser.

Beslut om socialbidrag ska alltså kunna överklagas med förvaltningsbesvär. Detta

 är i huvudsak fallet redan i dag och gäller även för socialförsäkringsförmåner.

Begränsningen till socialbidrag för akut tandvård upphör. Det ska vara möjligt

att få socialbidrag också för annan tandvård.

En samlad lag om vård och omsorg fordrar en särskild översyn

Äldreomsorg är inget entydigt begrepp. Det används ibland för att beteckna de

sociala insatser för äldre som ryms i socialtjänstlagens reglering. Men det är

också ett samlande begrepp för olika insatser i form av vård och omsorg som ges

till äldre. Det omfattar då både allmänna och individinriktade insatser och

såväl sociala som medicinska insatser. I denna betydelse är äldreomsorgen en

verksamhet som regleras av två lagar, socialtjänstlagen och hälso- och

sjukvårdslagen. Att samla de bestämmelser som i dag reglerar äldreomsorgen i en

särskild vård- och omsorgslag har i olika sammanhang framförts som ett

alternativ. Under utredningsarbetet har möjligheterna till en sådan lag

analyserats. Men socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen har

principiellt olika strukturer och konstruktioner. En förändring i riktning mot

en särskild vård- och omsorgslag är en så komplex och omfattande förändring att

den fordrar en särskild översyn.

Ändringar i och omredigering av socialtjänstlagen

I socialtjänstlagen regleras socialnämndens (motsvarande) uppgifter i samma

omfattning som tidigare med undantag av behovet av ekonomiskt stöd till

grundläggande försörjning. Ekonomiskt stöd till vård- och behandlingsinsatser

ska alltså prövas enligt socialtjänstlagen. Några förändringar när det gäller

socialtjänstens uppgifter att verka för att människor ska ha goda

levnadsförhållanden och svara för enskildas behov av upplysningar, råd, stöd,

omsorg och vård föreslås i princip inte. Likaså kvarstår bestämmelserna som

reglerar omsorg om barn och ungdomar, äldre och personer med funktionshinder och

 åtgärder för missbrukare. Däremot behöver socialtjänstlagen redigeras om. Detta

 är en följd av såväl denna utrednings förslag om regleringen av socialbidraget

och vissa preciseringar i socialtjänstlagen som tidigare ändringar som gjorts i

lagen under årens lopp.

Rättssäkerheten för den enskilde förstärks

I socialtjänstlagen införs en bestämmelse om att den enskilde som har behov av

stöd och hjälp, service, vård, omsorg och behandling ska ha rätt till bistånd om

 behovet inte kan tillgodoses på annat sätt. Det råder också stor samstämmighet

om att frågor om enskilda människors rättsäkerhet ska väga tungt. Hur den

enskildes rättssäkerhet ska utformas finns det dock skilda uppfattningar om,

vilka också varierar över tid, mellan olika samhällssektorer och mellan skilda

politiska uppfattningar. Hur rättssäkerheten kommer till uttryck beror slutligen

 alltid på vilka avvägningar som görs mellan skilda intressen och viljor.

Den prövning och analys som skett inom utredningens ram leder fram till

ställningstagandet att den enskildes ställning inom socialtjänsten måste få ett

särskilt skydd. Även om lagens materiella bestämmelser är ett skydd i sig för

den enskilde, är det inte alltid verkningsfullt i det individuella fallet för

att hävda lagens mening mot det offentliga. Det ska därför i alla situationer

finnas en möjlighet för enskilda att kunna överklaga biståndsbeslut genom

förvaltningsbesvär. För detta talar särskilt att socialtjänsten vänder sig till

människor, som av olika skäl kan ha svårt att hävda sin rätt i den offentliga

debatten.

- och ska vara lika för alla

Socialtjänstlagen ska alltså innehålla en bestämmelse av rättighetskaraktär för

att tillgodose enskildas behov av insatser. Alla medborgare som berörs av lagen

ska då också ha samma skydd och rätt till stöd. Utredningen kan inte finna några

 skäl vare sig för att utmönstra några individers behov av stöd och hjälp bara

för att de hänförs till någon särskild grupp eller för att ha olika regler för

olika slags insatser.

Genom stödet ska den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsnivå

Nivån på biståndet har kopplats till begreppet skälig levnadsnivå. Men med

ledning av detta begrepp ska inte bara nivån på biståndet, utan också vilken

form av insats som kan komma i fråga, bestämmas. Det är inte möjligt att tydligt

 skilja nivån från innehållet utan att den skäliga levnadsnivån blir ett uttryck

 också för kvaliteten i insatsen och för vilken ambitionsnivå som kan anses vara

 rimlig i varje enskilt fall mot bakgrund av rättighetsbestämmelsens syfte.

En bestämmelse av detta slag, dvs. att tillförsäkra den enskilde en skälig

levnadsnivå, ska kunna användas även om förutsättningarna förändras genom

samhällsutvecklingen. Över tiden ändrade ekonomiska och andra förutsättningar,

liksom metodutveckling, som medför ändrade arbetsformer, kräver en generell

utformning som tillåter en flexibel uttolkning och användning. Även om

nackdelarna med en såväl till nivå som innehåll allmänt hållen bestämmelse är

kända ser utredningen i dag inget bättre alternativ för att säkerställa den

enskildes behov av stöd än en i lag föreskriven individuell rätt till insats för

 livsföringen i vissa fall.

Rättigheter och de kommunala resurserna

Både den nya lagen om socialbidrag och den reviderade socialtjänstlagen innebär

utökade möjligheter att överklaga för den enskilde.

För båda lagarna ska enligt utredningens uppfattning gälla att det i det

enskilda fallet ska tas rimliga hänsyn till kommunens resurser. Ekonomiska

restriktioner är ett legitimt intresse som ska få vägas in vid beslut om

bistånd.

Stödet för anhöriga/närstående förtydligas i socialtjänstlagen

I samband med att vissa förändringar gjordes i socialtjänstlagen år 1998

infördes en ny bestämmelse om stöd för anhöriga som vårdar närstående som är

långvarigt sjuka, gamla eller funktionshindrade. Detta skedde genom ett tillägg

i den paragraf (5 § SoL), som reglerar socialtjänstens uppgifter. Anhöriga och

andra närstående gör omfattande och mycket betydelsefulla insatser vid vården av

 äldre och sjuka personer. Att stödja dem i detta arbete är så viktigt att det

bör vara en särskilt reglerad skyldighet för kommunen att göra det. Utredningen

föreslår att detta sker genom att en ny paragraf införs i socialtjänstlagen, där

 skyldigheten förtydligas.

Målet för anhörigstödet är enligt utredningens mening trehövdat. Det första

handlar om att visa anhörigvårdarna samhällets uppskattning, det andra är att

medverka till anhörigvårdares livskvalitet trots deras vårdåtagande och det

tredje är att förebygga utbrändhet. I detta sammanhang är det viktigt att

framhålla att skyldigheten för kommunerna att ge stöd inte får bli eller

upplevas som krav på anhöriga. Det får heller inte innebära att personer med

behov av vård och omsorg känner krav på att ta emot vård av anhöriga.

Ömsesidigheten i förtroendet vårdtagare - vårdgivare kan inte nog betonas.

Särskilda stimulansmedel för att främja metodutvecklingen i det sociala arbetet

Tidiga insatser i form av social rådgivning och personligt stöd är centrala

inslag i ett effektivt och framgångsrikt socialt arbete. Det är viktigt att

regering och riksdag främjar en fortsatt metodutveckling inom detta område.

Detta kan ske genom att Socialstyrelsen får i uppdrag att fördela särskilda

stimulansmedel.

Begreppet skälig levnadsnivå fyller väl sin funktion

Utredningsuppdraget har omfattat uppgiften att analysera begreppet skälig

levnadsnivå och då behandla frågan om det med hänsyn till den enskildes

rättssäkerhet är möjligt att ge kommunerna mer utrymme för lokalt anpassade

lösningar.

Begreppet skälig levnadsnivå avser innehåll och nivåer för alla former av

bistånd, inte bara det ekonomiska. Socialnämnden kan utfärda rekommendationer

eller riktlinjer till vägledning vid biståndsbedömningar om vad som i den egna

kommunen är att betrakta som skälig levnadsnivå. Detta gäller med undantag av de

 preciseringar som gäller för försörjningsstödet. Men begreppets grundläggande

betydelse anges i socialtjänstlagens portalparagraf. Oavsett vilka riktlinjer

som finns måste en prövning av rätten till bistånd i varje enskild fall alltid

ske utifrån den enskildes behov.

En rättsvetenskaplig undersökning av begreppet skälig levnadsnivå inom

socialtjänstlagen och motsvarande begrepp i LSS har nyligen presenterats. Efter

att ha gått igenom Regeringsrättens domar konstaterar författaren att det från

början vaga begreppet skälig levnadsnivå har preciserats genom domstolens

avgöranden när det gäller socialbidrag men inte för andra former av bistånd.

Utredningens slutsats efter en samlad analys är att lagen i sin nuvarande

utformning ger kommunerna ett betydande utrymme för lokalt anpassade lösningar.

I detta måste också ligga att domstolarna i valet mellan olika instanser ska ha

att väga in kostnadsaspekter när biståndsinsatser vägs mot varandra.

Försörjning

Sambandet mellan socialbidraget och övriga trygghetssystem ska, enligt

direktiven, analyseras utifrån övergripande förändringar i samhället under

1990-talet, särskilt när det gäller förändringar i de statliga

transfereringarna. Dessutom ska förslag lämnas om hur individ- och

familjeomsorgen kan förändras så att den bättre stämmer överens med den avsedda

funktionen att främst stödja enskilda med ett individuellt bistånd som är

föranlett av tillfälliga sociala eller ekonomiska problem.

Förslagen får inte medföra att de sammantagna offentliga åtagandena utökas. Om

detta även avser kostnader bör noteras att utredningen inte kunnat lägga förslag

 som, utan kostnadskonsekvenser för den offentliga sektorn, påtagligt minskar

socialbidragsberoendet. Detta beror i huvudsak på socialbidragets

kostnadseffektivitet genom dess träffsäkerhet och den individuella

behovsprövningen.

Socialbidraget under 1990-talet - en försörjningskälla

Under 1990-talets första sju år fördubblades kostnaderna, i reala termer, för

socialbidraget. Under samma tidsperiod mer än fördubblades den andel hushåll som

 under flera år var beroende av socialbidrag. Socialbidraget fungerar därmed

inte längre enbart som ett yttersta skyddsnät, utan har stor betydelse för många

 människors försörjning. Den huvudsakliga förklaringen till detta är

utvecklingen på arbetsmarknaden med hög arbetslöshet särskilt bland nya

invandrare och ungdomar. Att många bland dem inte lyckades etablera sig på

arbetsmarknaden medförde i sin tur att de inte omfattades av de försäkringar som

 byggts upp till skydd för den enskilde vid arbetslöshet och sjukdom.

Den offentliga sektorns svaga budgetssituation till följd av problemen i den

svenska ekonomin i början av 1990-talet bidrog också till att

socialbidragskostnaderna ökade. Staten tvingades bl.a. sänka nivåerna i

socialförsäkringssystemet samtidigt som kommunerna ökade brukaravgifterna,

särskilt inom barnomsorgen. Till detta kom att skattepolitiken lades om i början

 av 1990-talet. Växlingen från direkt till indirekt beskattning kom att

missgynna hushåll med låga inkomster.

Det förtjänar att påpekas att utvecklingen med ökade socialbidrag brutits under

de senaste två åren. Kostnaderna för socialbidrag var en miljard kronor lägre år

 1998 jämfört med år 1997. Detta beror främst på den förbättrade

arbetsmarknaden, men kommunernas möjligheter att kräva deltagande i

kompetenshöjande åtgärder kan också haft en viss inverkan.

Av samstämmiga uppgifter från kommunföreträdare är det unga människor med

förhållandevis goda förutsättningar som fatt arbete, medan många andra är

fortsatt beroende av socialbidrag för sin försörjning. Detta gäller särskilt

gruppen nya invandrare.

Ett långvarigt beroende av socialbidrag riskerar att påverka den enskildes

motivation och förmåga att försörja sig själv. Om det ekonomiska utbytet av

arbete uteblir genom höga marginaleffekter eller om den enskildes kunskaper och

färdigheter inte utnyttjas ökar risken att den enskilde anpassar sig till ett

liv utanför arbetsmarknaden.

Oroande i detta sammanhang är att många barnfamiljer är långvarigt beroende av

socialbidrag. År 1996 levde 120 000 barn i sådana familjer. Hur deras självbild

och attityder påverkas finns skäl att fundera över. Oroande är också att en inte

 obetydlig grupp människor "faller mellan" arbetsförmedling och socialtjänst. De

 är arbetslösa men bedöms av arbetsförmedlingen som inte förmedlingsbara och får

 därför ingen eller begränsad service. Socialtjänsten menar ofta att samma

personer står till arbetsmarknadens förfogande och därför bör få del av

arbetsmarknadspolitiska åtgärder.

Vägar ut ur beroendet av socialbidrag

För att minska beroendet av socialbidrag behövs insatser inom flera

politikområden inte bara socialpolitiken. Det förslag och de bedömningar som

utredningen gör har en socialpolitisk grund, som inte helt kunnat avvägas mot

andra berörda områden. Bedömningarna bör därför närmast ses som en katalog över

tänkbara förändringar som behöver beredas ytterligare.

- introduktionsersättning i stället för socialbidrag

Utredningen föreslår att det ska vara obligatoriskt för kommunerna att betala ut

 introduktionsersättning i stället för socialbidrag till skyddsbehövande och

andra som omfattas av det kommunala flyktingmottagandet under den tid de

introduceras i det svenska samhället. Ofta handläggs det i dag som ett

socialbidrag. Men vid handläggningen av introduktionsersättningen ska det vara

tydligt att det är en ersättning för det introduktionsprogram den enskilde

deltar i och inte ett socialt bidrag.

Om en statlig beskattad introduktionsersättning infördes skulle det bli än

tydligare att försörjningsstödet under introduktionstiden inte är ett

socialbidrag. Enligt utredningens bedömning finns det skäl att överväga att på

längre sikt införa en sådan typ av ersättning till flyktingar som får permanent

uppehållstillstånd. Den skulle kunna utbetalas under en tvåårsperiod och inte

prövas mot andra inkomster. Ersättningen bör inte kvalificera till ersättningar

inom socialförsäkringssystemet eller räknas som kvalifikationstid för

arbetslöshetsersättning. En introduktionsersättning av detta slag skulle stärka

flyktingarnas möjlighet att etablera sig på den svenska arbetsmarknaden. Men det

 är en relativt kostnadskrävande reform.

- förändringar i vissa transfereringar

Mot bakgrund av vissa beräkningar inom ramen för utredningsarbetet bedömer

utredningen att förändringar i vissa transfereringar skulle bidra till att

minska beroendet av socialbidrag. Att höja studiemedlen till studerande med barn

 är en sådan förändring. Antalet studenter med barn har ökat under 1990-talet. I

 dagens studiemedelssystem saknas dock möjligheter att utöka studiemedlen genom

extra lån eller bidrag för barnfamiljer.

Det långvariga socialbidragsberoendet skulle minska påtagligt om de lägsta

ersättningarna vid deltagande i arbetsmarknadspolitiska åtgärder höjdes. Det är

idag stora skillnader i nivå på ersättning till personer som deltar i olika

arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Många tvingas söka kompletterande socialbidrag

 för att klara sin försörjning. Det torde vara en dålig användning av offentliga

 resurser att välja nivåer i försörjningssystemet så att regelmässigt flera

delar av den offentliga förvaltningen engageras vid handläggning av en enskilds

försörjning vid studier eller annan kompetenshöjande verksamhet.

Under 1990-talet försämrades försörjningssituationen för många barnfamiljer. En

höjning av barndelen i bostadsbidraget skulle ha en relativt stor effekt på

socialbidragskostnaderna. En höjning med 300 kronor per månad skulle till mer än

 en tredjedel återvinnas genom sänkta socialbidragskostnader.

Avgifter för barnomsorg bör inte bekostas med socialbidrag. Men i vissa kommuner

 tillämpas riktlinjer som innebär att så sker i stället för att hushållet får en

 nedsatt barnomsorgsavgift. Detta strider mot en tidigare rekommendation från

Socialstyrelsen. Barnomsorgen är numera en del av utbildningspolitiken och en

sådan rekommendation saknar därför lagstöd. I årets vårproposition förutskickade

 regeringen en s.k. maximitaxereform. Utredningen vill framhålla att det också

ur socialbidragssynpunkt finns behov av sänkta avgifter för barnomsorgen. Därför

 är det väsentligt att förslaget om maximitaxa utformas på sådant sätt att det

väger in marginaleffekterna för hushåll med låga och mycket låga inkomster.

Också en vidgad användning av lönesubventioner skulle enligt utredningens

bedömning kunna minska det långvariga socialbidragsberoendet. För närvarande

ökar lönebidragsanställningar möjligheterna för personer med nedsatt

arbetsförmåga, och vissa arbetshandikappade, att få anställning på den öppna

marknaden. Våren 1999 var drygt 50 000 personer anställda med lönebidrag, vilket

 är en ökning jämfört med år 1997. Men denna utveckling har inte inrymt den

grupp som varit långvarigt beroende av socialbidrag, dvs. i regel personer som

har stora svårigheter på arbetsmarknaden men oftast varken är arbetshandikappade

 eller har nedsatt arbetsförmåga.

Utvidgade kriterier för anställning med lönesubvention skulle kunna t spela en

viktig roll för att underlätta introduktionen på arbetsmarknaden. Kriterierna

skulle vara andra än de som gäller för lönebidrag till arbetshandikappade. Det

klart uttalade syftet skulle vara att den är en övergång till ordinarie

arbetsmarknad. Bristande kunskaper i svenska kan vara ett sådant kriterium.

- samverkan ger resultat, ytterligare incitament behövs

Att hjälp och stödåtgärder till en enskild genomförs på ett samordnat sätt är

viktigt för att det ska leda till avsett resultat. Många försök med samverkan

har genomförts och det är sannolikt att samverkan mellan den offentliga sektorns

 skilda delar minskar socialbidragsberoendet. Men det kan och bör göras mer för

att stimulera samverkan. Så kan t.ex. arbetsförmedlingsnämndernas roll utvidgas

och utvecklingsgarantin utvidgas till att omfatta fler kategorier. Redan idag

har nämnderna ett uttryckligt ansvar inom ramen för utvecklingsgarantin. En

annan uppgift är att ansvara för att en individuell handlingsplan upprättas. Det

 som utmärker utvecklingsgarantin är gränsöverskridandet mellan utbildning,

personlig utveckling och arbete. Den arbetslöses idéer står i centrum och får

möjlighet att utvecklas. Det är naturligt att arbetsförmedlingsnämnderna får ett

 utökat ansvar i linje med ansvaret inom ramen för utvecklingsgarantin.

Det bör vara möjligt för en kommun att ordna försörjning via en särskild

aktiveringsersättning i stället för socialbidrag till personer som deltar i

aktiveringsprogram som ordnas av kommunen eller av kommunen i samverkan med

arbetsförmedlingen. Detta är idag inte möjligt enligt principen om

fikabehandling i kommunallagen. Ersättningens nivå bör bestämmas av respektive

kommun. Det bör också vara möjligt att samordna utbetalningen med t.ex.

försäkringskassan.

Organisation av och metoder vid socialbidragshandläggning har betydelse för

kostnaderna

Flera studier under senare år har visat att socialbidragskostnaderna inte enbart

 beror på strukturella faktorer. Hur kommunerna organiserar handläggningen och

vilka arbetsmetoder som tillämpas spelar också in och kan förklara en del av

variationerna i socialbidragskostnader mellan skilda kommuner. Dessa frågor bör

ägnas ökad uppmärksamhet i kommunerna.

Ekonomisk trygghet för vissa äldre invandrare m.fl.

Bland människor som till följd av låg eller ingen pension har svårt att försörja

 sig återfinns de som kommit till Sverige vid relativt hög ålder från länder

utanför EU och som beviljats permanent uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 §

utlänningslagen. Enligt tilläggsdirektiv (Dir. 1998:70) ska förslag lämnas till

hur deras ekonomiska trygghet ska utformas.

För att tillförsäkra den som är bosatt i Sverige och 65 år eller äldre en

grundläggande försörjning föreslås att ett äldreförsörjningsstöd införs. Det ska

 regleras i en särskild lag och finansieras av staten.

Grundläggande krav som ställs på äldreförsörjningsstödet och som påverkat

utformningen är att det

 bygger på krav på bosättning,

 gäller lika för alla,

 innebär en individuell behovsprövning,

 tillförsäkrar den enskilde en skälig levnadsnivå,

 har karaktären av en social hjälpförmån snarare än en trygghetsförmån och

 är enkelt att administrera och kontrollera.

Lagen om försörjningsstöd till äldre är inte tänkt att kompensera dem som väljer

 att använda sig av ålderspensionssystemets möjligheter att anpassa

pensionsutbetalningarna efter personliga önskemål. Äldreförsörjningsstödet ska

heller inte kunna utnyttjas för att kompensera ett tidigt eller partiellt uttag

enligt de möjligheter som pensionsbestämmelserna ger utrymme för. För att

förhindra detta måste undantagsbestämmelser fastställas. Den som inte har

tillgodoräknats pensionsrätt eller vars pensionspoäng har reducerats på grund av

 att han eller hon inte betalat sina avgifter fullt ut ska heller inte ha rätt

till äldreförsörjningsstöd.

Äldreförsörjningsstödet föreslås administreras av Riksförsäkringsverket och de

allmänna försäkringskassorna. Ansökan om stöd ska lämnas personligen till

försäkringskassan, som både prövar och beslutar om ärendet. Stöd kan beviljas

för högst tolv sammanhängande månader. För tid därefter krävs en ny ansökan.

På kort sikt beräknas kostnaderna för äldrestödet uppgå till 700 miljoner

kronor. Samtidigt beräknas kommunernas socialbidragskostnader minska med 500

miljoner kronor. På något längre sikt beräknas ytterligare kostnader på mellan

40 och 200 miljoner kronor att tillkomma. Finansieringsförslag har presenterats.

Socialtjänstens finansiering

I utredningens uppdrag ingår att analysera eventuella behov av att förändra

principerna för socialtjänstens finansiering för att få till stånd en mer

långsiktig stabilitet i resurserna inom socialtjänstens omsorgsområden. Några

konkreta förslag läggs inte fram när det gäller finansieringsfrågorna. Däremot

diskuteras behovet av ett ökat statligt ansvar för socialbidragskostnaderna.

Ett generellt finansiellt stöd

En grundläggande princip för statens bidrag till kommunerna är att de inte

riktas till någon särskild verksamhet. Skälet för detta är uppfattningen att

kommunala verksamheter bedrivs bättre och effektivare om de så långt möjligt

styrs av lokalpolitiska överväganden mot bakgrund av mål som formulerats på

nationell nivå. Därför finns det heller ingen statlig finansiering direkt riktad

 till socialtjänsten. Ett annat viktigt skäl för generella statsbidrag är att de

 ger en bättre överblick och kontroll över den samlade kommunala verksamheten.

Det kommunala statsbidrags- och utjämningssystemet består av tre delar; ett

invånarbaserat statsbidrag, en långtgående inkomstutjämning och en

kostnadsutjämning. Det förstnämnda innebär att knappt 6 000 kronor per invånare

lämnas till kommunerna. Inkomstutjämningen medför en omfördelning av medel

mellan kommunerna på ca åtta miljarder kronor. Kostnadsutjämningen ska utjämna

strukturella behovs- och kostnadsskillnader mellan kommunerna. De ska i princip

neutralisera kostnadsskillnader som kommunerna själva inte kan påverka. Det

finns 15 delmodeller inom kostnadsutjämningen där bl.a. individ- och

familjeomsorgen liksom äldreomsorgen ingår.

Vissa riktade statsbidrag

I vissa fall förekommer riktade statsbidrag trots att den generella

finansieringen är grundprincipen. De riktade bidragen motiveras med att

verksamheterna är så speciella att generella finansieringsformer inte anses

lämpliga. Ett exempel på detta är flyktingmottagandet. Andra är riktade

statsbidrag för arbetsmarknadspolitiska åtgärder, där kommunerna har en central

roll som arbetsgivare, och med särskilda utbildningsinsatser för vuxna, bl.a.

kunskapslyftet.

