Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lönegarantilag som

skall ersätta den nuvarande lagen (1970:741) om statlig

lönegaranti vid konkurs.

Att arbetsgivaren är försatt i konkurs skall även i

fortsättningen vara en grundförutsättning för att en

lönefordran skall ersättas genom garantin. I lagförslaget

slås fast att den anställning i vilken lönefordran har

uppkommit måste ha övervägande anknytning till Sverige

eller svenska förhållanden för att garanti skall kunna utgå.

Förfarandet i de fall att arbetsgivaren har försatts i konkurs

utomlands regleras.

När det gäller frågan om garantins omfattning föreslås

att maximiersättning för fordringar med förmånsrätt enligt

12 § förmånsrättslagen (1970:979) bestäms till 100 000

kronor. Förslaget innebär att maximibeloppets koppling till

basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän

försäkring tas bort.

Det föreslås vidare att beslut i lönegarantifrågor i

konkurser utan bevakning skall fattas av förvaltare. Det

nuvarande, från konkursen fristående,

prövningsförfarandet av lönegarantifrågor hos

kronofogdemyndigheten avskaffas.

Enligt den nu gällande lagen kan arbetstagare som är

missnöjd med kronofogdemyndighetens beslut besvära sig

till hovrätten. Detta, i princip skriftliga, förfarande föreslås

ersatt av ett muntligt förfarande i tingsrätten. Arbetstagare

som vill att förvaltarens beslut överprövas får väcka talan

mot staten vid den tingsrätt som handlägger

konkursärendet. Staten genom tillsynsmyndigheten i

konkurs ges en motsvarande rätt att väcka talan mot

arbetstagaren om tillsynsmyndigheten finner att

förvaltarens beslut är oriktigt.

För uppsägningslön omfattar förmånsrätten enligt 12 §

förmånsrättslagen endast vad som överstiger inkomst som

arbetstagaren under uppsägningstiden har förvärvat i en

annan anställning eller borde ha kunnat förvärva i en

anställning han skäligen borde ha godtagit.

I lagförslaget föreslås att arbetstagaren skall vara skyldig

att upplysa förvaltaren om bl.a. inkomster som

arbetstagaren har under uppsägningstiden från en annan

anställning . Det föreslås också att garantibelopp för

uppsägningslön inte skall få betalas ut innan arbetstagaren

till länsstyrelsen har lämnat en försäkran på heder och

samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden

under uppsägningstiden.

Bedömning av hur sådana uppgifter påverkar

förmånsrätten för arbetstagarens fordran på

uppsägningslön och därmed hans rätt till garantibelopp är

en materiell fråga, som bör avgöras i samma ordning som

lönegarantifrågor i allmänhet. I lagförslaget föreslås därför

att avräkning från garantibelopp för uppsägningslön endast

skall få ske efter en underrättelse eller, i konkurser utan

bevakning, beslut av en förvaltare. Förslaget innebär att

utbetalningsfunktionen renodlas.

Den nya lönegarantilagen och följdändringar i

konkurslagen (1987:672) och lagen (1981:691) om

socialavgifter föreslås träda i kraft den 1 juli 1992.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lönegarantilag

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § För betalning av arbetstagares fordran hos en

arbetsgivare som har försatts i konkurs i Sverige eller i ett

annat nordiskt land svarar staten enligt denna lag (statlig

lönegaranti).

2 § Betalning enligt garantin lämnas endast för en

sådan fordran som avser anställning med övervägande

anknytning till Sverige eller svenska förhållanden.

3 § Om arbetsgivaren tidigare har varit försatt i

konkurs, betalas inte fordringar som har gjorts eller hade

kunnat göras gällande i den konkursen.

4 § Vad som sägs om arbetstagare gäller även en

sådan anhörig till arbetstagare som har pensionsfordran hos

konkursgäldenären med anledning av arbetstagarens

anställning.

5 § Om en fordran har överlåtits, har förvärvaren

rätt till utbetalning enligt garantin (garantibelopp) endast

om förvärvet har avsett mätningsarvode eller därmed

jämförlig avgift eller facklig medlemsavgift.

Rätt till garantibelopp föreligger också om förvärvet har

skett efter att konkursbeslutet meddelades och förvärvaren

är en arbetstagarorganisation i vilken överlåtaren är

medlem eller en fond i vars förvaltning organisationen

deltar.