Kopplingen mellan resurs- och behovsutveckling

Vid årliga överläggningar mellan representanter för regeringen och kommunerna

bedöms för varje sektor hur stort resursutrymmet är. Däremot finns det i

statsbidrags- och utjämningssystemen som sådana inga automatiskt verkande

mekanismer för att anpassa resurserna till behovsutvecklingen. Den enda

automatiskt rörliga delen i det kommunala finansieringssystemet är därför

skattebasen. För att öka resurserna på annat sätt krävs alltså särskilda beslut

av statsmakterna eller kommunerna själva, t.ex. beslut om att höja anslaget till

 de generella statsbidragen och beslut om att höja den kommunala skattesatsen.

Detta innebär bl.a. att det finns ett negativt samband mellan förändringar i

skattebasen och förändringar i behovet av socialbidrag. Även om behoven inom

övrig individ- och familjeomsorg inte följer samma mönster som socialbidragen

påverkas de i viss mån av det samhällsekonomiska tillståndet. Sannolikt finns

det också här ett liknande negativt samband som mellan skattebas och

socialbidrag. När det gäller äldre- och handikappomsorgerna är det däremot svårt

 att se några kortsiktiga kopplingar mellan skattebas och behovsutveckling.

Istället har demografiska faktorer en kraftig påverkan på behovsutvecklingen.

Det är huvudsakligen kostnaderna för socialbidragen som är problematiska genom

att de inte är stabila i ett kortare tidsperspektiv. I den mån denna

instabilitet inte följer tydliga mönster som går att förutse försämras

kommunernas planeringsförutsättningar.

Ett ökat statligt ansvar för socialbidragskostnaderna bör övervägas

Det finns skäl att staten och kommunerna bör dela på ansvaret för variationer i

kostnaderna för socialbidragen. Det är främst tre skäl som talar för detta. Det

första har samband med de förslag som utredningen lägger fram när det gäller

lagregleringen av socialbidragen. Det andra skälet är det starka samband som

finns mellan det statliga trygghetssystemet och kommunernas kostnader för

socialbidragen och det tredje är att variationerna i ekonomin får effekter för

socialbidragskostnaderna.

Det finns olika modeller för hur ett delat ekonomiskt ansvar kan utformas, t.ex.

 riktade statsbidrag, formaliserade förhandlingar och en "särskild påse" i

kombination med formaliserade förhandlingar. Den förstnämnda modellen medför

risker för att insatser för att underlätta för långvarigt socialbidragsberoende

att bli självförsörjande inte prioriteras. Nackdelarna med denna modell

överväger fördelarna. De andra två modellerna har såväl för- som nackdelar, där

kopplingen mellan kommunernas kostnader för socialbidragen och statsbidragen är

tydligast i den sistnämnda.

Samverkan och gemensamt ansvar

Det är utredningens uppfattning att frågorna om socialtjänstens finansiering

till inte oväsentlig del handlar om samordning av de resurser som finns hos

flera offentliga aktörer. Socialtjänstens verksamhetsområde tangerar såväl

statlig som landstingskommunal verksamhet. En god samverkan bör leda till en

effektiv användning av de tillgängliga resurserna.

Utvecklingen i samhället under 1990-talet har dock kommit att innebära att

fördelningen av ansvaret inom den offentliga sektorn för försörjningsfrågorna

har blivit otydligare. Utredningens bedömning om ett ökat statligt ansvar för

socialbidragskostnaderna ska ses mot den bakgrunden. Ett delat ansvar bör öka

förutsättningarna för att den offentliga sektorns olika delar ska uppfatta

försörjningsfrågorna som gemensamma.

Problemen att på lång sikt finansiera äldreomsorgen måste bedömas som stora.

Detta finansieringsproblem bör mötas bl.a. genom lösningar som ger resurser.

Därför måste de offentliga styr- och finansieringssystemen vidareutvecklas, med

inriktning på samverkan och gemensamt ansvar, så att de bidrar till att ge goda

förutsättningar till försörjning genom arbete för befolkningen i yrkesaktie

ålder.

Tillsynen över socialtjänsten

Tillsynen över socialtjänsten utövas av Socialstyrelsen och länsstyrelserna.

Länsstyrelserna har det operativa ansvaret för tillsynen. De ska följa

socialnämndens tillämpning av lagen och se till att den fullgör sina uppgifter

på ett ändamålsenligt sätt.

Socialstyrelsens tillsynsroll när det gäller socialtjänsten är att samordna,

följa upp och utvärdera socialtjänsten. Styrelsen strävar också efter att i

samråd med länsstyrelserna utveckla enhetliga tillsynssystem och strukturer för

tillsyn. Socialstyrelsen har vidare det direkta ansvaret för tillsynen över

hälso- och sjukvården.

Regering och riksdag har i olika sammanhang uttalat att tillsynen över

socialtjänsten behöver effektiviseras. Det gäller framför allt tillsynen över

äldreomsorgen och stödet till personer med psykiska funktionshinder.

Socialutskottet har efterlyst en skarpare tillsyn som inriktas på frågor om

laglighet och rättssäkerhet och på att säkra kvaliteten i vården och omsorgen

(bet. 1996/97:SoU13). Riksdagen har också givit regeringen tillkänna att den bör

 överväga om tillsynen kan läggas på en och samma myndighet för såväl

socialtjänsten som hälso- och sjukvården för att på så sätt skapa en

slagkraftigare organisation.

Tillsynsbegreppet förtydligas

Begreppet tillsyn är inte enhetligt. Det är inte klart avgränsat mot andra

närliggande begrepp såsom uppföljning och utvärdering. I detta betänkande

används begreppet tillsyn för att beteckna kontroll av rättssäkerhet och

laglighet i individärenden och verksamheter. Tillsynen görs i förhållande till

lagens mål och bestämmelser. Uppföljning är en kontinuerlig eller regelmässig

produktion av data om vissa verksamheter. Utvärdering är att analysera och

värdera resultatet av verksamheten i relation till fastställda mål.

Utvärderingen grundas bl.a. på uppgifter från uppföljning och tillsyn.

För att klargöra att tillsyn enligt socialtjänstlagen handlar om kontroll av

laglighet och rättssäkerhet i individärenden och verksamheter i förhållande till

 lagens mål och bestämmelser föreslås innebörden i begreppet bli lagreglerad.

Laglighetskontrollen ska också omfatta kontroll av att det i verksamheterna

finns ett väl fungerande kvalitetssystem med regler för kvalitetssäkring.

Socialstyrelsen ska ha en vägledande roll i tillsynen över socialtjänsten

Inom ramen för utredningsarbetet har olika organisatoriska alternativ för att få

 en mer samordnad tillsyn över socialtjänst och hälso- och sjukvård skisserats

och analyserats. Varje sådant alternativ har sina för och nackdelar. Utredningen

 är inte beredd att i detta sammanhang föreslå en så omfattande omorganisation

av den statliga tillsynen över socialtjänsten och hälso- och sjukvården att all

tillsyn över dessa verksamheter samordnas.

Den lösning utredningen föreslår bygger i stället på att den nuvarande ordningen

 behålls tills vidare. Länsstyrelserna är alltså operativt ansvariga för

tillsynen över socialtjänsten och Socialstyrelsen operativt ansvarig för hälso-

och sjukvården. Men för att åstadkomma en bättre samordning ska Socialstyrelsen

ha en tydlig vägledande roll vid tillsynen av socialtjänsten. Det innebär att

styrelsen ska ha en formell rätt att styra länsstyrelsernas tillsynsverksamhet

på sådant sätt att en reell samordning i praktiken kan ske. Detta är framför

allt viktigt när det gäller tillsynsinsatser inom boendeformer för äldre,

bostäder med särskild service för funktionshindrade och hemtjänst för äldre och

personer med funktionshinder. På så sätt är det möjligt att tillgodose

önskemålen om att samordna tillsynen över socialtjänsten och hälso- och

sjukvården. Såväl kommunen eller den enskilde vårdgivaren som vårdtagaren kan

möta en gemensam statlig tillsynsgrupp.

Tillsynsinstrumenten utökas och förstärks

Utredningen föreslår också att en författningsreglerad möjlighet för

länsstyrelserna att inspektera all verksamhet inom socialtjänsten införs.

Dessutom ska länsstyrelserna få möjlighet att meddela förelägganden för att

avhjälpa missförhållanden. När tillsynen gäller sådana verksamheter där sociala

och medicinska insatser ges parallellt ska även Socialstyrelsen kunna ge

förelägganden.

Utan vårdtagarnas medgivande får inspektioner inte ske i deras bostäder. Vårdrum

 vid kommunala och enskilda sjukhem liksom rum i andra boendeformer eller

bostäder med särskild service räknas som vårdtagarnas bostäder, varför samtycke

krävs. Men detta torde knappast vålla några problem i praktiken. Om den enskilde

 själv på grund av sitt fysiska eller psykiska tillstånd inte kan lämna sitt

medgivande kan en nära anhörig eller god man sannolikt bedöma hur den enskilde

skulle vilja ha det om han eller hon själv kunde bestämma.

Redan i dag har länsstyrelserna med stöd av socialtjänstlagen möjligheter att

utfärda förelägganden, med eller utan vite, och besluta om att förbjuda

verksamheter när det gäller sådana som drivs i enskild regi men också i hem för

vård eller boende som drivs av kommunen. Denna möjlighet föreslås nu utvidgas

till att gälla hela socialtjänstområdet oavsett verksamheternas driftform. Det

skulle göra det lättare att komma till rätta med missförhållanden som uppdagas i

 samband med besök eller inspektioner vid särskilda boendeformer för äldre och

bostäder med särskild service för funktionshindrade. Föreläggandet föreslås

också kunna kombineras med vite i de fall tillsynsmyndigheten anser att det är

nödvändigt för att föreläggandet ska bli åtlytt.

Särskilda brukarråd inrättas

Länsstyrelserna och Socialstyrelsens regionala enheter har i dag god insikt om

hur tillsyn bör bedrivas. Men de kan inte ha sådan total överblick att de alltid

 upptäcker vad som kan kräva särskild uppmärksamhet från deras sida. Här kan

särskilda brukarråd spela en roll. Utredningen föreslår därför att särskilda

brukarråd inrättas som kan stödja länsstyrelserna och Socialstyrelsens regionala

 enheter när det gäller att bedöma vilka verksamheter som kräver särskild

uppmärksamhet från staten. Brukarråden ska alltså informera om människors

sociala situation och lämna förslag till myndigheterna om områden som kan vara

angelägna att granska.

Författningsförslag i betänkandet Socialtjänst i utveckling (SOU 1999:97)

Förslag till

Lag om ändring i Socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs följande i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)1

dels att 6 a-g §§, 69 b skall upphöra att gälla,

dels att nuvarande2 6 h §, skall betecknas 15 §, att nuvarande 7 och 7 a §§

skall betecknas 6 och 7 §§, att nuvarande 8 a § skall betecknas 12 §, att

nuvarande 11-12 a §§ skall betecknas 16-18 §§, att nuvarande 20 a-28 §§ skall

betecknas 21-31 §§, att nuvarande 30-40 §§ skall betecknas 32-43 §§, att

nuvarande 47-66 §§ skall betecknas 44-67 §§, att nuvarande 67-68 §§ skall

betecknas 75-76 §§, att nuvarande 69-69 a §§ skall betecknas 68-69 §§, att

nuvarande 69 c § skall betecknas 70 §, att nuvarande 70 a-70 c § skall betecknas

 71-73 §§, att nuvarande 71-78 §§ skall betecknas 80-93 §§,

dels att 3, 5 och 10 §§ skall ha följande lydelse,

dels att de nya 11 §, 25-26 §§, 32-33 §§, 35-40 §§ 44-45 §§, 49 §, 53-54 §§, 59

§, 61 §, 68-78 §§, samt rubriken före 11 § skall ha följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 6 skall sättas närmast före 14, att rubriken

närmast före 7 skall sättas närmast före 6, att rubriken närmast före 11 skall

sättas närmast före 16, att rubriken närmast före 12 skall sättas närmast före

17, att rubriken närmast före 21 skall sättas närmast före 22, att rubriken

närmast före 22 skall sättas närmast före 24, att rubriken närmast före 25 skall

 sättas närmast före 28, att rubriken närmast före 33 skall sättas närmast före

35, att rubrikerna närmast före 38 skall sättas närmast före 41, att rubriken

närmast före 47, skall sättas närmast före 44, att rubriken närmast före 50

skall sättas närmast före 47, att rubriken närmast före 59 skall sättas närmast

före 58, att rubriken närmast före 67 skall sättas närmast före 74, att rubriken

 närmast före 69 skall ställas närmast före 68, att rubrikerna närmast före 71

skall ställas närmast före 80, att rubriken närmast före 71 a skall ställas

närmast före 81, att rubriken närmast före 71 b skall ställas närmast före 82,

att rubriken närmast före 72 skall ställas närmast före 84, att rubriken närmast

 före 73 skall ställas närmast före 87, att rubriken närmast före 75 skall

ställas närmast före 90, att rubriken närmast före 77 skall ställas närmast före

 92, att rubriken närmast före 78 skall ställas närmast före 93,

dels att det i lagen skall införas nya paragrafer 13-15 §§, 29 §, 41-45 §§, 79

§, 85 §, 87-88 §§, 90 § av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §3

Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd

 och den hjälp som de behöver.

Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

I 6 h och 72 a §§ finns föreskrifter om ansvar i vissa fall för annan kommun än

den i vilken den enskilde vistas.

I 15 och 85 §§ finns föreskrifter om ansvar i vissa fall för annan kommun än den

 i vilken den enskilde vistas.

5 §4

Till socialnämndens uppgifter hör att

göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

medverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,

organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen,

informera om socialtjänsten i kommunen,

genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda

levnadsförhållanden,

svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp

och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

Socialnämnden bör genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar

närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder.

svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp

och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

10 §5

Socialnämnden bör genom hemtjänst, dagverksamheter eller annan liknande social

tjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och att ha kontakt med andra.

Nämnden bör även i övrigt tillhandahålla sociala tjänster genom

rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour eller annan därmed

jämförlig verksamhet.

Nämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift

att hjälpa den enskilde och hans närmaste i personliga angelägenheter, om den

enskilde begär eller samtycker till det. För barn som inte har fyllt 15 år får

kontaktperson utses endast om barnets vårdnadshavare begär eller samtycker till

det. Har barnet fyllt 15 år får kontaktperson utses endast om barnet självt

begär eller samtycker till det.

Speciella riktlinjer för socialnämndens verksamheter

11 §6

Socialnämnden skall genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar

närstående.

13 §7

Nämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift

att hjälpa den enskilde och hans närmaste i personliga angelägenheter, om den

enskilde begär eller samtycker till det. För barn som inte har fyllt 15 år får

kontaktperson utses endast om barnets vårdnadshavare begär eller samtycker till

det. Har barnet fyllt 15 år får kontaktperson utses endast om barnet självt

begär eller samtycker till det.

14 §8

Den som inte själv kan tillgodose sina behov för sin livsföring eller kan få dem

 tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden.

 Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes resurser att leva

ett självständigt liv.

Särskilda bestämmelser om ekonomiskt stöd i form av socialbidrag finns i lagen

om socialbidrag (1999:00).

15 §9

En person som önskar flytta till en annan kommun, men till följd av ålderdom,

funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande

vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan att

inflyttningskommunen erbjuder behövliga insatser, får hos den kommunen ansöka om

 sådana insatser som avses i 6 f §. En sådan ansökan skall behandlas som om den

enskilde var bosatt i inflyttningskommunen.

En person som önskar flytta till en annan kommun, men till följd av ålderdom,

funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande

vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan att

inflyttningskommunen erbjuder behövliga insatser, får hos den kommunen ansöka om

 sådana insatser enligt 14 §. En sådan ansökan skall behandlas som om den

enskilde var bosatt i inflyttningskommunen.

Det förhållandet att sökandens behov är tillgodosedda i hemkommunen får inte

beaktas vid prövning enligt första stycket.

På begäran av inflyttningskommunen är hemkommunen skyldig att bistå den förra

kommunen med den utredning som kan behövas för bedömningen av ansökan.

25 §10

Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem för

vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför

det egna hemmet. Enligt 23 a § skall dock behovet av vissa hem tillgodoses av

staten.

Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem för

vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför

det egna hemmet. Enligt 26 § skall dock behovet av vissa hem tillgodoses av

staten.

26 §11

Behovet av sådana hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall tillgodoses av staten. Statens

institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för dessa hem. Styrelsen

leder och har tillsyn över verksamheten vid hemmen.

Staten kan om det finns särskilda skäl för det genom avtal uppdra åt ett

landsting eller en kommun att inrätta och driva hem som avses i första stycket.

För vård i ett sådant hem som avses i första stycket får avgift tas ut av den

kommun som begärt placeringen.

Bestämmelserna i 24 § gäller även i fråga om vård i hem som avses i denna

paragraf.

Bestämmelserna i 27 § gäller även i fråga om vård i hem som avses i denna

paragraf.

29 §12

Socialnämnden skall medverka till att de underåriga som avses i 25 § får god

vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden, verka för att de

får lämplig utbildning och lämna vårdnadshavarna och dem som vårdar sådana

underåriga råd, stöd och annan hjälp som de behöver.

Socialnämnden skall medverka till att de underåriga som avses i 28 § får god

vård och fostran och i övrigt gynnsamma uppväxtförhållanden, verka för att de

får lämplig utbildning och lämna vårdnadshavarna och dem som vårdar sådana

underåriga råd, stöd och annan hjälp som de behöver.

32 §13

Ett medgivande enligt 25 § första stycket meddelas av socialnämnden i

vårdnadshavarens hemkommun. Om nämndens prövning gäller ett hem i en annan

kommun, skall nämnden informera och samråda med den kommunen innan den fattar

sitt beslut.

Ett medgivande enligt 25 § tredje stycket och ett samtycke enligt 25 § femte

stycket meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 25 § fullgör skyldigheterna enligt 26

 §. I de fall samtycke enligt 25 § femte stycket lämnats av socialnämnden i en

annan kommun fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 26 §.

Ett medgivande enligt 28 § första stycket meddelas av socialnämnden i

vårdnadshavarens hemkommun. Om nämndens prövning gäller ett hem i en annan

kommun, skall nämnden informera och samråda med den kommunen innan den fattar

sitt beslut.

Ett medgivande enligt 28 § tredje stycket och ett samtycke enligt 28 § femte

stycket meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 28 § fullgör skyldigheterna enligt 29

 §. I de fall samtycke enligt 28 § femte stycket lämnats av socialnämnden i en

annan kommun fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 29 §.

33 §14

Enskilda personer eller sammanslutningar får inte bedriva verksamhet som syftar

till att förmedla underåriga till hem som avses i 25 §.

Enskilda personer eller sammanslutningar får inte bedriva verksamhet som syftar

till att förmedla underåriga till hem som avses i 28 §.

Om rätt för auktoriserade sammanslutningar att i vissa fall förmedla barn från

utlandet för adoption finns bestämmelser i lagen (1997:192) om internationell

adoptionsförmedling.

35 §15

Socialnämnden får, i andra fall än som avses i 33 a §, återkräva

försörjningsstöd som den enskilde har erhållit enligt 6 b § endast om det har

lämnats

1. som förskott på en förmån eller ersättning,

2. till den som är indragen i arbetskonflikt, eller

3. till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte kunnat råda över

 hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.

Har ekonomisk hjälp lämnats med stöd av 6 g §, får socialnämnden återkräva

hjälpen, om den har getts under villkor om återbetalning.

Socialnämnden får, i andra fall än som avses i 36 §, återkräva ekonomiskt

bistånd som den enskilde har erhållit enligt 14 § om det har getts under villkor

 om återbetalning.

Beslut som avser ekonomisk hjälp som kan komma att återkrävas enligt denna

paragraf skall vara skriftligt. Beslutet skall innehålla uppgift om den eller de

 omständigheter som enligt denna paragraf utgör grund för återbetalningsplikten.

 Beslutet skall delges den enskilde.

36 §16

Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna uppgifter

eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 6 b eller 6 g §

utgått obehörigen eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva vad som

 har betalats ut för mycket.

Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna uppgifter

eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 14 § utgått

obehörigen eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva vad som har

betalats ut för mycket.

Om någon i annat fall än som avses i första stycket uppburit sådant ekonomiskt

bistånd obehörigen eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta,

 får socialnämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket.

37 §17

Stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär medför inte kostnadsansvar för

den enskilde vårdtagaren. Kommunen får dock, utom beträffande underårig, ta ut

ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika

eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller

 boende eller i ett familjehem. Regeringen bemyndigas meddela föreskrifter om

den högsta ersättning som får tas ut för varje dag. För andra stöd- och

hjälpinsatser än som angetts nu får kommunen ta ut skälig ersättning.

Om en underårig genom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det

egna, är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning delta i kommunens

kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver Socialnämnden får i sådant

fall uppbära underhållsbidrag som avser den underårige.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänst för vilken avgift

har bestämts enligt 35 §.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänst för vilken avgift

har bestämts enligt 38 §.

38 §18

För familjerådgivning, hemtjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 12 § som

 inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär, sådant boende som avses

 i 20 § andra stycket eller 21 § tredje stycket eller annan liknande social

tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen

bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

För familjerådgivning, hemtjänst, verksamhet för barn och ungdom enligt 17 § som

 inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär, sådant boende som avses

 i 20 § andra stycket eller 22 § tredje stycket eller annan liknande social

tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen

bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som avses i 26 §

tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp

att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov,

boendekostnad och andra normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs

skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas

 av en oskäligt försämrad ekonomisk situation.

39 §19

Vill socialnämnden föra talan om ersättning som en enskild inte betalar

godvilligt för ekonomisk hjälp som avses i 33 eller 33 a § eller för kostnad som

 kommunen har haft enligt 34 § första eller andra stycket, skall talan väckas

hos länsrätten inom tre år från det kommunens kostnad uppkom. Talan väcks vid

den länsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt.

Vill socialnämnden föra talan om ersättning som en enskild inte betalar

godvilligt för ekonomisk hjälp som avses i 35 eller 36 § eller för kostnad som

kommunen har haft enligt 37 § första eller andra stycket, skall talan väckas hos

 länsrätten inom tre år från det kommunens kostnad uppkom. Talan väcks vid den

länsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt.

Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket

40 §20

Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som avses

i 33 och 33 a §§ samt 34 § första och andra styckena.

Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som avses

i 35 och 36 § samt 37 § första och andra styckena.

44 §21

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en särskild

avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som

ankommer på nämnden enligt 25 första-fjärde styckena och 28 § denna lag, 4 och 6

 §§, 11 § första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24, 26,

27 och 43 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 11

och 13 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

Första stycket gäller även i ärenden enligt 25 § femte stycket om samtycke

vägras och beslut enligt 36 § om att föra talan om återkrav enligt 33 a §.

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en särskild

avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som

ankommer på nämnden enligt 28 § första-fjärde styckena och 31 § denna lag, 4 och

 6 §§, 11 § första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24,

26, 27 och 43 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt

 11 och 13 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

Första stycket gäller även i ärenden enligt 28 § femte stycket om samtycke

vägras och beslut enligt 39 § om att föra talan om återkrav enligt 36 §.

45 §22

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller föräldrabalken

avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

1 kap. 4 § föräldrabalken,

2 kap. 1, 4-6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9 § att

besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad utredning,

3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § andra stycket föräldrabalken,

6 kap. 19 § föräldrabalken beträffande beslut att utse utredare i mål och

ärenden om vårdnad, boende eller umgänge,

7 kap. 7 § föräldrabalken beträffande godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta befogenhet

att meddela beslut i frågor som avses i 27 § denna lag eller att fullgöra vad

som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller

 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte heller omfatta befogenhet

att meddela beslut i frågor som avses i 30 § denna lag eller att fullgöra vad

som ankommer på nämnden enligt 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller

 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

49 §23

Socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 50 a § och fatta

beslut i ärendet även om den underårige byter vistelsekommun. Detsamma gäller om

 en utredning inletts enligt 50 § och ärendet avser vård av missbrukare.

Socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 48 § och fatta beslut

i ärendet även om den underårige byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en

utredning inletts enligt 47 § och ärendet avser vård av missbrukare.

Första stycket gäller inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att ta

över utredningen av ärendet.

53 §24

I ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild skall

 nämnden tillämpa följande bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223):

14 § första stycket om en parts rätt att meddela sig muntligen,

16 och 17 §§ om en parts rätt att få del av uppgifter,

20 § om motivering av beslut,

26 § om rättelse av skrivfel och liknande.

Bestämmelserna i 16 och 17 §§ förvaltningslagen gäller dock inte uppgifter som

rör någon annan sökande i ett ärende om ett sådant boende som avses i 20 § andra

 stycket eller 21 § tredje stycket eller om någon annan liknande social tjänst.

Bestämmelserna i 16 och 17 §§ förvaltningslagen gäller dock inte uppgifter som

rör någon annan sökande i ett ärende om ett sådant boende som avses i 20 § andra

 stycket eller 22 § tredje stycket eller om någon annan liknande social tjänst.

Vad som sägs i första stycket gäller också när det är fråga om en ansökan eller

ett yttrande till en annan myndighet i ett mål eller ärende som rör

myndighetsutövning mot enskild hos denna.

54 §25

Den som enligt vad som sägs i 54 § skall ges tillfälle att yttra sig enligt 17 §

 förvaltningslagen (1986:223) har rätt att få företräde inför nämnden, om inte

särskilda skäl föranleder annat.

Den som enligt vad som sägs i 53 § skall ges tillfälle att yttra sig enligt 17 §

 förvaltningslagen (1986:223) har rätt att få företräde inför nämnden, om inte

särskilda skäl föranleder annat.

Den som ges tillfälle att yttra sig skall underrättas om sin rätt att få

företräde inför nämnden.

59 §

Anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör socialnämndens

personregister skall gallras fem år efter det sista anteckningen gjordes i

akten. Gallring skall dock inte ske så länge uppgifter om samma person inte har

gallrats av nämnden enligt andra stycket.

Uppgifter i personregister som avses i 59 § första stycket skall gallras fem år

efter det att de förhållanden som uppgiften avser har upphört.

Uppgifter i personregister som avses i 58 § första stycket skall gallras fem år

efter det att de förhållanden som uppgiften avser har upphört.

Gallringen skall vara avslutad senast kalenderåret efter det att

gallringsskyldigheten inträdde.

61 §26

Följande handlingar får inte gallras med stöd av bestämmelserna i 60 § första

stycket:

1. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

faderskap,

2. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

adoption,

3. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig har

placerats eller tagits emot i ett hem för vård eller boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av hans föräldrar eller

någon annan som har vårdnaden om honom.

Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 60 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner beträffande ett representativt urval av personer.

Följande handlingar får inte gallras med stöd av bestämmelserna i 59 § första

stycket:

1. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

faderskap,

2. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

adoption,

3. handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig har

placerats eller tagits emot i ett hem för vård eller boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av hans föräldrar eller

någon annan som har vårdnaden om honom.

Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 59 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner beträffande ett representativt urval av personer.

68 §27

Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ

får inte utan tillstånd av länsstyrelsen yrkesmässigt bedriva verksamhet i form

av

1. hem för vård eller boende,

2. särskilda boendeformer motsvarande sådana som avses i 20 § andra stycket

eller 21 § tredje stycket,

3. hem för viss annan heldygnsvård,

4. hem eller öppen verksamhet för vård under en begränsad del av dygnet.

Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ

får inte utan tillstånd av länsstyrelsen yrkesmässigt bedriva verksamhet i form

av

1. hem för vård eller boende,

2. särskilda boendeformer motsvarande sådana som avses i 20 § andra stycket

eller 22 § tredje stycket,

3. hem för viss annan heldygnsvård,

4. hem eller öppen verksamhet för vård under en begränsad del av dygnet.

Tillstånd skall sökas hos länsstyrelsen i det län där verksamheten skall

bedrivas. Tillstånd behövs inte för sådan verksamhet som kommunen genom avtal

enligt 4 § tredje stycket har överlämnat till en enskild att utföra.

69 §28

Tillstånd att bedriva sådan verksamhet som avses i 69 § får beviljas endast om

verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet.

Tillstånd att bedriva sådan verksamhet som avses i 68 § får beviljas endast om

verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet.

Tillstånd får förenas med villkor av betydelse för kvalitet och säkerhet i

verksamheten.

Om verksamheten helt eller till väsentlig del ändras eller flyttas, skall nytt

tillstånd sökas.

70 §29

Verksamhet för vilken tillstånd krävs enligt 69 § första stycket står under

löpande tillsyn av socialnämnden i den kommun där verksamheten är belägen.

Nämnden har rätt att inspektera verksamheten och får inhämta de upplysningar och

 ta del av de handlingar som behövs för tillsynen.

Verksamhet för vilken tillstånd krävs enligt 68 § första stycket står under

löpande tillsyn av socialnämnden i den kommun där verksamheten är belägen.

Nämnden har rätt att inspektera verksamheten och får inhämta de upplysningar och

 ta del av de handlingar som behövs för tillsynen.

Om socialnämnden får kännedom om missförhållanden i enskild verksamhet som står

under länsstyrelsens tillsyn, skall socialnämnden underrätta länsstyrelsen om

det.

71 §30

Bestämmelserna i 51 och 52 §§ gäller i tillämpliga delar i enskild verksamhet

som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 69 b §. Dokumentationen skall

bevaras så länge den kan antas ha betydelse för åtgärder i verksamheten.

Bestämmelserna i 50 och 51 §§ gäller i tillämpliga delar i enskild verksamhet

som står under länsstyrelsens tillsyn enligt 76 §. Dokumentationen skall bevaras

 så länge den kan antas ha betydelse för åtgärder i verksamheten.

72 §

En handling i en personakt i enskild verksamhet som står under länsstyrelsens

tillsyn enligt 69 b § skall, om det begärs av den som akten rör, så snart som

möjligt tillhandahållas denne för läsning eller avskrivning på stället eller i

avskrift eller kopia, om inte annat följer av 71 a §.

En handling i en personakt i enskild verksamhet som står under länsstyrelsens

tillsyn enligt 76 § skall, om det begärs av den som akten rör, så snart som

möjligt tillhandahållas denne för läsning eller avskrivning på stället eller i

avskrift eller kopia, om inte annat följer av 81 §.

Frågor om utlämnande enligt första stycket prövas av den som ansvarar för

personakten. Anser denne att personakten eller någon del av den inte bör lämnas

ut, skall han genast med eget yttrande överlämna frågan till länsstyrelsen för

prövning.

73 §31

Länsstyrelsen får besluta att en personakt i enskild verksamhet som står under

länsstyrelsens tillsyn enligt 69 b § skall tas om hand

1. om verksamheten upphör,

2. om det på sannolika skäl kan antas att personakten inte kommer att handhas

enligt föreskrifterna i denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen, eller

3. om den som ansvarar för personakten ansöker om det och det finns ett

påtagligt behov av att akten tas om hand.

Länsstyrelsen får besluta att en personakt i enskild verksamhet som står under

länsstyrelsens tillsyn enligt 76 § skall tas om hand

1. om verksamheten upphör,

2. om det på sannolika skäl kan antas att personakten inte kommer att handhas

enligt föreskrifterna i denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen, eller

3. om den som ansvarar för personakten ansöker om det och det finns ett

påtagligt behov av att akten tas om hand.

En omhändertagen personakt skall återlämnas, om det är möjligt och det inte

finns skäl för omhändertagande enligt första stycket. Beslut i fråga om

återlämnande meddelas av länsstyrelsen efter ansökan av den som vid beslutet om

omhändertagande ansvarade för personakten. Personakter som har tagits om hand

enligt första stycket skall förvaras avskilda hos arkivmyndigheten i den kommun

där akterna omhändertagits. Personakterna skall bevaras i minst två år från det

att de kom in till arkivmyndigheten. En myndighet som har hand om en personakt

som har omhändertagits har, om en uppgift ur akten begärs för särskilt fall,

samma skyldighet att lämna uppgiften som den haft som ansvarat för akten före

omhändertagandet.

74 §32

Tillsyn i denna lag är kontroll av laglighet och rättssäkerhet i individärenden

i kommunal och enskild verksamhet som svarar för uppgifter inom socialtjänsten

samt att verksamheten uppfyller de krav som anges i 7 §.

75 §33

Socialstyrelsen har tillsyn över socialtjänsten i riket utom sådan verksamhet

som Statens institutionsstyrelse skall svara för.

Socialstyrelsen skall följa och vidareutveckla socialtjänsten. Till ledning för

kommuner och enskilda som svarar för uppgifter inom socialtjänsten får

Socialstyrelsen utfärda allmänna råd.

Socialstyrelsen leder genom föreskrifter och allmänna råd länsstyrelserna i

deras tillsyn över socialtjänsten.

76 §34

Länsstyrelserna har tillsyn över den socialtjänst som kommuner och enskilda inom

 länet svarar för.

Länsstyrelserna skall

informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och andra

samhällsorgan,

biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

hålla Socialstyrelsen underrättad om vad som framkommer under länsstyrelsernas

tillsynsverksamhet.

77 §35

Den som står under Socialstyrelsens och länsstyrelsens tillsyn är skyldig att på

 tillsynsmyndighetens begäran lämna handlingar och annat material som rör

verksamheten samt lämna de upplysningar som tillsynsmyndigheten behöver för sin

tillsyn eller uppföljning och utvärdering av socialtjänsten.

Tillsynsmyndigheten får förelägga den som svarar för verksamheten att lämna vad

som begärs. I föreläggandet får vite sättas ut.

Tillsynsmyndigheten har rätt att inspektera verksamhet som står under dess

tillsyn. Vid tillsynen har myndigheten rätt att få tillträde till de lokaler och

 andra utrymmen, dock ej bostäder, som används för verksamheten.

Den som utför inspektionen har rätt att tillfälligt omhänderta handlingar och

annat material som rör verksamheten.

Den vars verksamhet inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

78 §36

Om tillsynsmyndighet får kännedom om att verksamhet inom socialtjänsten inte

uppfyller kraven på laglighet och rättssäkerhet eller de krav som anges i 7 §

och om missförhållandet är av betydelse för enskildas möjligheter att få de

insatser de har rätt till, får tillsynsmyndigheten förelägga den som svarar för

verksamheten att avhjälpa missförhållandet. I föreläggandet får vite sättas ut.

Ett föreläggande skall innehålla uppgifter om de åtgärder som

tillsynsmyndigheten anser nödvändiga för att de påtalade missförhållandena skall

 kunna avhjälpas.

Om ett föreläggande att avhjälpa ett missförhållande inte följs och om detta är

allvarligt får tillsynsmyndigheten helt eller delvis förbjuda fortsatt

verksamhet.

Om ett föreläggande innebär att kommunen skall se till att viss verksamhet skall

 förbättras eller tillskapas och föreläggandet inte följs skall detta

rapporteras till regeringen.

79 §

Om ett missförhållande innebär fara för enskildas liv, säkerhet, eller hälsa får

 tillsynsmyndigheten utan föregående föreläggande förbjuda fortsatt verksamhet.

Beslut enligt första stycket går i omedelbar verkställighet.

85 §

Om någon efter beslut av en socialnämnd vistas i en annan kommun i familjehem,

hem för vård eller boende eller sådan boendeform eller bostad som avses i 20 §

andra stycket, 21 § tredje stycket och 69 § första stycket 2, har den kommun som

 beslutat om vistelsen ansvaret för det bistånd enligt 6 § samt det individuellt

 behovsprövade stöd och de individuellt behovsprövade sociala tjänster enligt

10-12 §§ som den enskilde kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om

ärendet överflyttas enligt 72 §.

Den kommun där den enskilde är folkbokförd har samma ansvar som en

placeringskommun enligt första stycket för bistånd, stöd och sociala tjänster

1. under kriminalvård i anstalt,

2. under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon

 annan än en kommun,

3. som aktualiserats inför avslutningen av vård enligt 1 eller 2.

Om någon efter beslut av en socialnämnd vistas i en annan kommun i familjehem,

hem för vård eller boende eller sådan boendeform eller bostad som avses i 20 §

andra stycket, 22 § tredje stycket och 68 § första stycket 2, har den kommun som

 beslutat om vistelsen ansvaret för det socialbidrag enligt 5 § lagen om

socialbidrag (1999:00) och bistånd enligt 14 § samt det individuellt

behovsprövade stöd och de individuellt behovsprövade sociala tjänster enligt 10,

 13, 16-17 §§ som den enskilde kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om

ärendet överflyttas enligt 84 §.

Den kommun där den enskilde är folkbokförd har samma ansvar som en

placeringskommun enligt första stycket för socialbidrag enligt lagen om

socialbidrag (1999:00) och bistånd enligt 14 §, stöd och sociala tjänster

1. under kriminalvård i anstalt,

2. under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon

 annan än en kommun,

3. som aktualiserats inför avslutningen av vård enligt 1 eller 2.

87 §

Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om nämnden

har meddelat beslut i fråga om

försörjningsstöd enligt 6 b §, vägran eller nedsättning av fortsatt

försörjningsstöd enligt 6 d §,

annat bistånd enligt 6 f §,

ansökan enligt 6 h §,

medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt 25 §, eller

förbud eller begränsning enligt 27 §.

Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om nämnden

har meddelat beslut i fråga om

bistånd enligt 14 §

ansökan enligt 15 §,

medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt 28 §, eller

förbud eller begränsning enligt 30 §.

Beslut i fråga om bistånd till annan får inte överklagas enligt första stycket.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller

kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det

har vunnit laga kraft.

88 §

Tillsynsmyndighetens beslut om föreläggande enligt 77 § andra stycket eller 78 §

 fösta stycket samt förbud enligt 78 § tredje stycket eller 79 § får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol.

90 §

Till böter döms den som

1.åsidosätter bestämmelserna i 25 § eller 31 § första stycket, om inte gärningen

 i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen (1997:192) om internationell

adoptionsförmedling,

2. överträder förbud eller begränsning som har meddelats med stöd av 27 §,

3. utan tillstånd driver sådan verksamhet som avses i 69 §,

4. i strid mot ett förbud som har meddelats enligt 70 § fortsätter verksamheten.

Till böter döms den som

1. åsidosätter bestämmelserna i 28 § eller 33 § första stycket, om inte

gärningen i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen (1997:192) om

internationell adoptionsförmedling,

2. överträder förbud eller begränsning som har meddelats med stöd av 30 §,

3. utan tillstånd driver sådan verksamhet som avses i 68 §,

4. i strid mot ett förbud som har meddelats enligt 78 § tredje stycket eller 79

§ fortsätter verksamheten.

Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialnämnden, länsstyrelsen

eller Socialstyrelsen.

Förslag till

Lag om socialbidrag (1999:00)

Härigenom föreskrivs följande

1 § Denna lag gäller enskildas rätt till ekonomiskt stöd i form av socialbidrag

samt rådgivning för att tillgodose behov av grundläggande försörjning.

2 § Socialbidraget skall främja människors ekonomiska trygghet och utformas så

att det stärker den enskildes resurser att leva ett självständigt liv.

3 § Den som inte själv kan tillgodose sina grundläggande behov av försörjning

eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till socialbidrag av

socialnämnden.

Rätten till socialbidrag förutsätter att den enskilde efter sin förmåga ansvarar

 för sin försörjning genom arbete, utbildning eller motsvarande.

4 § Den enskilde skall genom socialbidraget tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

5 § Socialbidrag lämnas för skäliga kostnader för

1. livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och

hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift,

2. boende, hushållsel, arbetsresor, hemförsäkring, läkarvård, tandvård, glasögon

 samt medlemskap i fackförening och arbetslöshetskassa.

3. andra grundläggande ekonomiska försörjningsbehov som inte avser vård- eller

behandlingsinsatser,

4. ekonomisk rådgivning.

Skäliga kostnader enligt första stycket 1 skall i enlighet med vad regeringen

närmare föreskriver beräknas enligt en för hela riket gällande norm (riksnorm)

på grundval av officiella prisundersökningar rörande olika hushållstypers

baskonsumtion. Om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl, skall

socialnämnden dock beräkna dessa kostnader till en högre nivå. Nämnden får också

 i ett enskilt fall beräkna kostnaderna till en lägre nivå, om det finns

särskilda skäl för detta.

6 § Socialnämnden får begära att den som uppbär socialbidrag under viss tid

skall delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet

 om den enskilde inte har kunnat beredas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk

åtgärd, och

1. inte har fyllt tjugofem år, eller

2. har fyllt tjugofem år men av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande

insatser, eller

3. följer en utbildning med tillgång till finansiering i särskild ordning men

under tid för studieuppehåll behöver försörjningsstöd.

Praktik eller kompetenshöjande verksamhet som avses i första stycket skall syfta

 till att utveckla den enskildes möjligheter att i framtiden försörja sig själv.

 Verksamheten skall stärka den enskildes möjligheter att komma in på

arbetsmarknaden eller, där så är lämpligt, på en fortsatt utbildning. Den skall

utformas med skälig hänsyn till den enskildes individuella önskemål och

förutsättningar.

Socialnämnden skall samråda med länsarbetsnämnden innan beslut fattas enligt

första stycket.

7 § Om den enskilde utan godtagbart skäl avböjer att delta i praktik eller annan

 kompetenshöjande verksamhet som anvisats enligt 6 §, får fortsatt socialbidrag

vägras eller nedsättas. Detsamma gäller om han eller hon utan godtagbart skäl

uteblir från praktiken eller den kompetenshöjande verksamheten.

8 § Den som deltar i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet enligt 6 §

skall därvid inte anses som arbetstagare. I den utsträckning den enskilde utför

uppgifter som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen

utförs vid förvärvsarbete, skall han eller hon dock likställas med arbetstagare

vid tillämpning av 2 kap. 1-9 §§, 3 kap. 1-4 §§ och 7-14 §§, 4 kap. 1-4 §§ och

8-10 §§ samt 7-9 kap. arbetsmiljölagen (1977:1160) och av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring.

9 § Socialnämnden får, i andra fall än som avses i 10 §, återkräva socialbidrag

som den enskilde har erhållit enligt 5 § 1 och 2 endast om det har lämnats

1. som förskott på en förmån eller ersättning,

2. till den som är indragen i arbetskonflikt, eller

3. till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte kunnat råda över

 hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.

Har socialbidrag lämnats med stöd av 5 § 3 får socialnämnden återkräva hjälpen,

om den har getts under villkor om återbetalning.

Beslut som avser socialbidrag som kan komma att återkrävas enligt denna paragraf

 skall vara skriftligt. Beslutet skall innehålla uppgift om den eller de

omständigheter som enligt denna paragraf utgör grund för återbetalningsplikten.

Beslutet skall delges den enskilde.

10 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna

uppgifter eller på annat sätt förorsakat att socialbidrag enligt 5 § utgått

obehörigen eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva vad som har

betalats ut för mycket.

Om någon i annat fall än som avses i första stycket uppburit socialbidrag

obehörigen eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta, får

socialnämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket.

11 § Vill socialnämnden föra talan om ersättning som en enskild inte betalar

godvilligt för socialbidrag som avses i 9 § eller 10 §, skall talan väckas hos

länsrätten inom tre år från det kommunens kostnad uppkom. Talan väcks vid den

länsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt.

Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

12 § Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som

avses i 9 och 10 §§.

13 § Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om

nämnden har meddelat beslut ifråga om socialbidrag enligt 5 § eller vägran eller

 nedsättning av socialbidrag enligt 7 §.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller

kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det

har vunnit laga kraft.

14 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av beslut

enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den

Remissinstanser till betänkandet Socialtjänst i utveckling (SOU 1999:97)

Riksdagens ombudsmän (JO), Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg,

Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Länsrätten i

Jönköpings län, Länsrätten i Örebro län, Kriminalvårdsstyrelsen, Statskontoret,

Statens invandrarverk, Utlänningsnämnden, Riksförsäkringsverket,

Försäkringskasseförbundet, Socialstyrelsen, Folkhälsoinstitutet, Statens

institutionsstyrelse, Handikappombudsmannen, Hjälpmedelsinstitutet,

Barnombudsmannen, Riksrevisionsverket, Arbetsgivarverket, Konsumentverket,

Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i

Östergötlands län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Örebro län,

Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Länsstyrelsen i Norrbottens län,

Ungdomsstyrelsen, Diskrimineringsombudsmannen, Integrationsverket, Landstinget i

 Stockholms län, Landstinget i Kalmar län, Landstinget i Skåne län, Landstinget

i Västerbottens län, Arbetsmarknadsstyrelsen, Haninge kommun, Järfälla kommun,

Nynäshamns kommun, Stockholms kommun, Tyresö kommun, Oxelösunds kommun,

Vingåkers kommun, Ödeshögs kommun, Gnosjö kommun, Jönköpings kommun, Mörbylånga

kommun, Hörby kommun, Trelleborgs kommun, Örkelljunga kommun, Burlövs kommun,

Malmö kommun, Falkenbergs kommun, Göteborgs kommun, Partille kommun, Karlsborgs

kommun, Marks kommun, Töreboda kommun, Ulricehamns kommun, Lidköpings kommun,

Mariestads kommun, Karlstads kommun, Degerfors kommun, Hällefors kommun, Örebro

kommun, Sala kommun, Skinnskattebergs kommun, Västerås kommun, Avesta kommun,

Gagnefs kommun, Malungs kommun, Gävle kommun, Sundsvalls kommun, Skellefteå

kommun, Åsele kommun, Haparanda kommun, Luleå kommun, Rädda Barnen,

Handikappförbundens Samarbetsorgan, De Handikappades Riksförbund, Pensionärernas

 Riksorganisation, Sveriges Pensionärsförbund, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Tjänstemännens Centralorganisation, Sveriges Akademikers

Centralorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Akademikerförbundet SSR,

Familjehemmens Riksförbund, Föreningen Sveriges socialchefer, Grekiska

Riksförbundet, Kommunförbundet i Stockholms län, Kommunförbundet i Skåne län,

Kommunförbundet i Gävleborgs län, Kommunförbundet i Norrbottens län,

Länsstyrelsernas socialtjänstförening, Neurologiskt Handikappades Riksförbund,

Reumatikerförbundet, Riksförbundet för behandlingshem, Riksförbundet för Hjälp

åt Narkotika- och Läkemedelsberoende, Riksförbundet för Mag- och Tarmsjuka,

Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar, Riksförbundet för social

och mental hälsa, Riksförbundet för utvecklingsstörda Barn, Riksförbundet

PensionärsGemenskap, Samarbetsorgan för invandrarorganisationer, Stadsmissionen,

 Sverige-finska Riksförbundet, Sveriges Dövas Riksförbund, Sveriges

kommunaltjänstemannaförbund, Synskadades Riksförbund och Sällskapet Länkarnas

Riksförbund.

Sammanfattning av betänkandet Behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

(SOU 1999:109)

Inledning

Utredningens förslag innebär att socialtjänstens behandling av personuppgifter

författningsregleras och anpassas till bestämmelserna i personuppgiftslagen

(1998:204). Förslaget utgår från personuppgiftslagens tillämpningsområde,

begrepp och terminologi och bestämmelserna har utformats så att de anger de

undantag och preciseringar i förhållande till personuppgiftslagen som är

motiverade. Lagen föreslås få namnet lag om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten (avsnitten 6.1.1-6.1.4).

Utredningens förslag innebär vidare vissa ändringar i socialtjänstlagen

(1980:620).

Syftet med den föreslagna lagstiftningen är inte att utvidga socialtjänstens

nuvarande möjligheter att registrera uppgifter om medborgarna. Huruvida

personuppgifter i det enskilda fallet skall samlas in eller lämnas ut avgörs av

annan lagstiftning och inte av personuppgiftslagen eller av den föreslagna

lagstiftningen. Avsikten med utredningens förslag är bl.a. att anpassa de regler

 som styr förutsättningarna för när personuppgifter får behandlas inom

socialtjänsten så att de inte hindrar att personuppgifter får behandlas när så

krävs för att socialtjänsten skall kunna fullgöra sina arbetsuppgifter.

Förslaget till lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Lagens tillämpningsområde, m.m.

Den föreslagna lagen skall tillämpas vid behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten.

Personuppgiftslagen är generellt tillämplig på behandling av personuppgifter och

 anger de begränsningar i fråga om att behandla personuppgifter som kan anses

nödvändiga för att skydda den personliga integriteten. Att personuppgiftslagen

är generell innebär att lagen är tillämplig vid behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten, om inte särskilda bestämmelser meddelas som avviker från

personuppgiftslagens. Den föreslagna lagen innehåller sådana bestämmelser. Om

inget annat följer av den föreslagna lagen, tillämpas emellertid

personuppgiftslagen vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

Begreppet socialtjänst definieras i lagen (avsnitt 6.2.1). Med socialtjänst

förstås i detta sammanhang

1. verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan samtycke,

2. verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd,

3. verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse,

4. verksamhet hos kommunal invandrarbyrå,

5. handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av socialnämnd åt asylsökande

och andra utlänningar,

6. handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar,

7. handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade,

8. verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade, samt

9. tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring och administration av

verksamhet som avses i 1-8.