6 § Den som är berättigad till underhåll har rätt till

garantibelopp för underhållsbidrag som har innehållits

genom införsel. Allmänna försäkringskassor som har

betalat ut bidragsförskott för underhållsbidrag har inte rätt

till garantibelopp.

Garantins omfattning

7 § Betalning enligt garantin lämnas för sådan

fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt

enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979) och för fordran på

pension som har förmånsrätt enligt 12 eller 13 § samma lag.

8 § Om någon på grund av en fordran som omfattas

av garantin har ansökt om att gäldenären skall försättas i

konkurs, lämnas betalning även för kostnaden för det och,

om konkursen har avskrivits enligt 10 kap. 1 § konkurslagen

(1987:672), för den kostnad som han har blivit ålagd att

betala enligt 14 kap. 3 § samma lag.

9 § För fordran med förmånsrätt enligt 12 §

förmånsrättslagen (1970:979) gäller garantin för varje

arbetstagare med högst 100 000 kronor. Betalning för

fordran som avser ersättning för särskilda kostnader utgår

framför annan fordran.

Arbetstagarens upplysningsskyldighet

10 § Om en arbetstagare har inkomster från en

annan anställning under uppsägningstiden och dessa avser

samma tid som hans fordran i konkursen, skall han upplysa

förvaltaren om inkomsterna.

Sådan upplysning skall också lämnas om arbetstagaren

mottar utbildningsbidrag som betalas av statsmedel vid

arbetsmarknadsutbildning.

Konkurs med bevakning

11 § Om bevakning förekommer i konkursen, skall

förvaltaren snarast underrätta den länsstyrelse som avses i

22 § om sådana fordringar som omfattas av garantin och

som enligt förvaltarens bedömning är klara.

Underrättelse om övriga fordringar som omfattas av

garantin skall lämnas utan dröjsmål sedan fordringarna har

blivit utdelningsgilla.

12 § Om förvaltaren, sedan han har lämnat

underrättelse enligt 11 § första stycket, får upplysningar

enligt 10 § eller om han på annat sätt får kännedom om

något förhållande som påverkar frågan till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt, skall han snarast underrätta länsstyrelsen.

13 § Underrättelse enligt 11 § behöver inte lämnas

om medel har betalats ut i förskott till arbetstagaren enligt

11 kap. 14 § konkurslagen (1987:672), beträffande fordran

på lön för uppsägningstid senast på fordringens förfallodag

och beträffande annan fordran utan dröjsmål sedan den har

blivit utdelningsgill.

14 § Den förvaltare, som efter att ha lämnat en

underrättelse enligt 11 § avser att göra en förskottsbetalning

till arbetstagaren enligt 13 §, skall underrätta länsstyrelsen

innan betalningen görs.

15 § Förvaltaren skall för arbetstagarens räkning

bevaka fordringar som enligt hans bedömning är klara.

Bevakningen får ske genom att förvaltaren lämnar

rätten två kopior av en sådan underrättelse som han har

lämnat länsstyrelsen enligt 11 § och anger att den avser

bevakning.

Förvaltaren skall genast underrätta arbetstagaren om

bevakningen.

Konkurs utan bevakning

16 § Om bevakning inte förekommer, skall

förvaltaren snarast pröva och meddela beslut i frågan om en

fordran i konkursen skall betalas enligt garantin.

17 § Om förvaltaren finner att fordran skall betalas

enligt garantin, skall han samma dag som beslutet meddelas

till den länsstyrelse som avses i 22 § sända en underrättelse

om beslutets innehåll.

18 § Om förvaltaren, sedan han har funnit att

fordran skall betalas enligt garantin, får upplysningar enligt

10 § eller om han på annat sätt får kännedom om något

förhållande som påverkar frågan till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt, skall han snarast ompröva sitt beslut avseende

garantibelopp som ännu inte har betalats ut.

Om omprövningen medför att utbetalning enligt

garantin skall ske med ett annat belopp än tidigare, skall

han samma dag sända en underrättelse om beslutets

innehåll till länsstyrelsen.

19 § Kopia av beslut enligt 16 eller 18 § skall samma

dag som beslutet meddelades sändas till

tillsynsmyndigheten i konkursen och arbetstagaren.

20 § Förvaltaren får rätta beslut som innehåller en

uppenbar oriktighet till följd av skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende.

Konkurs i annat nordiskt land

21 § Om en arbetstagare vill göra gällande att

garantin skall ersätta en fordran som han har mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs i ett annat nordiskt

land, skall han ansöka om utbetalning av garantibelopp hos

tillsynsmyndigheten för det län där han vistas. Ansökan

prövas av tillsynsmyndigheten.

Utbetalning av garantibelopp

22 § Garantibelopp betalas av länsstyrelsen i det

län dit den tingsrätt som handlägger konkursärendet hör. I

de fall som avses i 21 § betalas garantibeloppet av

länsstyrelsen i det län där arbetstagaren vistas.

23 § Garantibelopp får inte betalas ut innan

arbetstagarens fordran har förfallit till betalning.

Åberopas motfordran hos arbetstagaren, får ett

garantibelopp, som motsvarar en sådan del av motfordran

med vilken kvittning kan ske enligt lagen (1970:215) om

arbetsgivares kvittningsrätt, betalas ut först om det framgår

att det inte finns någon motfordran.

24 § Innan garantibelopp betalas ut skall

länsstyrelsen verkställa skatteavdrag samt avdrag med

belopp som skall innehållas på grund av beslut om införsel

eller utmätning i lön. Dessutom skall avräkning göras för

förskottsbetalning som skett enligt 11 kap. 14 §

konkurslagen (1987:672) och som avser fordringar som

omfattas av garantin.

25 § Innan garantibelopp för fordran på

uppsägningslön betalas ut skall arbetstagaren till

länsstyrelsen lämna en försäkran på heder och samvete om

sina anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden.

26 § Anser länsstyrelsen att uppgifterna som

arbetstagaren har lämnat i en försäkran enligt 25 § kan

påverka frågan till vilken del arbetstagarens fordran på

uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, skall länsstyrelsen

skyndsamt sända kopia av försäkran till förvaltaren.

I sådana fall får garantibelopp för fordran på

uppsägningslön inte betalas ut innan förvaltaren har

omprövat sitt tidigare ställningstagande i frågan om

lönegaranti eller underrättat länsstyrelsen om att

uppgifterna i försäkran inte ger anledning till en ny

bedömning.

27 § Om det, sedan förvaltaren har meddelat

beslut i en lönegarantifråga, förordnas att bevakning skall

äga rum i konkursen, får garantibelopp inte betalas ut på

grund av beslutet. Om betalningen redan har verkställts,

skall den räknas av från det belopp som arbetstagaren

senare visar sig ha rätt till.

28 § I fråga om utbetalat garantibelopp inträder

staten i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären.

Utdelning i konkursen för arbetstagarens fordran som

ersatts av garantin tillfaller staten intill detta belopp.

Överprövning av beslut

29 § Om en arbetstagare är missnöjd med

förvaltarens beslut enligt 16 eller 18 §, får han väcka talan

mot staten inom tre veckor från det att han fick del av

beslutet. Statens talan förs vid tingsrätten av

tillsynsmyndigheten.

30 § Om tillsynsmyndigheten finner att

förvaltarens beslut är oriktigt, får myndigheten väcka talan

mot arbetstagaren inom tre veckor från det att myndigheten

fick del av beslutet.

31 § Vad som har sagts i fråga om arbetstagare i 29

och 30 §§ gäller även den som en fordran har överlåtits till

enligt 5 eller 6 §.

32 § Talan enligt 29 eller 30 § skall väckas vid den

tingsrätt som handlägger konkursärendet.

En arbetstagare, som är missnöjd med

tillsynsmyndighetens beslut enligt 21 §, får inom den tid som

anges i 29 § väcka talan mot staten vid den tingsrätt där

arbetstagaren skall svara i tvistemål i allmänhet.

33 § I mål enligt 29 och 30 §§ får det beslutas att

vardera parten skall bära sin rättegångskostnad, även om

arbetstagaren har förlorat målet.

Återbetalning av garantibelopp

34 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller på

annat sätt har orsakat att garantibelopp har betalats ut

obehörigt eller med för högt belopp, skall återbetalning ske

av vad som har betalats för mycket.