Den nämnda uppräkningen av verksamheter m.m. som innefattas i begreppet

socialtjänst är uttömmande. Utanför lagens tillämpningsområde kommer därmed att

falla t.ex. färdtjänstverksamhet samt förskoleverksamhet m.m., vilka

verksamheter regleras av lagen (1997:735) om riksfärdtjänst och lagen (1997:736)

 om färdtjänst respektive skollagen (1985:1100). Det bör dock framhållas att

sådan verksamhet och annan verksamhet som inte omfattas av denna lag eller av

annan särlagstiftning omfattas av personuppgiftslagen. Konsekvensen av att man

låter en verksamhet falla utanför den föreslagna lagens tillämpningsområde blir

alltså inte att behandlingen av personuppgifter i den verksamheten förblir

oreglerad. Huruvida de personuppgifter som har samlats in med stöd av denna lag

får behandlas för t.ex. sådan verksamhet som nu nämnts, dvs. utanför

socialtjänsten, får således avgöras efter en tillämpning av personuppgiftslagen.

 Frågan om uppgifterna får lämnas ut måste naturligtvis också prövas enligt

sekretesslagen (1980:100).

Enligt förslaget är lagen tillämplig oavsett vilket subjekt som behandlar

personuppgifter, under förutsättning att det är fråga om socialtjänst i lagens

mening. Det innebär att inte bara myndigheter utan även enskilda som behandlar

personuppgifter inom socialtjänsten har att tillämpa lagen.

Liksom personuppgiftslagen föreslås lagen gälla inte endast för behandling av

personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad utan även för annan

behandling, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad

samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning

 enligt särskilda kriterier, dvs. för manuell behandling av personregister

(avsnitt 6.2.2). Det föreslås inte några särskilda bestämmelser för den

automatiserade behandlingen av personuppgifter.

Lagen är dock inte tillämplig vid behandling av personuppgifter för forsknings-

och statistikändamål (avsnitt 6.2.3). Behandling för sådana ändamål regleras av

bestämmelserna i personuppgiftslagen och av eventuell annan särlagstiftning på

området. Det bör dock påpekas att det inte är något som hindrar att de uppgifter

 som samlats in för att myndigheter och andra skall kunna utföra sina

arbetsuppgifter inom socialtjänsten, dvs. med stöd av den föreslagna lagen, även

 används för forsknings- och statistikändamål. Av 9 § andra stycket

personuppgiftslagen följer nämligen att behandling för historiska, statistiska

och vetenskapliga ändamål inte skall anses oförenlig med de ändamål för vilka

uppgifterna ursprungligen samlades in. Huruvida behandlingen av

personuppgifterna, t.ex. själva utlämnandet, är tillåten i det enskilda fallet

får emellertid avgöras av bestämmelserna i personuppgiftslagen och

sekretesslagen. I 19 § tredje stycket personuppgiftslagen finns en allmän

bestämmelse i ämnet. I den mån det, som t.ex. i 64 § socialtjänstlagen, finns

särskilda föreskrifter i lag eller förordning om utlämnande av uppgifter för

forskningsändamål, gäller dessa bestämmelser före personuppgiftslagens regler (2

 § personuppgiftslagen).

När personuppgifter får behandlas och ändamålen med behandlingen av

personuppgifter

Bestämningen av ändamål för behandlingen av personuppgifter anses vara av

central betydelse från integritetssynpunkt. Utredningen har därför noga övervägt

 om det skulle vara möjligt att direkt i lagen uttömmande ange för vilka ändamål

 personuppgifter skall få behandlas inom socialtjänsten. Utredningen har

emellertid av skäl som redovisas utförligt i avsnitt 6.3 ansett att det inte är

möjligt att föreslå en sådan lösning.

Utredningen har i stället stannat för en modell som innebär att det överlåts på

de personuppgiftsansvariga i respektive verksamhet att - inom en i lagen angiven

 ram - ange de ändamål för vilka personuppgifter skall få behandlas inom

socialtjänsten. En sådan modell framstår - menar utredningen - som den bästa

inte bara när det gäller skyddet för den enskildes personliga integritet utan

även när det gäller verksamheten inom socialtjänsten.

Utredningens förslag innebär således att det i lagen föreskrivs att

personuppgifter, förutom med den registrerades samtycke, får behandlas bara om

behandlingen är nödvändig för att en arbetsuppgift inom socialtjänsten skall

kunna utföras. Lagen hindrar dock inte att personuppgifter lämnas ut, om det

följer av lag eller förordning. I lagen regleras inte för vilka ändamål

personuppgifter skall få behandlas inom socialtjänsten. Det ankommer således på

de personuppgiftsansvariga i respektive verksamhet att med beaktande av 9 §

första stycket c personuppgiftslagen - dvs. bestämmelsen att personuppgifter

bara får samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål -

ange för vilka ändamål personuppgifter behandlas. Endast ändamål som är

nödvändiga för att en arbetsuppgift inom socialtjänsten skall kunna utföras kan

därvid vara berättigade.

Vilka kategorier av personuppgifter bör få behandlas?

Föreskrifterna i 9 § första stycket e och f personuppgiftslagen - att de

personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande

till ändamålen med behandlingen samt att inte fler personuppgifter får behandlas

 än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen - och viss

annan lagstiftning, t.ex. socialtjänstlagens bestämmelser om dokumentation,

innebär viktiga begränsningar av vilka personuppgifter som får behandlas. Det

skydd som dessa föreskrifter ger för den personliga integriteten är menar

utredningen tillräckligt. I den föreslagna lagen finns det därför inte några

särskilda begränsningar beträffande vilka kategorier av personuppgifter som får

behandlas inom socialtjänsten (avsnitt 6.4). Samtliga kategorier av

personuppgifter kommer således i och för sig att få behandlas inom

socialtjänsten, även bl.a. känsliga personuppgifter i personuppgiftslagens

mening.

Utredningen framhåller att det inte råder något tvivel om att det från

integritetssynpunkt skulle vara en fördel om det i lagtexten på ett konkret sätt

 kunde anges vilka personuppgifter som får behandlas inom socialtjänsten.

Utredningen har emellertid bedömt det som i praktiken omöjligt att göra så. Det

beror på den mycket omfattande och mångskiftande verksamhet som lagstiftningen

skall omfatta och socialtjänstens behov av att behandla ett synnerligen stort

antal olika personuppgifter, som när det gäller graden av integritetskänslighet

varierar i stor utsträckning. En reglering skulle nämligen - menar utredningen -

 antingen innebära stora risker för att socialtjänstarbetet försvårades eller -

om listan över vilka uppgifter som fick behandlas gjordes mycket omfattande -

knappast medföra några vinster från integritetssynpunkt.

Personuppgiftsansvaret

I den föreslagna lagen anges inte vem som skall vara personuppgiftsansvarig för

de behandlingar av personuppgifter som utförs inom socialtjänsten (avsnitt 6.5).

 Frågan om vem som är personuppgiftsansvarig för en viss behandling av

personuppgifter enligt lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten får i stället avgöras efter en tillämpning av bestämmelserna i

personuppgiftslagen. Någon särskild regel om detta behövs inte i den föreslagna

lagen.

Sökbegrepp

Med sökbegrepp förstås bokstäver eller siffror med vars hjälp man kan söka fram

lagrad information. Frågan om sökbegränsningar har behandlats i avsnitt 6.6.

De sekretessbestämmelser som gäller för personuppgifter inom socialtjänsten

(bl.a. 7 kap. 4 § sekretesslagen 1980:100 och 51 § andra stycket

socialtjänstlagen) innebär ett mycket starkt skydd för uppgifterna, inte bara i

förhållande till verksamhet utanför socialtjänsten, utan även mellan myndigheter

 på socialtjänstens område samt inom en och samma myndighet. Möjligheterna att

söka information begränsas emellertid inte endast av sekretessbestämmelser, utan

 även av personuppgiftslagens bestämmelse (9 § första stycket d) om att redan

insamlade personuppgifter inte får behandlas för något ändamål som är oförenligt

 med det ändamål för vilket uppgifterna ursprungligen samlades in. Vidare

innebär bestämmelsen i 59 § socialtjänstlagen om förbud mot att i s.k.

sammanställningsregister hos socialnämnd ta in uppgifter om ömtåliga personliga

förhållanden ytterligare begränsningar av sökmöjligheterna. Dessa bestämmelser

innebär ett tillräckligt integritetsskydd. I lagen föreslås därför inte någon

särskild begränsning i möjligheten att med olika sökbegrepp hämta information

som finns inom socialtjänsten.

Utredningen framhåller dock att det vid denna bedömning förutsätts att den

personuppgiftsansvarige utformar de tekniska systemen så att i princip endast

behöriga personer kan göra sökningar samt att det finns

behörighetskontrollsystem och att det i efterhand går att fastställa vilka

personer som har tagit del av information (loggning). Den enskilde handläggarens

 sökmöjligheter torde kunna begränsas mycket kraftigt (jfr bl.a. 51 § andra

stycket socialtjänstlagen). Den personkrets som arbetar med uppföljning,

utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och framställning av statistik - och

som naturligtvis är beroende av att kunna söka information i en helt annan

omfattning än en enskild handläggare - torde i de flesta fall kunna begränsas

till ett minimum.

Samkörning

Enligt utredningen saknas det anledning att i den föreslagna lagen ha en

särskild bestämmelse som tillåter eller förbjuder att de personuppgifter som

finns inom socialtjänsten samkörs (avsnitt 6.7). Personuppgiftslagens

bestämmelser (9 § första stycket d, e och f) - att personuppgifter får behandlas

 för andra ändamål än de för vilka uppgifterna ursprungligen samlades in bara om

 de nya ändamålen inte är oförenliga med de ursprungliga ändamålen, att de

personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande

till ändamålen med behandlingen samt att inte fler uppgifter får behandlas än

som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen - innebär ett

tillräckligt integritetsskydd för den enskilde. I praktiken begränsar dessa

bestämmelser möjligheterna till samkörning på ett sätt som är godtagbart från

integritetssynpunkt samtidigt som de innebär att personuppgifter kan samköras

när det är ändamålsenligt och lämpligt. Även 59 § socialtjänstlagen och

bestämmelserna i sekretesslagen kan hindra att personuppgifter samkörs.

Utlämnande av personuppgifter på medium för automatiserad behandling

I den föreslagna lagen behövs ingen regel som tillåter att personuppgifter inom

socialtjänsten får lämnas ut på medium för automatiserad behandling (avsnitt

6.8). Personuppgifter får lämnas ut på vilket medium som helst om behandlingen -

 utlämnandet - inte är oförenlig med det ändamål för vilket uppgifterna

ursprungligen samlades in. Detta följer direkt av personuppgiftslagen. Det finns

 inte heller tillräcklig anledning att förbjuda att personuppgifter lämnas ut på

 ett sådant medium. Sekretesslagen eller andra bestämmelser kan dock hindra att

uppgifterna över huvud taget får lämnas ut.

Direktåtkomst

Den som har direktåtkomst till information som behandlas automatiserat kan, när

han eller hon vill, ta del av informationen på en bildskärm. Åtkomsten kan avse

all information som finns eller endast en del av denna. Direktåtkomst ger inte i

 sig möjlighet att påverka informationsinnehållet. Frågan om direktåtkomst har

behandlats i avsnitt 6.9.

De sekretessbestämmelser som gäller vid behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten (bl.a. 7 kap. 4 § sekretesslagen och 51 § andra stycket

socialtjänstlagen) innebär, oavsett om det är fråga att lämna ut uppgifter på

papper eller om det rör sig om direktåtkomst, ett mycket starkt skydd för

personuppgifterna. Vidare innebär personuppgiftslagens regler om att

personuppgifter inte får behandlas för något ändamål som är oförenligt med det

för vilket uppgifterna samlades in, att de personuppgifter som behandlas skall

vara adekvata och relevanta i förhållande till ändamålen med behandlingen, samt

att inte fler personuppgifter får behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till

 ändamålen med behandlingen (9 § första stycket d, e och f), ett ytterligare

skydd för personuppgifterna. Även detta gäller oavsett på vilket medium

uppgifterna tas fram. Det finns inget behov av att härutöver föreslå en regel

som innebär begränsningar av åtkomsten till personuppgifter som behandlas

automatiserat inom socialtjänsten.

Utredningen framhåller att en förutsättning för att en lösning som den

föreslagna skall ge ett tillräckligt integritetsskydd är att den

personuppgiftsansvarige begränsar den krets av personer som har direktåtkomst

till information - vilket redan med hänsyn till gällande sekretessregler är

nödvändigt - och att det finns system för behörighetskontroll. Utredningen har

vid sin bedömning också utgått från att så blir fallet och att de tekniska

systemen utformas så att det i efterhand går att fastställa vilka personer som

har tagit del av information.

Information

Personuppgiftslagens bestämmelser om den personuppgiftsansvariges

informationsplikt skall gälla även när personuppgifter behandlas inom

socialtjänsten (avsnitt 6.10). Några särskilda bestämmelser om information

behövs inte i den föreslagna lagen. I betänkandet gör utredningen en bedömning

av hur personuppgiftslagens bestämmelser om information kan komma att tillämpas

inom socialtjänsten.

Säkerheten vid behandling och tillsynsmyndighetens befogenheter

Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerheten vid behandling och

tillsynsmyndighetens befogenheter skall gälla också när personuppgifter

behandlas inom socialtjänsten (avsnitt 6.11). Några särskilda bestämmelser

därutöver behövs inte i den föreslagna lagen. Datainspektionen skall vara

tillsynsmyndighet även enligt den föreslagna lagen.

I betänkandet erinrar dock utredningen om att de uppgifter som finns och kommer

att finnas inom socialtjänsten mycket ofta kommer att vara av integritetskänslig

 natur. Utredningen understryker därför betydelsen av att det bedrivs ett aktivt

 arbete i syfte att vidmakthålla en hög säkerhetsnivå. Det kan också, framhåller

 utredningen, förväntas att Datainspektionen med stöd av 13 §

personuppgiftsförordningen (1998:1191) kommer att meddela närmare föreskrifter

om de säkerhetsåtgärder som behövs.

Anmälan till tillsynsmyndigheten, m.m.

Enligt 36 § första stycket personuppgiftslagen gäller att behandling av

personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad omfattas av

anmälningsskyldighet. Den personuppgiftsansvarige skall göra en skriftlig

anmälan till tillsynsmyndigheten (Datainspektionen) innan en sådan behandling

eller serie av sådana behandlingar med samma eller liknande ändamål genomförs.

Emellertid innebär bestämmelsen i 3 § 3 personuppgiftsförordningen att den

anmälningsskyldighet som följer av 36 § första stycket personuppgiftslagen inte

gäller för behandling av personuppgifter som regleras genom särskilda

föreskrifter i lag eller förordning. Denna undantagsbestämmelse från

anmälningsskyldigheten bör - menar utredningen - gälla också när personuppgifter

 behandlas med stöd av lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten (avsnitt 6.12). När personuppgifter behandlas automatiserat inom

socialtjänsten behöver anmälan således inte göras till Datainspektionen.

Personuppgiftslagens bestämmelse (42 §) om att den personuppgiftsansvarige till

var och en som begär det skall lämna upplysningar om sådana automatiserade eller

 andra behandlingar av personuppgifter som inte har anmälts till

tillsynsmyndigheten, skall däremot gälla även vid behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten (avsnitt 6.12).

Bevarande och gallring

Det finns inget behov av bestämmelser i fråga om bevarande och gallring som

avviker från regleringen härav i andra författningar (avsnitt 6.13). Detta

innebär att bevarande och gallring skall ske med beaktande av reglerna i

personuppgiftslagen och socialtjänstlagen. En bestämmelse härom tas in i lagen.

Sekretess

I den föreslagna lagen tas inte in någon särskild reglering av sekretessfrågor

som avviker från gällande lagstiftning (avsnitt 6.14). I lagtexten införs dock

en uttrycklig erinran om de sekretessregler som skall beaktas vid behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten.

Rättelse och skadestånd

De bestämmelser om rättelse och skadestånd som finns i personuppgiftslagen skall

 gälla även behandlingar som utförts i strid med lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten (avsnitten 6.15 och 6.16). En föreskrift som

 anger detta förhållande tas in i den sistnämnda lagen

Överklagande

Utredningen föreslår inga särskilda regler om överklagande av den

personuppgiftsansvariges beslut i olika frågor (avsnitt 6.17). Frågan om en

sådan överklaganderätt bör finnas är av principiellt slag och bör därför

övervägas i ett annat sammanhang.

Det är, menar utredningen, ingen lämplig ordning att riksdagen i varje enskilt

fall i olika specialförfattningar om behandling av personuppgifter, skall ta

ställning till om vissa beslut som den personuppgiftsansvarige fattar bör kunna

överklagas. Den bästa lösningen är att riksdagen i ett sammanhang - lämpligen i

ett lagstiftningsärende rörande personuppgiftslagen - får ta ställning till om

en sådan överklaganderätt bör finnas.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagen om behandling av personuppgifter föreslås träda i kraft den 1 juli 2000

(avsnitt 7.2).

Som inledningsvis nämndes bygger lagen om behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten på personuppgiftslagen och skall tillämpas sida vid sida med den.

 Mot denna bakgrund bör, menar utredningen, den föreslagna lagens

övergångsreglering och personuppgiftslagens i princip överensstämma.

Utredningen föreslår därför i fråga om automatiserad behandling av

personuppgifter, en övergångsbestämmelse som innebär att lagen - liksom

personuppgiftslagen - skall tillämpas först den 1 oktober 2001 på sådana

automatiserade behandlingar som har påbörjats före den 24 oktober 1998. Detsamma

 bör - liksom enligt personuppgiftslagen - gälla beträffande automatiserad

behandling som utförs för ett visst ändamål, om behandling för ändamålet har

påbörjats före den 24 oktober 1998.

Lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten kommer således att

gälla för de automatiserade behandlingar som pågår den 1 juli 2000 och som har

påbörjats efter den 24 oktober 1998. Den 1 oktober 2001 kommer denna lag -

liksom personuppgiftslagen - i princip att gälla fullt ut för all automatiserad

behandling av personuppgifter, oavsett när den har påbörjats.

När det sedan gäller manuell behandling av personuppgifter som påbörjats före

den 24 oktober 1998, anser utredningen att den föreslagna lagen bör träda i

kraft först den 1 oktober 2007. För sådan manuell behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten kommer således endast personuppgiftslagen att gälla till och

 med den 30 september 2007. När det gäller manuell behandling som påbörjats

efter den 24 oktober 1998 gäller däremot såväl personuppgiftslagens bestämmelser

 som lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten redan den 1 juli

 2000.

Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen

Utredningens förslag innebär vidare att det i socialtjänstlagen tas in en ny

bestämmelse, 59 a §, som innebär att förbudet i 59 § första stycket samma lag

mot att i s.k. sammanställningsregister hos socialnämnden anteckna uppgifter om

ömtåliga personliga förhållanden inte skall hindra att personuppgifter behandlas

 hos socialnämnden för uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och

 framställning av statistik (avsnitt 6.1.5).

Vidare föreslås en ändring i 61 § socialtjänstlagen, som innebär att det i den

paragrafen tas in en hänvisning inte bara till personuppgiftslagen utan även

till lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten (avsnitt 8.2).

Även ändringarna i socialtjänstlagen föreslås träda i kraft den 1 juli 2000

(avsnitt 7.2). Beträffande 61 § socialtjänstlagen föreslås en viss

övergångsreglering.

Författningsförslag i betänkandet Behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten (SOU 1999:109)

1 Förslag till

Lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten,

om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i

eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är

tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

2 § Lagen tillämpas inte vid behandling av personuppgifter för forsknings- och

statistikändamål.

3 § Med socialtjänst förstås i denna lag

1. verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan samtycke,

2. verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd,

3. verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse,

4. verksamhet hos kommunal invandrarbyrå,

5. handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av socialnämnd åt asylsökande

och andra utlänningar,

6. handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar,

7. handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade,

8. verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade, samt

9. tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring och administration av

verksamhet som avses i 1-8.

Förhållandet till personuppgiftslagen, m.m.

4 § Om inget annat följer av denna lag, tillämpas personuppgiftslagen (1998:204)

 vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

5 § I socialtjänstlagen (1980:620) finns särskilda bestämmelser om register m.m.

 hos socialnämnden.

När personuppgifter får behandlas

6 § Personuppgifter får, förutom med den registrerades samtycke, behandlas bara

om behandlingen är nödvändig för att en arbetsuppgift inom socialtjänsten skall

kunna utföras.

Lagen hindrar dock inte att personuppgifter lämnas ut om det följer av lag eller

 förordning.

Ändamålen med behandlingen

7 § Det ankommer på den personuppgiftsansvarige att, inom den ram som anges i 6

§ och med beaktande av 9 § första stycket c personuppgiftslagen (1998:204),

bestämma för vilka ändamål personuppgifter får behandlas.

Känsliga personuppgifter, m.m.

8 § En tillåten behandling av personuppgifter enligt 6 § innebär

1. att även uppgifter om personnummer och sådana känsliga personuppgifter som

avses i 13 § personuppgiftslagen (1998:204) får behandlas,

2. att även andra än myndigheter får behandla personuppgifter om

lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella

tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden, samt

3. att personuppgifter får föras över till tredje land.

Av 9 § första stycket e och f personuppgiftslagen följer att de personuppgifter

som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande till ändamålen med

 behandlingen samt att inte fler personuppgifter får behandlas än som är

nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen.

Bevarande och gallring

9 § Utöver vad som följer av personuppgiftslagen (1998:204) finns särskilda

bestämmelser om bevarande och gallring i socialtjänstlagen (1980:620).

Sekretess

10 § För utlämnande av personuppgifter som finns inom socialtjänsten gäller de

begränsningar som följer av sekretesslagen (1980:100), socialtjänstlagen

(1980:620) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

Rättelse och skadestånd

11 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna lag.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. I fråga om automatiserad behandling av personuppgifter, som påbörjats före

den 24 oktober 1998 och sådan behandling som utförs för ett visst ändamål, om

behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober 1998, skall lagen

tillämpas först den 1 oktober 2001.

3. I fråga om manuell behandling av personuppgifter, som påbörjats före den 24

oktober 1998 och sådan behandling som utförs för ett visst ändamål, om manuell

behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober 1998, skall lagen

tillämpas först den 1 oktober 2007.

2 Förslag till

 Lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620)

Härigenom föreskrivs i fråga om socialtjänstlagen (1980:620)

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 59 a §,

dels att 61 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

59 a §

Bestämmelsen i 59 § första stycket hindrar inte att personuppgifter behandlas

hos socialnämnden för uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och

framställning av statistik.

61 §

I fråga om automatiserad och viss manuell behandling av personuppgifter finns

bestämmelser i personuppgiftslagen (1998:204).

I fråga om automatiserad och viss manuell behandling av personuppgifter finns

bestämmelser i personuppgiftslagen (1998:204) och i lagen (2000:000) om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. Under den tid datalagen (1973:289) skall tillämpas på viss behandling av

personuppgifter, gäller dock 61 § i dess lydelse före den 24 oktober 1998 för

sådan behandling.