Sådan återbetalning skall ske också om någon i annat fall

har tagit emot garantibelopp obehörigt eller med för högt

belopp och skäligen hade bort inse detta.

35 § Om betalning enligt garantin har skett och

konkursbeslutet därefter upphävs genom ett beslut som

vinner laga kraft, skall den som tagit emot betalningen

betala tillbaka beloppet.

36 § Om det finns särskilda skäl, får

återbetalningsskyldighet enligt 34 och 35 §§ efterskänkas

helt eller delvis.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992, då lagen

(1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs skall upphöra

att gälla.

2. Äldre föreskrifter gäller fortfarande för fordran hos

en arbetsgivare som har försatts i konkurs före

ikraftträdandet.

2 Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 4 § konkurslagen

(1987:672) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 kap. 4 §

En borgenär skall inom den tid som har bestämts för

bevakning av fordringar skriftligen hos rätten anmäla sin

fordran och den förmånsrätt han vill göra gällande.

Undantag från denna skyldighet följer dock av 4 kap. 21 §,

5 kap. 8 § och 17 § andra stycket samt 5 § i detta kapitel.

Att en fordran som omfattas av Att en fordran som omfattas

av

lagen (1970:741) om statlig lönegarantilagen (1992:000)

lönegaranti vid konkurs i i vissa fall bevakas genom

vissa fall bevakas genom förvaltaren följer av

förvaltaren följer av den lagen.

den lagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 10 § lagen (1981:691)

om socialavgifter1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap. 10 §

Lönegarantiavgifter förs Lönegarantiavgifter förs

till en fond, benämnd till en fond, benämnd

lönegarantifonden, med vars lönegarantifonden, med vars

tillgångar kostnaderna tillgångar kostnader för

för ersättningar enligt ersättningar enligt

lagen (1970:741) om statlig lönegarantilagen (1992:000)

lönegaranti vid konkurs skall täckas.

skall täckas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19

mars 1992.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

P.[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om statlig lönegaranti vid konkurs

1 Inledning

År 1971 infördes i svensk lagstiftning regler innebärande

en statlig garanti för infriande av en arbetstagares

lönefordran mot en arbetsgivare som var försatt i konkurs.

Lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs, som

trädde i kraft den i januari 1971, maximerade det

garanterade beloppet till tre gånger det vid tiden för

konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring. Den garanterade

ersättningsnivån har därefter höjts vid flera tillfällen och

uppgår i dag till 12 gånger det vid tiden för konkursbeslutet

gällande basbeloppet.

Genom beslut den 28 januari 1982 bemyndigade

regeringen dåvarande chefen för

arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla en särskild

utredare med uppdrag att göra en översyn av den statliga

lönegarantin vid konkurs. Till särskild utredare tillkallades

rådmannen Arne[REDACTED_EFTERNAMN]. Till hans biträde

förordnades sakkunniga, experter och sekreterare.

Utredningen, som antog namnet

lönegarantiutredningen, avlämnade i november 1983

delbetänkandet (Ds A 1983:15) Ändringar i

lönegarantisystemet. Lönegarantiutredningens andra

delbetänkande, (SOU 1986:9) Ny lönegarantilag,

avlämnades i december 1985.

Till protokollet i detta ärende bör bifogas

sammanfattningarna av dessa betänkanden som bilaga

1.

Betänkandena har remissbehandlats. Förteckningar

över remissinstanserna och sammanställningar över

remissyttrandena har upprättats och finns tillgängliga i

lagstiftningsärendena (Dnr R 4185/83 och R 1526/86).

Lönegarantiutredningen avlämnade i maj 1988 sitt

slutbetänkande (SOU 1988:27) Lönegarantin och

förmånsrättsordningen. Det betänkandet har överlämnats

till insolvensutredningen (Ju 1988:02) att beaktas i dess

utredningsarbete (dir. 1988:52).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 27 februari 1992 att inhämta

lagrådets yttrande över förslag till lönegarantilag samt

förslag till ändringar i konkurslagen (1987:672) och lagen

(1981:691) om socialavgifter. Förslagen hade upprättats i

arbetsmarknadsdepartementet på grundval av

lönegarantiutredningens betänkanden (Ds A 1983:15)

Ändringar i lönegarantisystemet och (SOU 1986:9) Ny

lönegarantilag. De förslag som har remitterats till lagrådet

bör fogas till protokollet som bilaga 2.