Remissinstanser till betänkandet Behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten (SOU 1999:109)

Riksdagens ombudsmän (JO), Hovrätten för Övre Norrland, Solna tingsrätt,

Norrköpings tingsrätt, Gävle tingsrätt, Kammarrätten i Göteborg,

Justitiekanslern (JK), Datainspektionen, Statistiska centralbyrån, Statens

invandrarverk, Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Statens

institutionsstyrelse, Riksrevisionsverket, Skolverket, Riksarkivet, Juridiska

fakulteten vid Uppsala universitet, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet,

Socialvetenskapliga forskningsrådet, Länsstyrelsen i Stockholm län,

Länsstyrelsen i Östergötlands län, Länsstyrelsen i Kronobergs län, Länsstyrelsen

 i Skåne län, Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Göteborgs kommun, Malmö

kommun, Stockholms kommun, Håbo kommun, Partille kommun, Täby kommun, Borås

kommun, Gävle kommun, Östersunds kommun, Avesta kommun, Falköpings kommun,

Ronneby kommun, Degerfors kommun, Lessebo kommun, Sandvikens kommun, Färgelanda

kommun, Herrljunga kommun, Valdemarsviks kommun, Dorotea kommun, Malungs kommun,

 Sollefteå kommun, Marks kommun, Norrtälje kommun, Skara kommun, Hammarö kommun,

 Strömstads kommun, Åmåls kommun, Landsorganisationen i Sverige (LO),

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges kommunaltjänstemannaförbund

(SKTF), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska

Arbetsgivareföreningen (SAF), Föreningen Sveriges socialchefer, Svenska

Kommunförbundet, Pensionärernas Riksorganisation, Sveriges Pensionärsförbund,

Riksförbundet PensionärsGemenskap, Statspensionärernas Riksförbund, Svenska

Kommunalpensionärernas förbund, Riksförbundet för hjälp åt

läkemedelsmissbrukare, Sällskapet Länkarnas Riksförbund, Rädda Barnen och

Barnens rätt i samhället (BRIS)

Jämförelse mellan den nuvarande socialtjänstlagen och den föreslagna nya

socialtjänstlagen

Nuvarande socialtjänstlag

Föreslagen socialtjänstlag

1 § första-tredje stycket

1 § fjärde stycket

2 §

3 §

4 § första och andra styckena

4 § tredje stycket

4 § fjärde och femte styckena

5 § första stycket

5 § andra stycket

6 §

6 a §

6 b §

6 c §

6 d §

6 e §

6 f §

6 g §

6 h §

7 §

7 a § första - tredje styckena

7 a § fjärde stycket

8 §

8 a §

9 §

10 §

11 § första och andra styckena

11 § tredje stycket

12 §

12 a §

13-18 a §§ upphävda

19 §

20 §

20 a §

21 §

21 a §

22 § första - tredje styckena

22 § fjärde stycket

23 §

23 a §

24 §

25 § första och andra styckena

25 § tredje stycket

25 § fjärde stycket

25 § femte stycket

26 §

27 §

28 §

29 § upphävd

30 § första stycket och tredje stycket första meningen

30 § andra stycket och tredje stycket andra meningen

31 § första stycket

31 § andra stycket

32 §

33 §

33 a §

34 §

35 §

36 §

37 §

38 §

39 §

40 §

41-46 §§ upphävda

47 §

48 §

49 §

50 §

50 a §

50 b §

51 §

52 §

53 §

54 §

55 §

56 §

57 §

58 §

59 §

60 §

61 §

62 §

63 §

64 §

65 §

65 a §

65 b §

66 §

67 §

68 §

68 a §

69 §

69 a §

69 b § första stycket

69 b § andra stycket

69 c §

70 §

70 a §

70 b §

70 c §

71 §

71 a §

71 b §

71 c §

72 §

72 a §

72 b §

73 §

74 §

74 a §

75 §

76 §

77 §

78 §

1 kap. 1 §

1 kap. 2 §

2 kap. 1 §

2 kap. 2 §

2 kap. 4 §

2 kap. 5 §

2 kap. 6 §

3 kap. 1 §

5 kap. 10 §

4 kap. 1 § första stycket

4 kap. 1 § andra stycket

4 kap. 3 §

4 kap. 4 §

4 kap. 5 §

4 kap. 6 §

upphört

4 kap. 2 §

2 kap. 3 §

3 kap. 2 §

3 kap. 3 §

5 kap. 12 §

3 kap. 4 §

5 kap. 11 §

3 kap. 5 §

3 kap. 6 §

3 kap. 7 §

5 kap. 9 §

5 kap. 1 §

5 kap. 3 §

5 kap. 4 §

5 kap. 5 §

5 kap. 6 §

5 kap. 7 §

5 kap. 8 §

6 kap. 1 §

6 kap. 5 §

6 kap. 2 §

6 kap. 3 §

6 kap. 4 §

6 kap. 6 §

6 kap. 12 §

6 kap. 13 §

6 kap. 14 §

6 kap. 7 §

5 kap. 2 §

6 kap. 8 §

6 kap. 9 §

6 kap. 15 §

6 kap. 10 §

6 kap. 16 §

upphävs

9 kap. 2 §

9 kap. 1 §

8 kap. 1 §

8 kap. 2 §

9 kap. 3 §

9 kap. 4 §

10 kap. 1 §

10 kap. 2 §

10 kap. 3 §

10 kap. 4 §

10 kap. 5 §

10 kap. 6 §

11 kap. 1 §

11 kap. 2 §

11 kap. 4 §

11 kap. 5 §

11 kap. 6 §

11 kap. 7 §

11 kap. 8 §

11 kap. 9 §

11 kap. 10 §

11 kap. 11 §

11 kap. 12 §

12 kap. 1 §

12 kap. 2 §

12 kap. 3 §

12 kap. 4 §

12 kap. 5 §

12 kap. 6 §

12 kap. 7 §

12 kap. 8 §

12 kap. 9 §

12 kap. 10 §

13 kap. 1 §

13 kap. 2 §

13 kap. 7 §

7 kap. 1 §

7 kap. 2 §

13 kap. 3 §

13 kap. 4 §

13 kap. 5 §

13 kap. 6 §

7 kap. 3 §

7 kap. 4 §

7 kap. 5 §

14 kap. 1 §

14 kap. 2 §

15 kap. 1 §

15 kap. 2 §

16 kap. 1 §

16 kap. 2 §

6 kap. 11 §

16 kap. 3 §

16 kap. 4 §

16 kap. 5 §

16 kap. 6 §

16 kap. 7 §

16 kap. 8 §

16 kap. 9 §

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till socialtjänstlag

1 kap. Socialtjänstens mål

1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja

 människornas

- ekonomiska och sociala trygghet,

- jämlikhet i levnadsvillkor, och

- aktiva deltagande i samhällslivet.

Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och

andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och

gruppers egna resurser. Socialtjänstens verksamhet skall bygga på respekt för

människornas självbestämmanderätt och integritet.

När åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen

till barnets bästa kräver.

2 kap. Kommunens ansvar

1 § Varje kommun svarar för socialtjänsten inom sitt område.

2 § Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas där får det stöd

och den hjälp som de behöver.

Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra

huvudmän.

I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande

m.fl. finns särskilda bestämmelser i den lagen.

I 3 § och 14 kap. 2 § finns föreskrifter om ansvar i vissa fall för annan kommun

 än den där den enskilde vistas.

3 § En person som önskar flytta till en annan kommun, men till följd av

ålderdom, funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av

omfattande vård- och omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig där utan

att inflyttningskommunen erbjuder behövliga insatser, får hos den kommunen

ansöka om sådana insatser. En sådan ansökan skall behandlas som om den enskilde

vore bosatt i inflyttningskommunen.

Det förhållandet att sökandens behov är tillgodosedda i hemkommunen får inte

beaktas vid behandling av en sådan ansökan.

Hemkommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som

inflyttningskommunen kan behöva för att kunna pröva ansökan.

4 § Kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av den eller de nämnder som

 kommunfullmäktige bestämmer.

Vad som i denna lag eller annan författning sägs om socialnämnd gäller i

förekommande fall den eller de nämnder som utses enligt första stycket.

5 § Kommunen får sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom

socialtjänsten. Genom ett sådant avtal får en kommun tillhandahålla tjänster åt

en annan kommun. Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte med

stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en

samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ.

Kommunen får även träffa överenskommelse med landstinget, den allmänna

försäkringskassan och länsarbetsnämnden om att, inom ramen för socialtjänstens

uppgifter, samverka i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga

resurser. Kommunen skall bidra till finansieringen av sådan verksamhet som

bedrivs i samverkan.

6 § Riksrevisionsverket får granska sådan verksamhet som bedrivits i samverkan

med och delvis finansierats av försäkringskassan eller länsarbetsnämnden. Vid en

 sådan granskning har Riksrevisionsverket rätt att ta del av de uppgifter som

behövs för att granska verksamheten.

3 kap. Socialnämndens uppgifter

1 § Till socialnämndens uppgifter hör att

- göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen,

- medverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,

organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen,

- informera om socialtjänsten i kommunen,

- genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för

goda levnadsförhållanden,

- svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk

hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det.

2 § Socialnämndens medverkan i samhällsplaneringen skall bygga på nämndens

sociala erfarenheter och särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och

 äldre bostadsområden i kommunen. Nämnden skall också verka för att offentliga

lokaler och allmänna kommunikationer utformas så att de blir lätt tillgängliga

för alla.

Socialnämnden skall även i övrigt ta initiativ till och bevaka att åtgärder

vidtas för att skapa en god samhällsmiljö och goda förhållanden för barn och

ungdom, äldre och andra grupper som har behov av samhällets särskilda stöd.

Socialnämnden skall i sin verksamhet främja den enskildes rätt till arbete,

bostad och utbildning.

3 § Insatser inom socialtjänsten skall vara av god kvalitet.

För utförande av socialnämndens uppgifter skall det finnas personal med lämplig

utbildning och erfarenhet.

Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande utvecklas och

säkras.

4 § Socialnämnden skall i den uppsökande verksamheten upplysa om socialtjänsten

och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp. När det är lämpligt skall nämnden

samverka med andra samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar.

5 § Socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras

tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra

samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar.

När en åtgärd rör ett barn skall barnets inställning så långt det är möjligt

klarläggas. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och

mognad.

6 § Socialnämnden bör genom hemtjänst, dagverksamheter eller annan liknande

social tjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och att ha kontakt med

andra.

Nämnden bör även i övrigt tillhandahålla sociala tjänster genom

rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, samt genom social jour eller

annan liknande verksamhet.

Nämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift

att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga

angelägenheter, om den enskilde begär eller samtycker till det. För barn som

inte har fyllt 15 år får kontaktperson utses endast om barnets vårdnadshavare

begär eller samtycker till det. Har barnet fyllt 15 år får kontaktperson utses

endast om barnet självt begär eller samtycker till det.

7 § Socialnämnden skall arbeta för att förebygga och motverka missbruk av

alkohol och andra beroendeframkallande medel.

Socialnämnden skall genom information till myndigheter, grupper och enskilda och

 genom uppsökande verksamhet sprida kunskap om skadeverkningar av missbruk och

om de hjälpmöjligheter som finns.

4 kap. Rätten till bistånd

1 § Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda

på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och för

 sin livsföring i övrigt.

Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå.

Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att

leva ett självständigt liv.

2 § Försörjningsstöd lämnas för skäliga kostnader för

1. livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och

hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift,

2. boende, hushållsel, arbetsresor, hemförsäkring samt medlemskap i fackförening

 och arbetslöshetskassa.

Skäliga kostnader enligt första stycket 1 skall i enlighet med vad regeringen

närmare föreskriver beräknas enligt en för hela riket gällande norm (riksnorm)

på grundval av officiella prisundersökningar av olika hushållstypers

baskonsumtion. Om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl, skall

socialnämnden dock beräkna dessa kostnader till en högre nivå. Nämnden får också

 i ett enskilt fall beräkna kostnaderna till en lägre nivå, om det finns

särskilda skäl för detta.

3 § Socialnämnden får begära att den som uppbär försörjningsstöd under viss tid

skall delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet

 om den enskilde inte har kunnat beredas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk

åtgärd, och

1. inte har fyllt tjugofem år, eller

2. har fyllt tjugofem år men av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande

insatser, eller

3. följer en utbildning med tillgång till finansiering i särskild ordning men

under tid för studieuppehåll behöver försörjningsstöd.

Praktik eller kompetenshöjande verksamhet som avses i första stycket skall syfta

 till att utveckla den enskildes möjligheter att i framtiden försörja sig själv.

 Verksamheten skall stärka den enskildes möjligheter att komma in på

arbetsmarknaden eller, där så är lämpligt, på en fortsatt utbildning. Den skall

utformas med skälig hänsyn till den enskildes individuella önskemål och

förutsättningar.

Socialnämnden skall samråda med länsarbetsnämnden innan beslut fattas enligt

första stycket.

4 § Om den enskilde utan godtagbart skäl avböjer att delta i praktik eller annan

 kompetenshöjande verksamhet som anvisats enligt 3 §, får fortsatt

försörjningsstöd vägras eller nedsättas. Detsamma gäller om han eller hon utan

godtagbart skäl uteblir från praktiken eller den kompetenshöjande verksamheten.

5 § Den som deltar i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet enligt 3 §

skall inte anses som arbetstagare. I den utsträckning den enskilde utför

uppgifter som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen

utförs vid förvärvsarbete, skall han eller hon dock likställas med arbetstagare

vid tillämpning av 2 kap. 1-9 §§, 3 kap. 1-4 §§ och 7-14 §§, 4 kap. 1-4 §§ och

8-10 §§ samt 7-9 kap. arbetsmiljölagen (1977:1160) och av lagen (1976:380) om

arbetsskadeförsäkring.

5 kap. Särskilda bestämmelser för olika grupper

1 § Socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den

hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden

 skall i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka

 att planen fullföljs.

2 § Socialnämnden skall

- verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden,

- i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling och en

gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom,

- med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har

visat tecken till en ogynnsam utveckling,

- aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av

 alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel samt dopningsmedel,

- i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att

utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till

den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet, samt

- i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd och

hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende, umgänge

eller adoption har avgjorts.

3 § När ett barns bästa kräver det, får socialnämnden förbjuda eller begränsa

möjligheterna för en person som har sitt hem inom kommunen att i hemmet ta emot

andras underåriga barn.

Ett sådant förbud omfattar inte fall då det med hänsyn till särskilda

omständigheter är uppenbart befogat att ett barn tas emot i hemmet.

4 § Kommunen skall sörja för

- att föräldrar kan erbjudas samtal under sakkunnig ledning i syfte att nå

enighet i frågor som gäller vårdnad, boende och umgänge (samarbetssamtal) samt

- att föräldrar får hjälp att träffa avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra

stycket eller 15 a § andra stycket föräldrabalken.

Kommunen skall sörja för att familjerådgivning genom kommunens försorg eller

annars genom lämplig rådgivare kan erbjudas dem som begär det.

Med familjerådgivning avses i denna lag en verksamhet som bedrivs av det

allmänna eller yrkesmässigt av en enskild och som består i samtal med syfte att

bearbeta samlevnadskonflikter i parförhållanden och familjer.

5 § Socialnämnden skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och

 bo självständigt, under trygga förhållanden och med respekt för sitt

självbestämmande och sin integritet.

6 § Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder och

skall ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig

service.

Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för

äldre människor som behöver särskilt stöd.

7 § Socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena för

äldre människor i kommunen samt i sin uppsökande verksamhet upplysa om

socialtjänstens verksamhet på detta område.

Kommunen skall planera sina insatser för äldre. I planeringen skall kommunen

samverka med landstinget samt andra samhällsorgan och organisationer.

8 § Socialnämnden skall verka för att människor som av fysiska, psykiska eller

andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta

i samhällets gemenskap och att leva som andra.

Socialnämnden skall medverka till att den enskilde får en meningsfull

sysselsättning och får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes

behov av särskilt stöd.

Kommunen skall inrätta bostäder med särskild service för dem som till följd av

sådana svårigheter som avses i första stycket behöver ett sådant boende.

9 § Socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i

kommunen för människor med fysiska och psykiska funktionshinder samt i sin

uppsökande verksamhet upplysa om socialtjänstens verksamhet på dessa områden.

Kommunen skall planera sina insatser för människor med fysiska och psykiska

funktionshinder. I planeringen skall kommunen samverka med landstinget och med

andra samhällsorgan och organisationer.

10 § Socialnämnden bör genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar

närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder.

11 § Socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för

våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin

situation.

6 kap. Vård i familjehem och i hem för vård eller boende

1 § Socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett

annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller

boende.

Socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i

ett annat hem än det egna får god vård.

Vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga

och andra närstående samt kontakt med hemmiljön.

När ett barn placeras skall det i första hand övervägas om barnet kan tas emot

av någon anhörig eller annan närstående. Vad som är bäst för barnet skall dock

alltid beaktas.

2 § Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem för

 vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför

det egna hemmet. Enligt 3 § skall dock behovet av vissa hem tillgodoses av

staten.

3 § Behovet av sådana hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall skall tillgodoses av staten. Statens

institutionsstyrelse är central förvaltningsmyndighet för dessa hem. Styrelsen

leder och har tillsyn över verksamheten vid hemmen.

Staten kan, om det finns särskilda skäl för det, genom avtal uppdra åt ett

landsting eller en kommun att inrätta och driva ett sådant hem.

För vård i ett sådant hem som avses i första stycket får avgift tas ut av den

kommun som begärt placeringen.

4 § Vård i familjehem, hem för vård eller boende och sådana hem som avses i 3 §

skall bedrivas i samråd med socialnämnden.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare

föreskrifter om vård i sådana hem.

Särskilda regler till skydd för underåriga

5 § En underårig får inte utan socialnämndens medgivande tas emot för

stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av

föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om honom eller henne. Som ett

medgivande anses socialnämndens beslut att bereda den underårige vård i ett

visst familjehem.

Socialnämnden får inte lämna medgivande utan att förhållandena i det enskilda

hemmet och förutsättningarna för vård i hemmet är utredda.

6 § Är det fråga om att ta emot ett barn med hemvist utomlands i syfte att

adoptera det, skall medgivandet inhämtas innan barnet lämnar det land där det

har sitt hemvist. Medgivande får lämnas endast om den eller de som vill adoptera

 har tillfredsställande kunskaper om barn och deras behov och har blivit

informerade om den planerade adoptionens innebörd. Medgivandet upphör att gälla

om inte barnet har tagits emot i hemmet inom två år från det medgivandet

lämnades.

7 § Den eller de som vill adoptera är skyldiga att anmäla till socialnämnden om

deras omständigheter ändras mer väsentligt under den tid medgivandet gäller.

Medgivandet skall återkallas, om förutsättningarna för det inte längre finns.

Medgivandet kan återkallas även när barnet har tagits emot av den eller de som

vill adoptera, om en fortsatt vistelse hos dem inte vore förenlig med barnets

bästa.

8 § När ett barn har föreslagits för adoption, skall socialnämnden skyndsamt och

 senast inom två veckor från det att den eller de som vill adoptera kommit in

med en anmälan om detta pröva om samtycke skall ges till att

adoptionsförfarandet får fortsätta. Om det är fråga om ett adoptionsförfarande

som omfattas av lagen (1997:191) med anledning av Sveriges tillträde till

Haagkonventionen om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner,

skall 3 § i den lagen tillämpas. Den tid inom vilken prövning enligt detta

stycke skall ske får förlängas om det finns synnerliga skäl.

9 § Socialnämnden skall i fråga om de underåriga som avses i 5 §

- medverka till att de får god vård och fostran och i övrigt gynnsamma

uppväxtförhållanden,

- verka för att de får lämplig utbildning och

- lämna vårdnadshavarna och dem som vårdar sådana underåriga råd, stöd och annan

 hjälp som de behöver.

10 § Vårdas en underårig med stöd av denna lag i ett annat hem än det egna,

skall socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vården

fortfarande behövs.

11 § Ett medgivande att ta emot en underårig för stadigvarande vård och fostran

enligt 5 § meddelas av socialnämnden i vårdnadshavarens hemkommun. Om nämndens

prövning gäller ett hem i en annan kommun, skall nämnden informera och samråda

med den kommunen innan den fattar sitt beslut.

Ett medgivande om att ta emot ett barn med hemvist utomlands i syfte att

adoptera det enligt 6 § och ett samtycke till adoptionsförfarandet enligt 8 §

meddelas av socialnämnden i den eller de sökandes hemkommun.

Den nämnd som har lämnat medgivande enligt 5 § fullgör skyldigheterna enligt 9

§. I de fall samtycke enligt 8 § lämnats av socialnämnden i en annan kommun

fullgör i stället den nämnden skyldigheterna enligt 9 §.

12 § Enskilda personer eller sammanslutningar får inte bedriva verksamhet som

syftar till att förmedla underåriga till hem som avses i 5 §.

Om rätt för auktoriserade sammanslutningar att i vissa fall förmedla barn från

utlandet för adoption finns bestämmelser i lagen (1997:192) om internationell

adoptionsförmedling.

7 kap. Föreskrifter om enskild verksamhet

1 § Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild

individ får inte utan tillstånd av länsstyrelsen yrkesmässigt bedriva verksamhet

 i form av

- hem för vård eller boende,

- sådana boenden som motsvarar dem som avses i 5 kap. 6 § andra stycket eller 5

kap. 8 § tredje stycket,

- hem för viss annan heldygnsvård,

- hem eller öppen verksamhet för vård under en begränsad del av dygnet.

Tillstånd skall sökas hos länsstyrelsen i det län där verksamheten skall

bedrivas.

Tillstånd behövs inte för sådan verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2

kap. 5 § har överlämnat till en enskild att utföra.

2 § Tillstånd att bedriva sådan verksamhet som avses i 1 § får beviljas endast

om verksamheten uppfyller kraven på god kvalitet och säkerhet.

Tillstånd får förenas med villkor av betydelse för kvaliteten och säkerheten i

verksamheten.

Om verksamheten helt eller till väsentlig del ändras eller flyttas, skall nytt

tillstånd sökas.

3 § Bestämmelserna i 11 kap. 5 och 6 §§ gäller i tillämpliga delar i enskild

verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn. Dokumentationen skall bevaras

så länge den kan antas ha betydelse för åtgärder i verksamheten.

4 § En handling i en personakt i enskild verksamhet som står under

länsstyrelsens tillsyn skall, om det begärs av den som akten rör, så snart som

möjligt tillhandahållas denne för läsning eller avskrivning på stället eller i

avskrift eller kopia, om inte annat följer av 14 kap. 1 §.

Frågor om utlämnande enligt första stycket prövas av den som ansvarar för

personakten. Anser denne att personakten eller någon del av den inte bör lämnas

ut skall han eller hon genast med eget yttrande överlämna frågan till

länsstyrelsen för prövning.

5 § Länsstyrelsen får besluta att en personakt i enskild verksamhet som står

under länsstyrelsens tillsyn skall tas om hand

1. om verksamheten upphör,

2. om det på sannolika skäl kan antas att personakten inte kommer att handhas

enligt föreskrifterna i denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen, eller

3. om den som ansvarar för personakten ansöker om det och det finns ett

påtagligt behov av att akten tas om hand.

En omhändertagen personakt skall återlämnas, om det är möjligt och det inte

finns skäl för omhändertagande enligt första stycket. Beslut i fråga om

återlämnande meddelas av länsstyrelsen efter ansökan av den som vid beslutet om

omhändertagande ansvarade för personakten.

Personakter som har tagits om hand skall förvaras avskilda hos arkivmyndigheten

i den kommun där akterna omhändertagits. Personakterna skall bevaras i minst två

 år från det att de kom in till arkivmyndigheten. En myndighet som har hand om

en personakt som har omhändertagits har, om en uppgift ur akten begärs för ett

särskilt fall, samma skyldighet att lämna uppgiften som den haft som ansvarat

för akten före omhändertagandet.

8 kap. Avgifter

1 § Stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär medför inte kostnadsansvar

för den enskilde vårdtagaren. Kommunen får dock, utom för underåriga, ta ut

ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika

eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller

 boende eller i ett familjehem. Regeringen får meddela föreskrifter om den

högsta ersättning som får tas ut för varje dag. För andra stöd- och

hjälpinsatser får kommunen ta ut skälig ersättning.

Om en underårig genom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det

egna, är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning bidra till kommunens

kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver. Socialnämnden får i sådana

fall uppbära underhållsbidrag som avser den underårige.

Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om tjänster för vilka avgift

 har bestämts enligt 2 §.

2 § För familjerådgivning, hemtjänst och verksamhet för barn och ungdom enligt 5

 kap. 2 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär, sådant

boende som avses i 5 kap 6 § andra stycket eller 8 § tredje stycket eller annan

liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som

kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens självkostnader.

Avgifter för hemtjänst får inte, tillsammans med avgifter som avses i 26 §

tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), uppgå till så stort belopp

att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov,

boendekostnader och andra normala levnadskostnader. När avgifterna fastställs

skall kommunen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas

 av en oskäligt försämrad ekonomisk situation.

9 kap. Återkrav m.m.

1 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna

uppgifter eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1

§ utgetts obehörigen eller med för högt belopp, får socialnämnden återkräva vad

som har betalats ut för mycket.

Om någon i annat fall än som avses i första stycket fått sådant ekonomiskt

bistånd obehörigen eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta,

 får socialnämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket.