Det framlagda förslaget till lönegarantilag har i

huvudsak inte föranlett någon erinran från lagrådets sida.

Lagrådet har emellertid gjort vissa anmärkningar och

påpekanden. Jag behandlar lagrådets synpunkter under

avsnitt 2.4.2 och i specialmotiveringarna till 1, 2, 21 och

29 §§. Lagrådets påpekanden har fått till följd att 1 och 21 §§

har fått en delvis annan utformning och att rubriken före

21 § har givits en annan lydelse. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts. Lagrådet har lämnat övriga

lagförslag utan erinran. Lagrådets yttrande bör fogas till

protokollet som bilaga 3.

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna utgångspunkter

Regler om statlig lönegaranti vid konkurs har funnits på

den svenska arbetsmarknaden sedan 1970-talets början.

Garantin innebär att staten upp till ett visst maximibelopp

svarar för arbetstagarens löne- och pensionsfordran mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs. Endast

lönefordringar som har förmånsrätt kan ersättas genom

garantin. Frågor om vilka typer av lönefordringar som

garantin kan ersätta och hur gamla dessa fordringarna kan

vara regleras därför av förmånsrättslagen (1970:979).

Lönegarantin finansieras genom en arbetsgivaravgift,

benämnd lönegarantiavgift. Vid lönegarantilagens

införande bestämdes avgiften till 0,02 procent av den

lönesumma arbetsgivare gett ut under året. Avgiften har

därefter höjts successivt och uppgår sedan den 1 januari

1979 till 0,2 procent av avgiftsunderlaget. Avgifterna förs till

en fond, lönegarantifonden, som förvaltas av

kammarkollegiet. Utbetalningarna av lönegarantimedel

handhas av länsstyrelserna.

Utgifterna från fonden följer naturligen antalet

inträffade konkurser. Under 1980-talet var antalet

konkurser ca 5 000 -- 6 000 per år. Utbetalningarna från

lönegarantifonden uppgick då till i genomsnitt 500 -- 600

miljoner kronor per budgetår.

De senaste åren har konkurserna ökat kraftigt och

uppgick under 1990 till nästan 11 000, varav närmare 10 000

var företagskonkurser. Ökningen fortsatte under 1991 då

det totala antalet konkurser uppgick till 18 424. Av dessa

utgjorde 17 378 företagskonkurser. Utbetalningarna från

lönegarantifonden ökade samtidigt till över 1,8 miljarder

budgetåret 1990/91.

Antalet konkurser fortsätter att stiga även under

innevarande budgetår. Enligt uppgifter från

kammarkollegiet fick ca 45 000 arbetstagare utbetalning av

lönegarantimedel under förra budgetåret.

Kammarkollegiet har gjort en prognos enligt vilken ca 65

000 arbetstagare kommer att få lönegaranti under

innevarande budgetår. Det bör nämnas att under 1980-talet

har antalet arbetstagare som fått lönegarantimedel uppgått

till ca 14 000 per år.

Enligt kammarkollegiet uppgår utbetalningarna från

fonden för närvarande till ca 250 -- 300 miljoner kronor i

månaden. Kammarkollegiet har därför begärt att fondens

rörliga kredit i riksgäldskontoret om 200 miljoner kronor

höjs till 3,3 miljarder kronor. Jag skall i ett annat

sammanhang återkomma till kammarkollegiets begäran om

en höjning av lönegarantifondens rörliga kredit. Flera av de

förslag till förändringar i lönegarantisystemet som jag

redogör för i det följande syftar emellertid till att begränsa

lönegarantifondens utgifter.

När lönegarantireglerna infördes förekom bevakning av

konkursfordringar med efterföljande

anmärkningsförfarande endast i s.k. förvaltarkonkurser. I

övriga, de s.k. fattigkonkurserna, förordnades inte någon

förvaltare och de handlades genom ett förenklat förfarande.

På grund av lönefordringarnas beroende av utgången i

bevaknings- och anmärkningsförfarandet både avseende

fordringarnas betalningsrätt och förmånsrätt ansågs

förvaltaren tämligen given att påkalla utbetalning av

lönegarantimedel i förvaltarkonkurser.