2 § Socialnämnden får, i andra fall än som avses i 1 §, återkräva bistånd som

den enskilde har erhållit enligt 4 kap. 1 § endast om det har lämnats

1. som förskott på en förmån eller ersättning,

2. till den som är indragen i arbetskonflikt, eller

3. till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte kunnat råda över

 hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar.

Har ekonomisk hjälp lämnats i annat fall än som avses i 4 kap. 1 § får

socialnämnden återkräva hjälpen, om den har getts under villkor om

återbetalning.

Ett beslut som avser ekonomisk hjälp som kan komma att återkrävas enligt denna

paragraf skall vara skriftligt. Beslutet skall innehålla uppgifter om den eller

de omständigheter som enligt denna paragraf utgör grund för

återbetalningsplikten. Beslutet skall delges den enskilde.

3 § Vill socialnämnden föra talan om ersättning som en enskild inte återbetalar

frivilligt för ekonomisk hjälp som avses i 1 eller 2 § eller för kostnader som

kommunen har haft enligt 8 kap. 1 § första eller andra stycket, skall talan

väckas hos länsrätten inom tre år från det kommunens kostnader uppkom. Talan

väcks vid den länsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt.

Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att

återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin

försörjning eller sin dagliga livsföring i övrigt eller annars synnerliga skäl

talar mot bifall till ersättningsanspråket.

4 § Socialnämnden får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som

avses i 1 och 2 §§ och i 8 kap. 1 § första och andra styckena.

10 kap. Nämndorganisation

Socialnämnden

1 § För en socialnämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen

(1991:900).

2 § Socialnämnden skall själv eller genom ombud föra kommunens talan i mål och

ärenden som enligt denna lag eller annan författning är en uppgift för

socialnämnden.

3 § Socialnämnden skall hos fullmäktige, kommunstyrelsen och övriga nämnder och

hos andra myndigheter göra de framställningar som nämnden finner påkallade.

Socialnämnden får inhämta yttranden och upplysningar från kommunstyrelsen och

övriga nämnder och från beredningar och tjänstemän i den egna kommunen, när det

behövs för nämndens verksamhet.

Delegation

4 § Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får ges endast åt en särskild

avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som är en

uppgift för nämnden enligt 6 kap 5-7 och 10 §§ denna lag, 4 och 6 §§, 11 §

första och andra styckena, 13 §, 14 § tredje stycket, 21, 22, 24, 26, 27 och 43

§§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt 11 och 13 §§

lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

Första stycket gäller även i ärenden enligt 6 kap. 8 § om samtycke vägras och

beslut enligt 8 kap. 5 § om att föra talan om återkrav enligt 8 kap. 2 §.

5 § Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller

föräldrabalken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum

- 1 kap. 4 § föräldrabalken,

- 2 kap. 1, 4-6, 8 och 9 §§ föräldrabalken, dock inte befogenhet enligt 9 § att

besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad utredning,

- 3 kap. 5, 6 och 8 §§ föräldrabalken,

- 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § andra stycket föräldrabalken,

- 6 kap. 19 § föräldrabalken när det gäller beslut att utse utredare i mål och

ärenden om vårdnad, boende eller umgänge,

- 7 kap. 7 § föräldrabalken när det gäller godkännande av avtal om att

underhållsbidrag skall betalas för längre perioder än tre månader,

- 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken.

Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte omfatta befogenhet att

meddela beslut i frågor som avses i 5 kap. 3 § denna lag eller att fullgöra

nämndens uppgifter enligt 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller 17 §

 lagen (1996:1030) om underhållsstöd.

6 § Bestämmelser om rätt att i vissa fall fatta beslut i socialnämndens ställe

finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

11 kap. Handläggning av ärenden m.m.

1 § Socialnämnden skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan

eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda

någon åtgärd av nämnden.

Vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes

avgörande skall tillvaratas på ett betryggande sätt.

2 § Vid en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till en underårigs

skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera

 sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Utredningen skall bedrivas

 så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Den skall inte

göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet.

Utredningen skall bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast inom fyra månader.

 Finns det särskilda skäl får socialnämnden besluta att förlänga utredningen för

 viss tid.

Den som berörs av en sådan utredning som anges i första stycket skall

underrättas om att en utredning inleds.

3 § När ett barn behöver vårdas utom hemmet skall en plan upprättas för den vård

 som socialnämnden avser att anordna. Planen skall även uppta åtgärder och

insatser som andra huvudmän har ansvar för.

4 § Socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning enligt 2 § och fatta

beslut i ärendet även om den underårige byter vistelsekommun. Detsamma gäller om

 en utredning inletts enligt 1 § och ärendet avser vård av missbrukare.

Första stycket gäller inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att ta

över utredningen av ärendet.

5 § Handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om

stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Dokumentationen skall

utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och

 händelser av betydelse.

Handlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att

obehöriga inte får tillgång till dem.

6 § Dokumentationen skall utformas med respekt för den enskildes integritet. Den

 enskilde bör hållas underrättad om de journalanteckningar och andra

anteckningar som förs om honom eller henne. Om den enskilde anser att någon

uppgift i dokumentationen är oriktig skall detta antecknas.

7 § Socialnämnden skall tillämpa bestämmelserna i 13 § förvaltningslagen

(1986:223) om remiss i alla ärenden.

8 § I ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild

skall nämnden tillämpa följande bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223):

- 14 § första stycket om en parts rätt att meddela sig muntligen,

- 16 och 17 §§ om en parts rätt att få del av uppgifter,

- 20 § om motivering av beslut,

- 26 § om rättelse av skrivfel och liknande.

Bestämmelserna i 16 och 17 §§ förvaltningslagen gäller dock inte uppgifter som

rör någon annan sökande i ett ärende om ett sådant boende som avses i 5 kap. 6 §

 andra stycket eller 8 § tredje stycket eller om någon annan liknande social

tjänst.

Vad som sägs i första stycket gäller också när det är fråga om en ansökan eller

ett yttrande till en annan myndighet i ett mål eller ärende som rör

myndighetsutövning mot enskild hos denna.

9 § Den som enligt vad som sägs i 8 § skall ges tillfälle att yttra sig enligt

17 § förvaltningslagen (1986:223) har rätt att få företräde inför nämnden, om

inte särskilda skäl föranleder annat.

Den som ges tillfälle att yttra sig skall underrättas om sin rätt att få

företräde inför nämnden.

10 § Barn som har fyllt 15 år har rätt att själva föra sin talan i mål och

ärenden enligt denna lag.

Barn som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och

barnet inte kan antas ta skada av det.

11 § Socialnämnden har rätt att av de allmänna försäkringskassorna eller erkända

 arbetslöshetskassorna få uppgifter om ekonomisk hjälp som har lämnats till

enskilda, som har ärenden hos nämnden. Socialnämnden har vidare rätt att få

uppgifter som lämnats till kommunen i ärenden om ekonomisk hjälp enligt lagen

(1992:1068) om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra

utlänningar.

12 § I mål och ärenden enligt denna lag som avser myndighetsutövning mot enskild

 får delgivning inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen

(1970:428).

Register m.m.

13 § I sådana personregister hos socialnämnden som utgör sammanställningar av

uppgifter får det inte tas in uppgifter om ömtåliga personliga förhållanden.

Detta hindrar inte att det i ett personregister tas in uppgifter om åtgärder som

 har beslutats inom socialtjänsten och som innebär myndighetsutövning och den

bestämmelse som ett beslut om en sådan åtgärd grundar sig på.

Bestämmelsen i första stycket hindrar heller inte att personuppgifter behandlas

hos socialnämnden för uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och

framställning av statistik.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytterligare

föreskrifter om registren.

14 § Anteckningar och andra uppgifter i en personakt som tillhör socialnämndens

personregister skall gallras fem år efter det sista anteckningen gjordes i

akten. Uppgifterna skall dock inte gallras så länge uppgifter om samma person

inte har gallrats av nämnden enligt andra stycket.

Uppgifter i personregister som avses i 13 § första stycket skall gallras fem år

efter det att de förhållanden som uppgifterna avser har upphört.

Gallringen skall vara avslutad senast kalenderåret efter det att

gallringsskyldigheten inträdde.

15 § I fråga om automatiserad och viss manuell behandling av personuppgifter

finns bestämmelser i personuppgiftslagen (1998:204) och i lagen (2001:xxx) om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten.

16 § Följande handlingar får inte gallras med stöd av bestämmelserna i 14 §

första stycket:

- handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om

faderskap,

- handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om adoption,

- handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig har

placerats eller tagits emot i ett hem för vård eller boende, i ett familjehem

eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon

annan som har vårdnaden om honom eller henne.

Avtal enligt 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § andra stycket

föräldrabalken som godkänts av socialnämnden får inte gallras förrän barnet

fyller arton år.

Handlingar skall vidare undantas från gallring enligt bestämmelserna i 14 § av

hänsyn till forskningens behov i ett representativt urval av kommuner och i

övriga kommuner för ett representativt urval av personer.

17 § Socialnämnden skall, enligt vad regeringen närmare föreskriver, ur

personregister lämna ut uppgifter till Socialstyrelsen för angelägna statistiska

 ändamål.

18 § Socialnämnden skall lämna ut uppgifter ur personregister till statliga

myndigheter, när detta begärs för forskningsändamål och det kan ske utan risk

för att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men.

19 § Socialnämnden skall på begäran av en annan myndighet lämna uppgifter till

denna om utgiven ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktiga

utbetalningar från det allmänna eller en felaktig taxering.

Om kommunens uppgifter inom socialtjänsten fullgörs av flera nämnder skall varje

 sådan nämnd, i den utsträckning det begärs, till de övriga lämna

1. uppgifter om att en person är aktuell i ett ärende inom socialtjänsten, och

2. de uppgifter som behövs för att administrera fördelningen av platser inom

särskilda boendeformer i kommunen.

Uppgiftsskyldigheten enligt andra stycket gäller inte uppgifter som omfattas av

sekretess enligt 7 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen (1980:100).

Socialnämndens uppgiftsskyldighet m.m.

20 § Har någon som påföljd för brott överlämnats till vård inom socialtjänsten,

skall socialnämnden underrätta åklagarmyndigheten, om vården eller de andra

åtgärder som redovisats i vårdplanen inte kommer till stånd.

Detsamma gäller om den som överlämnats till vård inom socialtjänsten bryter mot

en föreskrift som meddelats med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2

brottsbalken.

21 § Om socialnämnden i sin verksamhet iakttagit något som tyder på att nya

medel används för missbruksändamål eller att ändringar sker i missbruksmönster

av kända medel, skall nämnden utan dröjsmål anmäla detta till

Folkhälsoinstitutet.

22 § Socialnämnden kan enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) utan hinder

av sekretess polisanmäla brott som hindrar nämndens verksamhet. Detsamma gäller

enligt 14 kap. 2 § femte stycket samma lag för vissa brott som riktar sig mot

underåriga. Av samma stycke följer också att sekretess inte hindrar att

uppgifter, som gäller misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet

lindrigare straff än fängelse i två år, lämnas till en åklagarmyndighet,

polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet.

Från socialtjänsten skall utan hinder av sekretess lämnas

1. uppgifter om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende, om

uppgiften för särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet,

polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skattemyndighet,

2. uppgifter om en studerande som behövs för prövning av ett ärende om att

avskilja denne från högskoleutbildning.

12 kap. Tillsyn över socialtjänsten

1 § Socialstyrelsen har tillsyn över socialtjänsten i landet. Styrelsen skall

följa och vidareutveckla socialtjänsten. Till ledning för tillämpningen av denna

 lag utfärdar Socialstyrelsen allmänna råd.

2 § Länsstyrelsen har tillsyn över den socialtjänst som kommuner och enskilda

inom länet svarar för.

3 § Länsstyrelsen skall

- följa socialnämndernas tillämpning av denna lag,

- informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör socialtjänsten,

- biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet,

- främja samverkan på socialtjänstens område mellan kommunerna och andra

samhällsorgan,

- verka för att kommunerna planerar för att kunna tillgodose framtida behov av

bistånd i form av hemtjänst samt sådant boende som avses i 5 kap. 6 § andra

stycket och 5 kap. 8 § tredje stycket,

- även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett

ändamålsenligt sätt.

4 § Länsstyrelsen har rätt att inspektera verksamhet som står under dess tillsyn

 och får inhämta de upplysningar och ta del av de handlingar och annat material

som behövs för tillsynen.

Den vars verksamhet inspekteras är skyldig att lämna den hjälp som behövs vid

inspektionen.

5 § Verksamhet för vilken tillstånd krävs enligt 7 kap. 1 § första stycket står

under löpande tillsyn av socialnämnden i den kommun där verksamheten finns.

Nämnden har rätt att inspektera verksamheten och får inhämta de upplysningar och

 ta del av de handlingar som behövs för tillsynen.

Om socialnämnden får kännedom om missförhållanden i enskild verksamhet som står

under länsstyrelsens tillsyn, skall socialnämnden underrätta länsstyrelsen om

det.

6 § Om det förekommer något missförhållande i

1. annat hem för vård eller boende än sådant som avses i 6 kap. 3 §,

2. verksamhet för vilken det krävs tillstånd enligt 7 kap. 1 § första stycket,

3. verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2 kap. 5 § första stycket har

överlämnat till en enskild att utföra,

4. annan enskild verksamhet än sådan som omfattas av 1-3 och som kommunen

upphandlar tjänster från för att fullgöra skyldigheter enligt denna lag,

5. hemtjänst,

6. sådant boenden som avses i 5 kap 6 § andra stycket och 5 kap. 8 § tredje

stycket,

får länsstyrelsen förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa

missförhållandet.

Ett föreläggande skall innehålla uppgifter om de åtgärder som

tillsynsmyndigheten anser nödvändiga för att de påtalade missförhållandena skall

 kunna avhjälpas.

Om missförhållandena är allvarliga och länsstyrelsens föreläggande inte följs,

får länsstyrelsen förbjuda fortsatt verksamhet.

7 § Om länsstyrelsen finner att en kommun inte fullgör vad som ålagts kommunen i

 en lagakraftvunnen dom om rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 § får länsstyrelsen

 förelägga kommunen att avhjälpa bristen. Föreläggandet får förenas med vite.

Länsstyrelsen får inte meddela ett vitesföreläggande enligt första stycket om

verkställighet av domen redan har sökts enligt utsökningsbalken. Ett meddelat

vitesföreläggande förfaller om verkställighet söks enligt utsökningsbalken.

13 kap. Anmälan om missförhållanden

1 § Var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden

behöver ingripa till en underårigs skydd bör anmäla detta till nämnden.

Myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom

hälso- och sjukvården och socialtjänsten är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att

socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Detta gäller även dem

som är anställda hos sådana myndigheter. Sådan anmälningsskyldighet gäller också

 dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör

barn och ungdom eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso-

 och sjukvården eller på socialtjänstens område. För familjerådgivning gäller i

stället vad som sägs i tredje stycket.

De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till

socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att en underårig utnyttjas

sexuellt eller misshandlas i hemmet.

Myndigheter, befattningshavare och yrkesverksamma som anges i andra stycket är

skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för

utredning av en underårigs behov av skydd.

Om anmälan från Barnombudsmannen gäller bestämmelserna i 3 § lagen (1993:335) om

 Barnombudsman.

2 § Var och en som är verksam inom omsorger om äldre människor eller människor

med funktionshinder skall vaka över att dessa får god omvårdnad och lever under

trygga förhållanden. Den som uppmärksammar eller får kännedom om ett allvarligt

missförhållande i omsorgerna om någon enskild skall genast anmäla detta till

socialnämnden. Om inte missförhållandet utan dröjsmål avhjälps, skall nämnden

anmäla förhållandet till tillsynsmyndigheten.

Första stycket gäller även inom motsvarande yrkesmässigt bedriven enskild

verksamhet. Anmälan skall göras till den som är ansvarig för verksamheten. Den

ansvarige skall utan dröjsmål avhjälpa missförhållandet eller anmäla detta till

tillsynsmyndigheten.

14 kap. Tystnadsplikt

1 § Den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild

verksamhet som avser insatser enligt denna lag får inte obehörigen röja vad han

eller hon därvid har fått reda på om enskildas personliga förhållanden.

2 § Den som är eller har varit verksam inom enskild familjerådgivning får inte

obehörigen röja en uppgift som en enskild har lämnat i förtroende eller som har

inhämtats i samband med rådgivningen.

15 kap. Övriga bestämmelser

Överflyttning av ärende

1 § Ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild

person kan flyttas över till en annan socialnämnd, om denna nämnd samtycker till

 det.

2 § Om någon efter beslut av en socialnämnd vistas i en annan kommun i

familjehem, hem för vård eller boende eller sådan boendeform eller bostad som

avses i 5 kap. 6 § andra stycket, 8 § tredje stycket och 7 kap. 1 § första

stycket 2, har den kommun som beslutat om vistelsen ansvaret för det bistånd

enligt 4 kap. 1 § samt det individuellt behovsprövade stöd och de individuellt

behovsprövade sociala tjänster enligt 2 kap 6 § och 5 kap 1 och 2 §§ som den

enskilde kan behöva. Placeringskommunens ansvar upphör om ärendet överflyttas

enligt 1 §.

Den kommun där den enskilde är folkbokförd har samma ansvar som en

placeringskommun enligt första stycket för bistånd, stöd och sociala tjänster

1. under kriminalvård i anstalt,

2. under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon

 annan än en kommun,

3. som aktualiserats inför avslutningen av vård enligt 1 eller 2.

3 § Om vårdnaden av en underårig flyttats över till en eller två särskilt

förordnade vårdnadshavare som den underårige tidigare varit familjehemsplacerad

hos, får kommunen fortsätta att betala dessa vårdnadshavare skälig ersättning.

Överklagande av beslut

4 § Socialnämndens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om

nämnden har meddelat beslut i fråga om

- ansökan enligt 2 kap. 3 §,

- bistånd enligt 4 kap. 1 §,

- vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 4 kap. 4 §,

- förbud eller begränsning enligt 5 kap. 3 §, eller

- medgivande, återkallelse av medgivande eller om samtycke enligt 6 kap. 5-8 §§.

Beslut i frågor som avses i första stycket gäller omedelbart. En länsrätt eller

kammarrätt får dock förordna att dess beslut skall verkställas först sedan det

har vunnit laga kraft.

5 § Länsstyrelsens beslut i ärenden om tillstånd enligt 7 kap. 1 §, om

föreläggande eller förbud enligt 12 kap. 5 § och om omhändertagande av personakt

 enligt 7 kap 5 § och beslut om avslag på en begäran om vitesföreläggande enligt

 12 kap. 6 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I fråga om

överklagande av länsstyrelsens beslut enligt 7 kap. 4 § gäller i tillämpliga

delar bestämmelserna i 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100).

Länsstyrelsens beslut om föreläggande eller förbud enligt 12 kap. 5 § och om

omhändertagande av personakt enligt 7 kap. 5 § samt domstols motsvarande beslut

gäller omedelbart. Polismyndigheten skall lämna den hjälp som behövs för att

verkställa ett beslut om omhändertagande av personakt.

6 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av beslut enligt

 denna lag.

Böter m.m.

7 § Till böter döms den som

- överträder ett förbud eller en begränsning som har meddelats med stöd av 5

kap. 3 §,

- åsidosätter bestämmelserna i 6 kap. 5 § första stycket, 6 § och 12 § första

stycket, om inte gärningen i sistnämnda fall är belagd med straff i lagen

(1997:192) om internationell adoptionsförmedling,

- utan tillstånd driver sådan verksamhet som avses i 7 kap. 1 §,

- i strid mot ett förbud som har meddelats enligt 12 kap. 5 § fortsätter

verksamheten.

Allmänt åtal får väckas endast efter medgivande av socialnämnden, länsstyrelsen

eller Socialstyrelsen.

8 § I den mån huvudmannen för ett hem för vård eller boende, som drivs av

landsting eller kommun, beslutar det, får de som bereds vård där inte inneha

alkohol eller andra berusningsmedel. Det gäller även injektionssprutor eller

kanyler som kan användas för insprutning i människokroppen.

Om sådan egendom påträffas hos en intagen eller någon annanstans inom hemmet

utan att det finns känd ägare till den, får den omhändertas. Den som förestår

hemmet skall låta förstöra eller försälja egendomen enligt bestämmelserna om

beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkande av

alkoholhaltiga drycker m.m. Belopp som erhålls vid försäljning tillfaller

staten.

Kommuner utanför landsting

9 § Vad som sägs i denna lag om landsting skall tillämpas också på en kommun som

 inte tillhör något landsting.

Ytterligare föreskrifter

10 § För insatser inom omsorger om äldre människor eller människor med

funktionshinder får regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer,

meddela sådana föreskrifter som behövs till skydd för enskildas liv, personliga

säkerhet eller hälsa.

Socialtjänsten i krig m.m.

11 § Regeringen får meddela särskilda föreskrifter om socialtjänsten enligt

denna lag, om riket kommer i krig eller krigsfara eller om det råder sådana

utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som

riket har befunnit sig i.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2002.

Förslag till lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag tillämpas vid behandling av personuppgifter inom socialtjänsten,

om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i

eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är

tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier.

2 § Lagen tillämpas inte vid behandling av personuppgifter för forsknings- och

statistikändamål.

Definitioner

3 § I denna lag avses med socialtjänst

1. verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den särskilda

lagstiftningen om vård utan samtycke av unga och av missbrukare,

2. verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd,

3. verksamhet som bedrivs av Statens institutionsstyrelse,

4. verksamhet hos kommunal invandrarbyrå,

5. verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa

funktionshindrade,

6. handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av socialnämnd åt asylsökande

och andra utlänningar,

7. handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyktingar och vissa

andra utlänningar,

8. handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelsehindrade.

Med socialtjänst avses även tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring

och administration av verksamhet som avses i 1-8.

Förhållandet till personuppgiftslagen m.m.

4 § Om inget annat följer av denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd

 av lagen, tillämpas personuppgiftslagen (1998:204) vid behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten.

5 § I socialtjänstlagen (2001:000) finns särskilda bestämmelser om

uppgiftsskyldighet, register och gallring m.m. hos socialnämnden.

Behandling av personuppgifter

6 § Personuppgifter får behandlas bara om behandlingen är nödvändig för att en

arbetsuppgift inom socialtjänsten skall kunna utföras.

En registrerad person har inte rätt att motsätta sig sådan behandling av

uppgifter som är tillåten enligt denna lag.

7 § Socialtjänsten får behandla

1. person- och samordningsnummer,

2. känsliga personuppgifter som avses i 13 § personuppgiftslagen (1998:204) med

undantag för uppgifter om politiska åsikter,

3. uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål,

straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihetsberövanden, samt

Personuppgifter får även behandlas för uppgiftsutlämnande som föreskrivs i lag

eller förordning.

Personuppgifter enligt första och andra styckena får behandlas endast om

uppgifterna har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för handläggningen av

det.

Sekretess

8 § För utlämnande av personuppgifter som finns inom socialtjänsten gäller de

begränsningar som följer av sekretesslagen (1980:100), socialtjänstlagen

(2001:000) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa

funktionshindrade.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna lag.

Överklagande

10 § Socialtjänstens beslut om rättelse och om information som skall lämnas

efter ansökan får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut enligt

 denna lag får inte överklagas.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Övriga bestämmelser

11 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar

föreskrifter om för vilka ändamål personuppgifter får behandlas, om

personuppgiftsansvaret för behandlingen samt om sökbegrepp, direktåtkomst och

samkörning av personuppgifter.

Regeringen meddelar även föreskrifter om i vilka fall personuppgifter får

behandlas för tillhandahållande av information som behövs inom socialtjänsten

för fullgörande av åligganden som följer av lag.

1. Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

2. Bestämmelserna i lagen skall inte börja tillämpas förrän den 1 oktober 2007

när det gäller manuell behandling av personuppgifter, som påbörjats före den 24

oktober 1998 och sådan behandling som utförs för ett visst ändamål, om manuell

behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober 1998.

3. Har en begäran om registerutdrag enligt 10 § datalagen (1973:289) kommit in

innan denna lag träder i kraft men har utdraget inte expedierats före

ikraftträdandet, skall framställan anses som en ansökan om information enligt

denna lag.

4. Bestämmelsen om skadestånd skall tillämpas endast om den omständighet som

yrkandet hänför sig till har inträffat efter det att denna lag har trätt i kraft

 för den aktuella behandlingen.

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall

dels att 12, 22, 29, och 44 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 27 a och 34 a-c §§, med

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Har rätten beslutat om tvångsvård skall socialnämnden se till att beslutet

verkställs genom att missbrukaren bereds vård i ett hem som avses i 22 § eller,

i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus.