För hantering av lönegarantifrågor i fattigkonkurser blev

man tvungen att skapa ett särskilt, från konkursförfarandet

i viss mån fristående, förfarande. Beslutanderätten i

lönegarantifrågor anförtroddes i dessa konkurser

kronofogdemyndigheterna.

Konkurslagstiftningen har därefter genomgått en stegvis

reformering. Från lönegarantisynpunkt viktiga

förändringar företogs år 1979 då det beslutades att

förvaltare skulle förordnas i samtliga konkurser.

Ändringarna innebar också att man höjde kraven på

förvaltarnas kompetens och förstärkte deras ställning i

konkursförfarandet.

Ett av huvudsyftena med lönegarantiutredningens

arbete var att undersöka möjligheterna till en enhetligare

handläggning av lönegarantiärenden. Utredningen skulle

särskilt undersöka om inte bedömningen av

lönegarantifrågor i alla konkurser efter konkursreformen

kunde anförtros konkursförvaltarna. En sådan ordning

föreslogs också i utredningens andra delbetänkande som

avlämnades i slutet av 1985.

I samband med att vår nuvarande konkurslag (1987:672)

trädde i kraft den 1 januari 1988 företogs vissa, närmast

formella, följdändringar i lönegarantilagen. Dåvarande

chefen för arbetsmarknadsdepartementet tog i det

sammanhanget upp utredningens förslag avseende

lönegarantiförfarandet. Mot bakgrund av den kritik som

hade förekommit mot vissa delar av förslaget under

remissbehandlingen ville hon inte förorda att den

föreslagna ordningen skulle genomföras, utan avsåg i stället

att överväga om inte alla lönegarantianspråk kunde avgöras

av kronofogdemyndigheterna (prop. 1987/88:2).

En garantiförmån med ett sådant socialt syfte som

lönegarantin har bör av rättssäkerhetsskäl i möjligaste mån

alltid hanteras efter enhetliga regler. Det är därför

angeläget att förfarandet i lönegarantiärenden i konkurser

utan bevakning nu reformeras.

I detta sammanhang kan nämnas att enligt en av

riksskatteverket år 1990 genomförd enkät har 19 av landets

24 kronofogdemyndigheter uttalat att utredningens förslag

innebärande en förvaltarbedömning av lönegarantianspråk

bör genomföras. Fem kronofogdemyndigheter har ställt sig

negativa till förslaget.

Lönegarantiutredningen lämnade även förslag som

syftade till vissa förändringar i handläggningen av

lönegarantifrågor i vad som då kallades ordinära konkurser

och som i dag närmast motsvaras av bevakningskonkurser.

När det gäller frågor som hör till själva bedömningen av om

lönegaranti skall utgå kommer mina förslag emellertid att

beröra bevakningskonkurser endast såvitt avser förfarandet

vid avräkning från uppsägningslön. Den nuvarande

ordningen för hantering av lönegarantifrågor i

bevakningskonkurser skall således i övrigt gälla även i

fortsättningen.

Ett annat huvudsyfte med lönegarantiutredningens

arbete var att undersöka orsakerna till varför

utbetalningarna av lönegarantimedel hade ökat kraftigt.

Bakgrunden till detta var att utgifterna från fonden hade

nästan tredubblats från budgetåret 1979/80 till 1981/82.

Antalet konkurser hade under samma period ökat stort.

Men det hade också förekommit påståenden om att

utgiftsökningen skulle bero på att det genom direkta

oegentligheter och bristande kontroll förekom felaktiga

utbetalningar av lönegarantimedel.

Även under det senaste året har det, främst i

dagspressen, förekommit upprepade påståenden om att

lönegarantin missbrukas.

När det gäller frågan om lönegarantin snedvrider

företagens möjligheter att konkurrera på lika villkor har

insolvensutredningen, som utreder frågan om ett

lagreglerat rekonstruktionsförfarande utom konkurs, den 7

november 1991 fått tilläggsdirektiv (Ju 1988:02, dir.