Rättens beslut upphör att gälla, om vården inte har påbörjats inom fyra veckor

från den dag då beslutet vanna laga kraft.

Beslutet upphör också att gälla om missbrukaren, sedan vården har påbörjats,

under minst sex månader i följd antingen har vistats olovligen utanför ett hem

som avses i 22 § eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt

Beslutet upphör också att gälla om missbrukaren, sedan vården har påbörjats,

under sammanlagt minst sex månader i följd har vistats olovligen utanför ett hem

 som avses i 22 § eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt.

22 §1

Tvångsvård lämnas genom hem som är särskilt avsett att lämna vård enligt denna

lag (LVM-hem). Ett sådant hem skall ha en styrelse som utses av Statens

institutionsstyrelse.

Hemmets styrelse förestår vården vid hemmet i den mån uppgiften inte har

överlåtits på en särskild föreståndare.

Tvångsvård lämnas genom hem som är särskilt avsett att lämna vård enligt denna

lag (LVM-hem).

27 a §

Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem har rätt att i den utsträckning

som det kan ske utan att äventyra vården eller ordningen vid hemmet ta emot och

föra telefonsamtal. Beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård finns

bestämmelser om besök på vårdinstitutioner enligt denna lag.

29 §

Har en intagen vistats vid ett LVM-hem i tre månader utan att vård i annan form

kommit till stånd skall föreståndaren anmäla detta till hemmets styrelse med

angivande av orsaken till det.

Har en intagen vistats vid ett LVM-hem i tre månader utan att vård i annan form

kommit till stånd skall den som förestår vården vid hemmet anmäla detta till

Statens institutionsstyrelse och ange orsaken till det.

34 a §

Den intagne får vid någon av de omständigheter som anges i 34 § vårdas vid en

enhet som är låsbar eller på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn.

Den intagne får vårdas inom en sådan enhet under högst två månader i följd. Om

särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården vid enheten pågå

längre tid, förutsatt att någon av de omständigheter som anges i 34 §

fortfarande föreligger och att den intagne samtidigt ges möjlighet till vistelse

 i öppnare former eller utanför hemmet.

Beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

34 b §

Den som omfattas av bestämmelserna i 34 § får, om han eller hon uppträder

våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan

hållas till ordningen, hållas avskild från de övriga vid hemmet. Han eller hon

skall då stå under fortlöpande uppsikt av personalen. Den intagne får dock inte

hållas i sådan avskildhet längre tid än vad som är oundgängligen nödvändigt och

inte i något fall under längre tid än 24 timmar i följd.

Beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

34 c §

Den som vårdas enligt denna lag vid ett LVM-hem är, om inte annat föranleds av

medicinska eller liknande skäl, skyldig att efter uppmaning, vid ankomsten till

LVM-hemmet och inför vistelse i annan form enligt 27 §, lämna blod-, urin- eller

 utandningsprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av narkotika,

 alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, sådana medel som avses i 1 §

lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som

omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan

misstänkas att den intagne är påverkad av något sådant medel.

44 §

Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den enskilde

 hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, avslag på begäran

om utskrivning eller förstörande av egendom enligt 36 §.

Beslut av den som förestår vården vid ett LVM-hem får överklagas av den enskilde

 hos länsrätten, om beslutet avser överflyttning enligt 25 §, innebär

inskränkningar i särskilt fall av rätten för den som vistas i hemmet att enligt

27 § föra telefonsamtal eller avser avslag på begäran om utskrivning eller

förstörande av egendom enligt 36 §.

Andra beslut enligt denna lag av den som förestår vården vid ett LVM-hem får

inte överklagas.

Beslut om läkarundersökning enligt 9 § eller 11 § tredje stycket får inte

överklagas.

Beslut om omhändertagande enligt 13 § första stycket eller andra stycket får

inte överklagas. Överklagande av rättens beslut om omhändertagande enligt 13 §

tredje stycket är inte inskränkt till viss tid.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Förslag till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård

 av unga

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga

dels att 42 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 15 a, 15 b, 15 c och 17

a §§, med följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 a §

Den som omfattas av bestämmelsen i 15 § har rätt att i den utsträckning det

lämpligen kan ske med hänsyn till vården eller ordningen vid hemmet ta emot och

föra telefonsamtal och vistas utanför hemmet. En vistelse utanför hemmet skall

avse en bestämd tid, dock högst fyra veckor. Beslut fattas av den som förestår

vården. Beslut om vistelse utanför hemmet skall fattas efter samråd med

socialnämnden.

I lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård finns

bestämmelser om besök på vårdinstitutioner enligt denna lag.

15 b §

Den som är intagen i ett hem för särskilt noggrann tillsyn får vid någon av de

omständigheter som anges i 15 § vårdas vid en enhet som är låsbar eller på annat

 sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn. Den unge får vårdas vid en sådan

enhet under högst två månader i följd. Om särskilda behandlingsskäl föranleder

det, får dock vården vid enheten pågå längre tid, förutsatt att någon av de

omständigheter som anges i 15 § fortfarande föreligger och att den unge

samtidigt ges möjlighet till vistelse i öppnare former eller utanför hemmet.

Beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

15 c §

Den som vårdas av en sådan anledning som anges i 3 § och som vistas i ett hem

för särskilt noggrann tillsyn får, om det är särskilt påkallat på grund av att

den intagne uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han

eller hon inte kan hållas till ordningen, hållas avskild från de övriga vid

hemmet. Han eller hon skall då stå under fortlöpande uppsikt av personalen. Den

intagne får dock inte hållas i sådan avskildhet längre tid än vad som är

oundgängligen nödvändigt och inte i något fall under längre tid än 24 timmar i

följd.

Är den intagne under 15 år skall läkare skyndsamt yttra sig om varje åtgärd som

vidtas enligt första stycket. Om läkaren begär det skall åtgärden genast

avbrytas.

Beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

17 a §

Den som vårdas av en sådan anledning som anges i 3 § är, om inte annat föranleds

 av medicinska eller liknande skäl, skyldig att efter uppmaning vid ankomsten

till ett sådant hem som avses i 12 § samt inför vistelse utanför hemmet enligt

15 a § lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han eller hon

 inte är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel,

sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel

 eller sådana medel som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa

hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något

sådant medel.

42 §

Ett beslut av den som förestår vården vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn

får överklagas hos länsrätten, om beslutet avser förstörande eller försäljning

av egendom enligt 20 §.

Beslut av den som förestår vården vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn får

överklagas hos länsrätten, om beslutet avser förstörande eller försäljning av

egendom enligt 20 § eller innebär inskränkningar i särskilt fall av rätten för

den som vistas i hemmet att enligt 15 a § föra telefonsamtal.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1998:603) om verkställighet av sluten

ungdomsvård att det i lagen skall införas en ny paragraf, 18 a §, med följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 a §

Den dömde är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig

 att efter uppmaning vid ankomsten till det särskilda ungdomshemmet samt inför

vistelse utanför hemmet enligt 18 § lämna blod-, urin- eller utandningsprov för

kontroll av att han eller hon inte är påverkad av narkotika, alkoholhaltiga

drycker, andra berusningsmedel, sådana medel som avses i 1 § lagen (1991:1969)

om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana medel som omfattas av lagen

(1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, om det kan misstänkas att den

dömde är påverkad av något sådant medel.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-03-05

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 8 februari 2001 (Socialdepartementet) har regeringen

 beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. socialtjänstlag,

2. lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten,

3. lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

4. lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga,

5. lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Carin Jahn och

kammarrättsassessorn Maria[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till socialtjänstlag

I remissen föreslås en ny socialtjänstlag vilken skall ersätta den nuvarande

lagen från 1980. Bestämmelserna har omgrupperats och indelats i kapitel.

Samtidigt föreslås vissa materiella förändringar, främst beträffande

möjligheterna att överklaga beslut om bistånd.

Lagrådet finner det tillfredsställande att den nuvarande lagen, vilken genom

olika tillägg blivit alltmera svårtillgänglig, ersätts av en ny och mera

överskådlig lag. Kapitelindelning och placering av bestämmelser kan i vissa fall

 diskuteras. Lagrådet tar i det följande upp sådana frågor under respektive

kapitel. Vidare kan konstateras att vissa oklarheter i de nuvarande

bestämmelserna, vilka överförts i huvudsak oförändrade till den nya lagen,

kvarstår. Som exempel kan nämnas användningen av uttrycken "underårig" och

"barn", vilka synes ha samma betydelse men som ibland kan ge anledning till

tvekan om samma åldersgräns avses, dvs. arton år. Enligt Lagrådets mening bör en

 mera konsekvent begreppsbildning eftersträvas. Det kan även ifrågasättas om

inte flera bestämmelser bort göras till föremål för kritisk granskning när de nu

 överförs till en ny lag. Det gäller t.ex. de bestämmelser som reglerar

förhållandet till den nu gällande förvaltningslagen. En sådan omfattande

granskning har inte varit möjlig inom ramen för Lagrådets behandling av ärendet.

 Dessa frågor bör övervägas ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

När det gäller den närmare utformningen av lagförslaget vill Lagrådet anföra

följande.

2 kap.

Kapitlet innehåller bestämmelser av allmän räckvidd rörande kommunens ansvar för

 socialtjänsten och förutsättningarna för samverkan med andra huvudmän. I 3 §

finns emellertid en mera speciell bestämmelse rörande rätten för äldre m.fl. som

 är bosatta i annan kommun att före flyttning ansöka om vissa insatser. Lagrådet

 har förståelse för om paragrafen anses ha särskild betydelse och därför anses

böra ges en framträdande placering. Sakligt sett hör dock paragrafen mera hemma

i ett senare kapitel, t.ex. 5 kap. vilket innehåller särskilda bestämmelser om

kommunens skyldigheter gentemot bl.a. äldre och funktionshindrade. Lagrådet

anser att en sådan placering av paragrafen bör övervägas.

Den föreslagna 2 kap. 5 § innehåller i första stycket bestämmelser om avtal med

annan om att utföra kommunens uppgifter inom socialtjänsten. I andra stycket

finns en mera speciell bestämmelse om samverkan med landstinget, den allmänna

försäkringskassan och länsarbetsnämnden i syfte att uppnå en effektivare

användning av tillgängliga resurser. I 6 § finns en bestämmelse om

Riksrevisionsverkets granskning av sådan verksamhet som avses i andra stycket av

 5 §. Enligt Lagrådets mening skulle lagtexten bli klarare om 5 § första stycket

 fick bilda en egen paragraf, varefter 5 § andra stycket samt 6 § sammanfördes i

 en följande paragraf.

4 kap.

I 1 och 2 §§ föreslås vissa ändringar jämfört med nuvarande bestämmelser om

bistånd. Dessa sammanhänger med att det enligt remissförslaget skall bli möjligt

 att överklaga alla beslut om bistånd med förvaltningsbesvär. Under dessa

omständigheter saknas emellertid anledning att bibehålla den nuvarande

regleringen av s.k. försörjningsstöd, innebärande att vissa angivna poster

beräknas enligt en riksnorm medan vissa andra beräknas efter omständigheterna i

det individuella fallet. Den nuvarande uppräkningen av poster sammanhänger ju

med att beslut om försörjningsstöd kan överklagas genom förvaltningsbesvär,

medan ekonomiskt bistånd därutöver endast kan överklagas genom

laglighetsprövning enligt kommunallagen. Vad som behövs i fortsättningen är

endast en precisering av vilka poster som skall ingå i den av regeringen

bestämda riksnormen. Alla beslut kommer ju att kunna överklagas genom

förvaltningsbesvär. Lagrådet föreslår mot denna bakgrund att första meningen i 2

 § utformas enligt följande.

"Skäliga kostnader för livsmedel, kläder och skor, lek och fritid,

förbrukningsvaror, hälsa och hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift

skall i enlighet med vad regeringen närmare föreskriver beräknas enligt en för

hela riket gällande norm (riksnorm) på grundval av officiella prisundersökningar

 av olika hushållstypers baskonsumtion."

Vidare bör ändringar göras i 3 och 4 §§ på så sätt att ordet "försörjningsstöd"

ersätts med uttrycket "bistånd för sin försörjning", vilket återfinns i 1 §.

(Även i 15 kap. 4 § bör en sådan ändring göras.) Det kan även vara lämpligt att

komplettera 1 § första stycket med en mening som anger att det i 2-5 §§ finns

vissa föreskrifter om bistånd.

5 kap.

I kapitlet finns ett antal bestämmelser som preciserar kommunens skyldigheter

gentemot vissa särskilda grupper. Enligt Lagrådets mening skulle kapitlet bli

betydligt överskådligare om det försågs med underrubriker som preciserade vilka

grupper de olika bestämmelserna handlar om. Sådana rubriker kan t.ex. vara "Barn

 och unga", "Missbrukare", "Äldre människor", osv.

I 5 kap. 2 §, vilken anger kommunens allmänna skyldigheter när det gäller barn

och unga, har den förändringen vidtagits att uttrycket "andra

beroendeframkallande medel" ersatts med "andra berusningsmedel". I

författningskommentaren anges att detta är en anpassning till den ändring av

begreppet som gjorts i bl.a. narkotikastrafflagen. Detta är emellertid inte

korrekt. Enligt 8 § narkotikastrafflagen (i lydelse enligt SFS 1999:43) förstås

med narkotika "läkemedel eller andra hälsofarliga varor med beroendeframkallande

 egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan

omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter". I lagen om förbud

mot vissa hälsofarliga varor talas om "varor som används eller kan antas

användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan". Den senare lagen är

emellertid endast avsedd att ge möjlighet till kontroll av varor som inte anses

som narkotika. Den ändring som föreslås i remissen skulle därför enligt

Lagrådets mening medföra ett ändrat och något snävare tillämpningsområde för

bestämmelsen än för närvarande. Detta kan knappast vara åsyftat. Lagrådet

föreslår därför att det nuvarande uttrycket behålls. Ett alternativ kan vara

att, såsom i den föreslagna 17 a § LVU, använda uttryckssättet "narkotika,

alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel ..". I sammanhanget kan erinras om

 att det i 3 § LVU används uttrycket "andra beroendeframkallande medel". I

remissen föreslås ingen ändring i denna del. Ett mera konsekvent uttryckssätt är

 önskvärt.

I 5 kap. 3 § förekommer en bestämmelse av annorlunda slag än de övriga i

kapitlet. Den gäller socialnämndens befogenhet att i vissa fall förbjuda eller

begränsa möjligheterna för någon att i hemmet ta emot andras underåriga barn.

Enligt Lagrådets mening bör en sådan bestämmelse hellre placeras i 6 kap. under

avsnittet "Särskilda regler till skydd för underåriga", vilket innehåller mera

närliggande bestämmelser.

I 5 kap. 11 § finns en bestämmelse rörande socialnämndens stöd till kvinnor som

varit utsatta för våld eller andra övergrepp. I en annan lagrådsremiss om stöd

till brottsoffer föreslås att motsvarande bestämmelse i 1980 års lag (8 a §)

ändras till en mera generell regel rörande stöd till brottsoffer med

ikraftträdande den 1 juli 2001. Enligt Lagrådets mening bör det nu aktuella

lagförslaget anpassas med hänsyn härtill.

6 kap.

I kapitlet förekommer dels allmänna bestämmelser om vård i familjehem och i hem

för vård eller boende, dels speciella bestämmelser till skydd för barn och unga

som vårdas i annat hem än det egna. Över det senare avsnittet finns en

underrubrik. Enligt Lagrådets mening kan det vara lämpligt att förse även det

första avsnittet med en underrubrik, t.ex. "Allmänna bestämmelser om vård

utanför det egna hemmet". Den senare underrubriken, "Särskilda bestämmelser till

 skydd för underåriga", framstår som mindre upplysande eftersom sådana

bestämmelser finns på olika ställen i lagen. Lagrådet föreslår att rubriken

ändras till exempelvis "Särskilda bestämmelser om mottagande av barn".

I 6 kap. 1 § fjärde stycket finns en särskild bestämmelse om att när barn

placeras det i första hand skall övervägas om barnet kan tas emot av någon

anhörig eller närstående. Vad som är bäst för barnet skall dock alltid beaktas.

Enligt Lagrådets mening skulle bestämmelsen hellre göras till en egen paragraf

och placeras under den rubrik som gäller särskilda bestämmelser om barn. Den

andra meningen i bestämmelsen bör samtidigt utformas som en hänvisning till

bestämmelsen om beaktande av barnets bästa i 1 kap. 1 §, eftersom detta gäller

vid all tillämpning av bestämmelserna i socialtjänstlagen.

Bestämmelserna i 6-8 §§ rör samtliga mottagande av barn för adoption enligt

reglerna om internationella adoptioner. Enligt Lagrådets mening kan det vara

lämpligt att sammanföra dessa i en paragraf eller under en särskild rubrik så

att eventuella skillnader gentemot socialnämndens kontroll av vanliga familjehem

 klarläggs.

Lagrådet erinrar också om vad som inledningsvis anförts om den växlande

användningen av uttrycken "barn" och "underårig".

8 kap.

I 8 kap. 1 § första stycket förekommer ett bemyndigande till regeringen att

meddela föreskrifter om den högsta ersättning som får tas ut för varje dag.

Bemyndigandet kan möjligen uppfattas som om det omfattar också föreskrifter om

skälig ersättning för andra stöd- och hjälpinsatser. I andra stycket av samma

paragraf finns en bestämmelse om att föräldrarna i skälig utsträckning skall

bidra till kostnaderna för vård av ett barn i ett annat hem än det egna enligt

grunder som regeringen föreskriver. Om det senare är ett bemyndigande eller en

erinran om rätten att besluta verkställighetsföreskrifter (8 kap. 13 § första

stycket 1 regeringsformen) är inte helt klart. Bestämmelserna har sin

motsvarighet i nuvarande 34 § socialtjänstlagen. Grunden för bemyndigande berörs

 inte i remissen. Lagrådet ifrågasätter emellertid om 8 kap. 9 § regeringsformen

 jämfört med 8 kap. 5 och 7 §§ medger ett bemyndigande på det aktuella området

(jfr Strömberg: Normgivningsmakten enligt 1974 års regeringsform, 3 uppl. s.

94). Det är i så fall endast verkställighetsföreskrifter som kan komma i fråga.

Enligt Lagrådets mening bör därför paragrafen utformas så att den inte

innehåller några bemyndiganden eller något som kan uppfattas som bemyndiganden.

En erinran om att regeringen kan meddela verkställighetsföreskrifter behöver

inte tas in i lagtexten.

9 kap.

I 9 kap. 2 § andra stycket finns en bestämmelse om att, om ekonomisk hjälp har

lämnats i annat fall än som avses i 4 kap. 1 §, socialnämnden får återkräva

hjälpen om den har getts under villkor om återbetalning. Bestämmelsen väcker

frågan om när kommunen kan betala ut ekonomisk hjälp till en enskild utan att

det föreligger någon rätt till bistånd. Detta har visserligen tidigare

förekommit i praxis. Enligt Lagrådets mening bör emellertid en sådan befogenhet

framgå av lagen. När nu reglerna om bistånd görs om kommer ingen motsvarighet

till den nuvarande 6 g § att finnas. Det bör därför övervägas att komplettera 4

kap. med en bestämmelse som ger socialnämnden rätt att ge ekonomisk hjälp även i

 andra fall när det finns skäl för det.

11 kap.

I kapitlet, som är tämligen omfattande, finns underrubriker över två avsnitt,

"Register m.m." samt "Socialnämndens uppgiftsskyldighet m.m.". Enligt Lagrådets

mening skulle lagen vinna i överskådlighet om kapitlet delades upp, förslagsvis

så att de två senare avsnitten fick bilda ett eget kapitel. En lämplig

beteckning för ett sådant kapitel kan vara "Behandling av uppgifter". De båda

underrubrikerna är mindre adekvata och bör utgå.

I 13, 14, 17 och18 §§ finns bestämmelser som talar om personregister. Den

föreslagna nya lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

reglerar - i anslutning till personuppgiftslagens avfattning - vad som kallas

automatiserad behandling av personuppgifter samt viss manuell registrering. Som

anges i remissen (avsnitt 9.1) används i personuppgiftslagen inte längre

begreppet personregister, vilket däremot förekommer i datalagen som alltjämt är

tillämplig i viss utsträckning (se punkt 2 i övergångsbestämmelserna till

personuppgiftslagen). Inte heller i den nya lagen om behandling av

personuppgifter inom socialtjänsten används något registerbegrepp (se avsnitt

9.2 i remissen). Eftersom datalagen inte längre kommer att vara tillämplig när

den nya socialtjänstlagen träder i kraft, bör enligt Lagrådets mening begreppet

personregister inte användas i den lagen utan i stället uttryckssätt som

ansluter till personuppgiftslagen och lagen om behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten. Bl.a. undviker man då risk för missförståndet att

"personregister" innefattar sådan manuell registrering som de två sistnämnda

lagarna är tillämpliga på men som datalagen inte omfattar.

I 15 § hänvisas i fråga om automatiserad och viss manuell behandling av

personuppgifter till dels personuppgiftslagen, dels den föreslagna nya lagen om

behandling av personuppgifter inom socialtjänsten. Den sist nämnda lagens 5 §

hänvisar på liknande sätt till socialtjänstlagen. Man kan då fråga sig hur de

olika lagarnas bestämmelser förhåller sig till varandra. Avsikten torde vara att

 socialtjänstlagen skall innehålla vissa mera detaljerade bestämmelser om

personuppgiftsbehandling, medan den andra nya lagen är av ramlagskaraktär.

Enligt Lagrådets mening skulle förhållandet mellan de två lagarna bli något

tydligare om socialtjänstlagens paragraf löd, förslagsvis: "I fråga om

automatiserad behandling och viss manuell behandling av personuppgifter finns,

utöver bestämmelserna i denna lag, föreskrifter i lagen (2001:000) om behandling

 av personuppgifter inom socialtjänsten och personuppgiftslagen (1998:204)."

Föreskriften i 5 § lagen om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

skulle i så fall lyda: "Enligt socialtjänstlagen (2001:000) gäller särskilda

bestämmelser om uppgiftsskyldighet, viss registrering och gallring hos

socialnämnderna."

12 kap.

Enligt 2 §, som inte har någon motsvarighet i den nu gällande socialtjänstlagen,

 har länsstyrelsen tillsyn över den socialtjänst som kommuner och enskilda inom

länet svarar för. Av 4 § framgår att länsstyrelsen har rätt att inspektera

verksamhet som står under dess tillsyn samt ta del av handlingar m.m. Av 7 kap.

3 § framgår vidare att dokumentationsskyldigheten i enskild verksamhet är knuten

 till om den står under länsstyrelsens tillsyn. Frågan är då vilken enskild

verksamhet som står under länsstyrelsens tillsyn. Detta framgår inte klart av

förslaget. Enligt Lagrådets mening är det - mot bakgrund av de rättsverkningar

för enskilda som är förbundna med att deras verksamhet står under tillsyn enligt

 de aktuella bestämmelserna - nödvändigt att i lagen precisera vilka

verksamheter som omfattas. Lagrådet anser alltså att förslaget måste

kompletteras med en motsvarighet till den nuvarande 69 b § socialtjänstlagen.

Det kan därvid vara lämpligt att sammanföra bestämmelserna om tillsyn över

kommunal verksamhet respektive om tillsyn över enskild verksamhet.

Följdändringar bör göras i 6 § första stycket punkterna 2-4.

I 6 § tredje stycket finns en bestämmelse om att länsstyrelsen, om dess

föreläggande inte följs och missförhållandena är allvarliga, får förbjuda

fortsatt verksamhet. Motsvarande bestämmelse i den nu gällande socialtjänstlagen

 (70 § andra stycket) omfattar endast enskild verksamhet. Enligt förslaget skall

 länsstyrelsens föreläggande- och förbudsmöjlighet omfatta även kommunal

verksamhet. Sanktionen är dock fortfarande endast böter (se 15 kap. 7 §). Man

kan fråga sig hur detta skall tillämpas när det gäller en kommun som huvudman

för verksamheten. Enligt Lagrådets mening bör, om sanktionsmöjligheter anses

behövas även gentemot kommuner, en annan lösning väljas på denna punkt.

14 kap.

Kapitlet innehåller bestämmelser om tystnadsplikt. Dessa gäller dock enbart

enskild verksamhet. Ingenting sägs om vad som gäller i den offentliga

verksamheten. Lagrådet föreslår att det av tydlighetsskäl läggs till en ny

paragraf vari anges att för det allmännas verksamhet gäller bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100). Jfr t.ex. 2 kap. 8-10 §§ lagen (1998:531) om

yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område.

15 kap.

Underrubriken före 1 §, Överflyttning av ärende, gäller egentligen endast 1 §

medan 2 § utpekar vilken kommun som i vissa fall har ansvaret. En annan

underrubrik bör väljas.

3 § behandlar inte frågor om vilken kommun som har ansvaret utan avser att ge en

 befogenhet för en tidigare placeringskommun att ge skälig ersättning till

tidigare familjehemsföräldrar som fått vårdnaden om barnet överflyttad till sig.

 Bestämmelsen bör enligt Lagrådets mening placeras i ett tidigare kapitel, t.ex.

 i anslutning till de särskilda reglerna i 6 kap. om mottagande av barn i annat

hem än det egna.

I 4 § finns regler om överklagande, vari bl.a. anges att beslut om bistånd

enligt 4 kap. 1 § får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Vidare har den

 förändringen vidtagits jämfört med den nuvarande överklagandebestämmelsen (73

§) att det stycke som f.n. anger att beslut om bistånd till annan inte får

överklagas enligt första stycket har utgått. Detta motiveras i

författningskommentaren med en hänvisning till 22 § förvaltningslagen. Enligt

nämnda lagrum får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har

gått honom emot och beslutet kan överklagas. Det kan diskuteras om detta till

fullo tillgodoser syftet med det nuvarande stycket. Ett beslut angår självfallet

 den det riktar sig till, men det kan också angå andra som mer eller mindre

direkt berörs. Enligt Lagrådets mening bör en ytterligare analys göras av

rättsläget.

I 7 § finns bestämmelser om böter. Det gäller bl.a. för mottagande av underårig

för stadigvarande vård och fostran utan att först ha inhämtat socialnämndens

medgivande. Frågan kan ställas om bestämmelsen verkligen avser att

straffsanktionera samtliga fall då någon under 18 år bosätter sig i ett annat

hem, eventuellt med föräldrarnas medgivande. Detta bekräftar behovet av att se

över innebörden av uttrycket "underårig", vilket Lagrådet berört i det

föregående. Lagrådet hänvisar vidare till vad som anförts under 12 kap. 5 §.

I 10 § finns ett bemyndigande till regeringen att för insatser inom omsorger om

äldre människor eller människor med funktionshinder meddela sådana föreskrifter

som behövs till skydd för enskildas liv, personliga säkerhet eller hälsa.

Bestämmelsen bör enligt Lagrådets mening hellre placeras i anslutning till

bestämmelserna om sådana omsorger i 5 kap.

Övergångsbestämmelser

I remissförslaget har inte upptagits några övergångsbestämmelser. Vid

lagrådsföredragningen har upplysts att sådana inte ansetts behövliga. Enligt

Lagrådets mening kan detta starkt ifrågasättas. Det gäller främst olika beslut

som meddelats enligt den nuvarande lagen och som gäller vid den nya lagens

ikraftträdande eller sådana som överklagats och ännu inte avgjorts av

domstolarna. Ett exempel kan vara överklagade beslut om bistånd enligt de

nuvarande reglerna. Enligt vilka regler skall det överklagade beslutet prövas

efter den nya lagens ikraftträdande? Ett annat exempel kan vara ett gällande

förbud att fortsätta viss enskild verksamhet, vilket är straffsanktionerat. I

avsaknad av övergångsbestämmelser torde i sådant fall grund saknas för en

straffrättslig sanktion efter den nya lagens ikraftträdande. Lagrådet anser med

hänvisning till det anförda att lagförslaget måste kompletteras med en analys av

 samtliga fall där behov av övergångsbestämmelser kan finnas.

Förslaget till lag om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

Lagrådet instämmer i det angelägna i att behandlingen av personuppgifter inom

socialtjänsten görs till föremål för en särskild författningsreglering. Som

framhålls i remissen (avsnitt 9.2) rör det sig om en så integritetskänslig

verksamhet med ett stort antal registrerade personer att registreringen bör

lagregleras. Avsikten är att den nya lagen skall innehålla de bestämmelser om

behandling av personuppgifter som avviker från de allmänna bestämmelserna i

personuppgiftslagen. Lagrådet har förståelse för att en ny lag inte kan

innehålla en detaljerad reglering av personuppgiftsbehandlingen inom

socialtjänsten. Frågan är emellertid om inte lagen har fått alltför mycket

karaktär av ramlag.

De bestämmelser i lagförslaget som är av egentlig materiell karaktär, dvs.

reglerar själva behandlingen av personuppgifter, är 6 och 7 §§. Dessa två

paragrafer framstår närmast som en reglering som gör undantag från de

restriktioner som gäller sådan behandling av personuppgifter som faller under

personuppgiftslagen. I övrigt hänvisas till annan lagstiftning (4, 5, 8 och 9

§§) eller bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att

 meddela föreskrifter (11 §). Slutligen finns det i 1-3 §§ bestämmelser om

lagens tillämpningsområde samt i 10 § regler om överklagande.

Mot denna bakgrund kan frågan ställas om inte riksdagen bör underställas förslag

 till fler materiella bestämmelser på detta integritetskänsliga

verksamhetsområde. Lagrådet anser därför att det i det fortsatta

lagstiftningsarbetet bör övervägas om inte fler regler om behandlingen av

personuppgifter bör tas in i lagen.

Beträffande de särskilda bestämmelserna vill Lagrådet anföra följande.

1-3 §§

I 3 § anges vad som avses med begreppet socialtjänst i bl.a. 1 §. Paragrafen är

därmed snarare ett komplement till den inledande paragrafen om lagens

tillämpningsområde än en "definitionsparagraf" där man skulle förvänta sig fler

definitioner, t.ex. av vad som avses med personuppgifter och andra termer som är

 hämtade främst från personuppgiftslagen. Lagrådet anser att lagen blir klarare

utformad om rubriken före 3 § slopas och paragrafen sålunda kommer under

rubriken "Lagens tillämpningsområde".

Paragrafen anger vad som avses med uttrycket socialtjänst efter mönster av

bestämningen av denna term i 7 kap. 4 § sekretesslagen. Den bestämningen

innefattar också omprövning i förvaltningsdomstolarna av beslut i verksamheten.

Den beskrivning av verksamheter som finns i förevarande paragraf torde också

inbegripa sådan omprövning och dessutom visst beslutsfattande av domstol som

första instans, t.ex. beträffande vård utan samtycke enligt LVU eller LVM. Vid

lagrådsföredragningen har emellertid upplysts att domstolars behandling av

personuppgifter inte är avsedd att regleras i lagen. Detta bör i så fall

uttryckligen framgå av denna, förslagsvis i 2 § som upptar ett annat undantag

från lagens tillämpningsområde. Eftersom den paragrafen då skulle ange ett

undantag närmast från 3 § i det remitterade förslaget, bör 2 och 3 §§ byta

plats, och den sålunda nya 3 § kunna ges följande lydelse.

"Lagen tillämpas inte vid behandling av personuppgifter hos domstolar. Den

tillämpas inte heller vid behandling av personuppgifter för forsknings- eller

statistikändamål."

Lagrådet vill anmärka att en sådan undantagsbestämmelse innebär att

automatiserad behandling av personuppgifter i mål hos domstolar faller under

personuppgiftslagen, om inte annat följer av lag eller förordning.

4 §

Paragrafens avfattning ger intrycket att endast avvikande bestämmelser i den nya

 lagen och föreskrifter meddelade med stöd av denna innebär undantag från

personuppgiftslagens tillämpningsområde såvitt gäller socialtjänsten. Enligt 2 §

 personuppgiftslagen gäller dock också andra bestämmelser som avviker från den

lagen i stället för denna. Detta förhållande skulle enligt Lagrådets mening

kunna komma till tydligare uttryck om 4 § avfattades t.ex. som följer.

"Personuppgiftslagen (1998:204) gäller vid behandling av personuppgifter inom

socialtjänsten, om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av denna lag eller annars av 2 § personuppgiftslagen."

5 §

Lagrådet hänvisar till vad som sagts beträffande 11 kap. 15 § socialtjänstlagen.

6 §

En avsikt med första stycket i paragrafen torde vara (se avsnitt 9.4 i remissen)

 att den skall ange ett ändamål för behandlingen av personuppgifter inom

socialtjänsten (jfr 9 § första stycket personuppgiftslagen). Paragrafen framstår

 emellertid som en motsvarighet till 10 § personuppgiftslagen och inte som en

ändamålsbestämning. Lagen torde därför sakna en föreskrift om ändamålet med

personuppgiftsbehandlingen, vilket får anses som en brist.

7 §

Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om vissa typer av uppgifter,

vilkas behandling är särskilt reglerad i 13-22 §§ personuppgiftslagen. I punkten

 2 tillåts behandling av sådana känsliga uppgifter som avses i 13 §

personuppgiftslagen. Ett undantag görs dock för uppgifter om politiska åsikter.

Detta undantag från undantaget från 13 § personuppgíftslagen torde innebära att

uppgifter om politiska åsikter aldrig får behandlas inom socialtjänsten, alltså

inte ens i de fall där detta skulle vara tillåtet om saken reglerades enbart i

personuppgiftslagen (se dennas 14-18 §§). Man kan då undra om ett sådant

totalförbud inte är alltför långtgående. Det kan förekomma fall där behandling

av personuppgifter som avslöjar politiska åsikter framstår som klart motiverad

även inom socialtjänsten. Ett exempel är ungdomar som bl.a. på grund av sina

politiska åsikter ägnar sig åt kriminalitet eller annat beteende som föranleder

att socialnämnden skall ta sig an dem. Ett annat exempel kan vara att det bland

invandrare från ett land finns grupper som är starkt politiskt fientliga mot

varandra. Socialnämnden kan då behöva veta vilken gruppering en viss individ

tillhör för att undvika att denna person placeras tillsammans med sina politiska

 motståndare och därmed riskerar att råka illa ut. Lagrådet förordar att den nu

diskuterade frågan övervägs ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Enligt tredje stycket i 7 § får personuppgifter enligt första och andra styckena

 behandlas endast om uppgifterna lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för

handläggningen av det. Som stycket är avfattat inbegriper det inte faktisk

verksamhet, trots att en stor del av socialtjänsten utgörs av sådan (jfr 3 § i

remissförslaget). Det synes vidare oegentligt att tala om personuppgifter enligt

 andra stycket, eftersom detta anger att personuppgifter får behandlas även för

uppgiftslämnande som föreskrivs i lag eller förordning och alltså inte tar sikte

 på någon eller några angivna typer av personuppgifter. Det förefaller vidare

oklart vad hänvisningen till andra stycket innebär över huvud taget, eftersom

det handlar om utlämnande av personuppgifter generellt och även till någon

utanför socialtjänsten. En möjlighet kan vara att det tredje stycket bara bör

reglera behandlingen av personuppgifter enligt första stycket. Lagrådet förordar

 att styckets avfattning övervägs ytterligare.

10 §

Beträffande överklagande inom socialtjänsten av beslut om information som skall

lämnas efter ansökan torde avsikten vara att det skall vara fråga om avslag på

en ansökan om information enligt 26 § personuppgiftslagen. Detta skulle framgå

bättre om första stycket gavs följande lydelse.

"Beslut inom socialtjänsten om rättelse eller om avslag på ansökan om

information enligt 26 § personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos allmän

 förvaltningsdomstol. Andra beslut enligt denna lag får inte överklagas."

Lagrådet vill anmärka att "andra beslut enligt denna lag" inte torde vara avsett

 att omfatta beslut om skadestånd som grundas på 9 §.

11 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om delegation av normgivningskompetens. Det

är utformat på det sätt som är vanligt när det är fråga om att erinra om

regeringens normgivningsbefogenhet enligt 8 kap. 13 § regeringsformen.

Emellertid lär det också vara fråga om att ge ett bemyndigande som inte bara

avser regler för myndigheter under regeringen utan också - och framför allt -

s.k. betungande föreskrifter för kommuner och enskilda. Det är då ett

bemyndigande enligt 8 kap. 7 § första stycket 8 regeringsformen. Med hänsyn

härtill föreslår Lagrådet att "meddelar" ersätts av "får meddela" i paragrafens

båda stycken.

Med utgångspunkten att 11 § är avsedd att utgöra bemyndiganden enligt 8 kap. 7 §

 första stycket regeringsformen vill Lagrådet påpeka att det är viktigt att

paragrafen täcker de behov av delegation som anses kunna föreligga. Det

förefaller tveksamt om paragrafen skulle tillåta regeringen att meddela

föreskrifter om när personuppgifter får föras över till tredje land (jfr avsnitt

 9.5 i remissen). Lagrådet förordar att paragrafens utformning ses över i

belysning av det nu anförda.

Övergångsbestämmelserna

Lagen skall träda i kraft den 1 oktober 2001, dvs. innan den föreslagna

socialtjänstlagens ikraftträdande vid årsskiftet 2001/2002. Lagen har i 5 och 8

§§ hänvisningar till den nya socialtjänstlagen, men det saknas någon

övergångsbestämmelse som "översätter" dessa hänvisningar till att under den

sista delen av år 2001 gälla motsvarande bestämmelser i 1980 års

socialtjänstlag. Lagrådet föreslår därför att det i ytterligare en

övergångsbestämmelse anges t.ex. följande.

"Hänvisningar i denna lag till socialtjänstlagen (2001:000) skall till utgången

av år 2001 i stället avse motsvarande bestämmelser i socialtjänstlagen

(1980:620)."

I analogi med det som Lagrådet anfört angående lydelsen av 10 § förordas att

punkt 3 i de föreslagna övergångsbestämmelserna i slutet skall lyda: "... en

ansökan om information enligt 26 § personuppgiftslagen (1998:204)."

Förslaget till lag om ändring i lagen om vård av missbrukare i vissa fall

Vid lagrådsgranskningen har uppmärksammats att t.ex. 47 § LVM innehåller en

hänvisning till 1980 års socialtjänstlag som inte föreslås ersatt av någon

hänvisning till den nya socialtjänstlagen. Jfr också bl.a. 24 § LVU. Lagrådet

förutsätter att även sådana bestämmelser ändras i det aktuella

lagstiftningsärendet och förenas med en övergångsbestämmelse av det slag som

Lagrådet förordat beträffande den nya lagen om behandling av personuppgifter

inom socialtjänsten.

12 §

I paragrafens tredje stycke i nuvarande lydelse föreskrivs att beslut om

tvångsvård upphör att gälla om missbrukaren, sedan vården har påbörjats, under

minst sex månader i följd antingen har vistats olovligen utanför ett hem som

avses i 22 § eller varit intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt.

Styckets lydelse har i tillämpningen vållat problem. I syfte att klarlägga att

det är den sammanlagda tiden för bortovaron som avgör när ett beslut om

tvångsvård upphör att gälla föreslås i lagrådsremissen viss ändring i lagtexten.

 Enligt Lagrådets mening kvarstår emellertid med remissförslaget ovisshet om när

 ett LVM-beslut upphör att gälla. Lagrådet föreslår att tredje stycket i stället

 ges följande lydelse:

"Beslutet upphör också att gälla om, sedan vården har påbörjats, den tid som

enligt 21 § inte skall räknas som vårdtid, uppgår till sammanlagt minst sex

månader i följd."

27 a §

I socialtjänstförordningen finns bestämmelser som medger att vissa

tvångsåtgärder får vidtas mot en intagen. Dessa bestämmelser, som rätteligen

borde ha fått sin plats i LVM och LVU redan från lagarnas tillkomst, föreslås nu

 bli överförda till LVM och LVU. Till förevarande paragraf överförs från 28 §

socialtjänstförordningen bestämmelser om rätt till telefonsamtal och om

inskränkningar i denna rätt. Enligt Lagrådets mening bör i likhet med vad som

gäller enligt 16 § lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård till

förevarande paragraf fogas också en bestämmelse om rätt till besök. Paragrafens

första stycke kan lämpligen utformas med nämnda 16 § som förebild. I

lagrådsremissen föreslås att i stycket även förs in en bestämmelse om att beslut

 fattas av den som förestår vården i hemmet. Lagrådet anser att bestämmelsen bör

 ges en mer preciserad utformning.

Mot bakgrund av det anförda föreslår Lagrådet att första stycket ges följande

lydelse:

"Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem har rätt att ringa och ta emot

telefonsamtal samt ta emot besök i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den

intagne får dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra vården

eller ordningen vid hemmet. Beslut om inskränkning i rätten att föra

telefonsamtal och ta emot besök fattas av den som förestår vården vid hemmet."

Paragrafen bör vidare placeras som 33 a §.

34 a §

I paragrafen har tagits in bestämmelser i fråga om intagen som vårdas vid enhet

som är låsbar eller på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn.

Bestämmelsen har sin motsvarighet i 26 § socialtjänstförordningen. Enligt

Lagrådets uppfattning bör första meningen i första stycket till förevarande

paragraf utformas med förordningens 26 § som förebild och brytas ut till ett

nytt första stycke. Återstoden av det första stycket i remissförslaget får bilda

 ett nytt andra stycke. I det föreslagna andra stycket har tagits in en

bestämmelse om att beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet.

Bestämmelsen saknar betydelse i lagen och stycket bör därför utgå. Lagrådet

föreslår med hänsyn till det anförda att paragrafen ges följande lydelse:

"Den intagne får beredas vård vid en enhet inom hemmet som är låsbar eller på

annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn, om det är nödvändigt med

hänsyn till den intagnes, övriga intagnas eller personalens säkerhet, eller om

det är nödvändigt för att förhindra att den intagne avviker eller för att i

övrigt genomföra vården.

Den intagne får vårdas inom en sådan enhet under högst två månader i följd. Om

särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården vid enheten pågå

längre tid, förutsatt att något av de fall som anges i första stycket

fortfarande föreligger och att den intagne samtidigt ges möjlighet till vistelse

 i öppnare former eller utanför hemmet."

34 b §

Om vad Lagrådet anfört i anslutning till föregående paragraf godtas bör

förevarande paragraf betecknas 34 a §. Bestämmelsen i det andra stycket om att

beslut fattas av den som förestår vården vid hemmet är liksom motsvarande

bestämmelse i 34 a § betydelselös och bör utgå.

34 c §

Paragrafen bör lämpligen placeras i anslutning till 32 §.

44 §

Den föreslagna ändringen i 27 a § för med sig en följdändring i förevarande

paragraf.

Förslaget till lag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga

Lagrådet erinrar om vad som anförs angående LVM inledningsvis.

Bestämmelser motsvarande de i remissen föreslagna 27 a §, 34 a §, 34 b § och 34

c § LVM har tagits in i 15 a §, 15 b §, 15 c § och 17 a § i förevarande lag.

Bestämmelserna bör ändras i enlighet med vad Lagrådet föreslår beträffande de

förstnämnda paragraferna.

Förslaget till lag om ändring i lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Socialdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 mars 2001

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Engqvist

Regeringen beslutar proposition 2000/01:80 Ny socialtjänstlag m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som inför, ändrar, upp-häver eller upprepar ett

normgivnings-bemyndigande

Celexnummer för bakomliggande EG-regler

Socialtjänstlagen

(2001:000)

5 kap. 12 §

Lagen (2001:000) om behandling av personuppgifter inom socialtjänsten

11 §

1 Senaste lydelse 1999:293.

1 Lagen omtryckt 1995:974.

2 Senaste lydelse 1998:319.

3 Senaste lydelse 1998:319.

4 Senaste lydelse 1998:319.

5 Senaste lydelse 1983:485.

6 Senaste lydelse 1983:485.

1 Senaste lydelse 1998:604.

2 Senaste lydelse 1994:97.

1 Lagen omtryckt 1982:120.

2 Senaste lydelse 1999:800.

3 Senaste lydelse 1993:743.

4 Senaste lydelse 1997:315.

1 Senaste lydelse 1998:608.

2 Senaste lydelse 1994:1760.

1 Lagen omtryckt 1992:1474.

2 Senaste lydelse 1998:1658.

3 Senaste lydelse 2000:576.

1 Lagen omtryckt 1992:567.

2 Senaste lydelse 1997:316.

3 Senaste lydelse 1992:567.

4 Senaste lydelse 2000:356.

1 Lagen omtryckt 1997:1212.

2 Senaste lydelse 1998:352.

1 Senaste lydelse 2001:000.

1 Ändringen innebär att halva första stycket och andra stycket upphävs.

1 Senaste lydelse 1993:212.

1 Senaste lydelse 1997:317.

1 Senaste lydelse 2000:353.

1 Senaste lydelse 1996:1384.

1 Senaste lydelse 1999:949.

1 Senaste lydelse 1997:729.

1 Senaste lydelse 1998:588.

1 Lydelse enligt prop.2000/01:69.

1 Senaste lydelse 1999:857.

1 Senaste lydelse 2000:1360.

1 Lagen omtryckt 1988:871.

2 Senaste lydelse av 6 h § 1997:740, 7 a §, 35, 71 a § 1998:855, 8 a § 1998:409,

 11-12 a §§ 65 b § 1999:48, 20 a §, 71 b § 1993:390, 21 § 1990:1403, 21 a §

1994:1098, 23 §, 27 §, 30 , 33 §, 33 a §, 37 §, 47 §, 50-52 §§, 68-71 §§, 72 b

§, 75 § 1997:313, 23 a § 1993:1, 25 §, 31 § 1997:193, 28 §, 32 §, 49 § 1990:53,

 34 § 1987:377,36 § 1997:1091, 38-39 §§, 76-77 §§ 1991:1667, 48 § 1998:323, 53

§, 55 § 1986:1186, 54 §, 65, 72 a § 1997:1229, 57 § 1992:1071, 60 §, 62 §

1990:789, 61 § 1998:719, 53 § 1995;608, 65 a § 1998:615, 66 § 1991:526, 71 c §

1996:140, 73-74 a §§ 1998:384, 78 § 1987:380.

3 Senaste lydelse 1997:313.

4 Senaste lydelse 1997:313.

5 Senaste lydelse 1998:855.

6 Senaste lydelse 1999:48.

7 Tidigare 13 § upphävd genom 1997:1229.

8 Tidigare 14 § upphävd genom 1997:1229.

9 Senaste lydelse 1997:740.

10 Senaste lydelse 1997:193.

11 Senaste lydelse 1993:1.

12 Tidigare 29 § upphävd genom 1990:53.

13 Senaste lydelse 1997:313.

14 Senaste lydelse 1997:313.

15 Senaste lydelse 1998:855.

16 Senaste lydelse 1997:1091.

17 Senaste lydelse 1997:313.

18 Senaste lydelse 1991:1667.

19 Senaste lydelse 1997:1091.

20 Senaste lydelse 1997:313.

21 Tidigare 44 § upphävd genom 1997:313.

22 Tidigare 45 § upphävd genom 1997:313.

23 Senaste lydelse 1990:53.

24 Senaste lydelse 1986:1186.

25 Senaste lydelse 1997:1229.

26 Senaste lydelse 1998:719.

27 Senaste lydelse 1997:313.

28 Senaste lydelse 1997:313.

29 Senaste lydelse 1997:313.

30 Senaste lydelse 1997:313.

31 Senaste lydelse 1998:384.

32 Senaste lydelse 1998:384.

33 Senaste lydelse 1997:313.

34 Senaste lydelse 1991:1667.

35 Senaste lydelse 1987:380.

36 Senaste lydelse 1987:380.

1 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 2000/01:80

180

1

Prop. 2000/01:80

Bilaga 1

195

Prop. 2000/01:80

Bilaga 1

181

Prop. 2000/01:80

Bilaga 2

214

Prop. 2000/01:80

Bilaga 2

196

Prop. 2000/01:80

Bilaga 3

215

Prop. 2000/01:80

Bilaga 3

215

Prop. 2000/01:80

Bilaga 4

223

Prop. 2000/01:80

Bilaga 4

216

Prop. 2000/01:80

Bilaga 5

227

Prop. 2000/01:80

Bilaga 5

224

Prop. 2000/01:80

Bilaga 6

229

Prop. 2000/01:80

Bilaga 6

228

Prop. 2000/01:80

Bilaga 7

233

Prop. 2000/01:80

Bilaga 7

229

Prop.2000/01:80

Bilaga 8

262

Prop. 2000/01:80

Bilaga 8

234

Prop.2000/01:80

Bilaga 9

274

Prop. 2000/01:80

Bilaga 9

275

Prop. 2000/01:80

Prop. 2000/01:80

277

276