1988:52, 1990:74 och 1991:93). Uppdraget innefattar bl.a.

att undersöka om företag som är försatta i konkurs och som

under uppsägningstiden drivs vidare med utnyttjande av

lönegarantimedel negativt påverkar andra företag i

branschen och om lönegarantin i sådana situationer leder

till osund konkurrens mellan företagen. Utredningen

kommer i det sammanhanget bl.a. in på frågan i vad mån

lönegarantin har kommit att användas som en form av

företagsstöd vid rekonstruktion av konkursföretag. I

utredningens uppdrag ligger alltså att överväga åtgärder

som förhindrar missbruk av reglerna och som är ägnade att

begränsa samhällets kostnader för lönegarantin.

Den kraftiga ökningen av utbetalningarna från

lönegarantifonden som har skett under det senaste året

motiverar enligt min mening att regelsystemet dessutom i

annat sammanhang ses över i syfte att effektivisera

granskningen av att lönegarantin används på det sätt den är

avsedd för. I det sammanhanget bör även de spörsmål som

har tagits upp i lagutskottets betänkande 1991/92:LU6 i

anledning av motionen L309 tas till övervägande.

Lönegarantiutredningen lämnade i sitt andra

delbetänkande förslag som syftade till att effektivisera

tillsynen över lönegarantihanteringen. Jag avser att i det

följande föreslå regler som i vissa fall går längre än

utredningen föreslagit när det gäller det allmännas insyn

och möjlighet att kontrollera att felaktiga beslut inte fattas.

Jag kommer också att föreslå att maximiersättningen

från lönegarantifonden sänks. Lönegarantiutredningen

föreslog en liknande begränsning i sitt första betänkande.

Enligt kammarkollegiets prognos har utgifterna från

lönegarantifonden femdubblats från budgetåret 89/90 till

innevarande budgetår. Såsom kommer att framgå av det

följande har någon beloppsbegränsning av lönegarantin inte

gällt i praktiken. Mot bakgrund av de kraftigt ökade

utgifterna från lönegarantifonden är det angeläget att en

beloppsgräns åter förs in i lönegarantilagen. En sådan gräns

bidrar också till att minska möjligheterna till en felaktig

användning av garantin.

Lönegarantiutredningen diskuterade i sitt andra

delbetänkande frågan hur utbetalningsfunktionen kunde

förbättras. Utredningen ansåg att funktionen borde finnas i

nära anslutning till tillsynsmyndigheten i konkurs, men

avstod från att lägga förslag i den delen på grund av det sätt

på vilket ekonomiadministrationen var organiserad hos

kronofogdemyndigheterna vid den tiden.

Efter den omorganisation som därefter har skett av

kronofogdemyndigheterna finns det inte längre några

hinder mot att föra över utbetalningsfunktionen från

länsstyrelserna till kronofogdemyndigheterna. En sådan

överföring av utbetalningsfunktionen föreslogs i 1991 års

kompletteringsproposition.

Jag delar uppfattningen att utbetalningsfunktionen inte

bör ligga kvar på länsstyrelserna. Av skäl som jag skall

redogöra närmare för i det följande anser jag emellertid att

man bör avvakta med att genomföra den lösning som min

företrädare har föreslagit.

Utredningen föreslog att statens regressfordran på

utbetalt garantibelopp skulle falla bort till den del den inte

täcktes av utdelning i konkursen. Förslaget kan sägas syfta

till förenkling av statens hantering av lönegarantin. Flera

skäl talar emellertid mot förslaget, såsom också har

påpekats av remissinstanserna. Ett av dessa skäl, i dag

måhända det viktigaste, är strävan att begränsa utgifterna

för lönegarantin. Att avhända staten möjligheten att kräva

återbetalning av garantibelopp kan också sägas gå emot en

önskan att hindra allt missbruk av garantin. Jag kommer

därför inte att lägga fram något sådant förslag.

Jag övergår nu till att beskriva lönegarantisystemet och

något beröra lönegarantin i andra länder för att därefter

återkomma med mina förslag till förändringar när det gäller

hanteringen av lönegarantifrågor.

2.2 Lönegarantisystemet

Lönegarantin och förmånsrätten

Lönegarantireglerna innebär en statlig garanti för att en

arbetstagare som har en löne- eller pensionsfordran mot en

insolvent arbetsgivare får betalt för sin fordran vid

arbetsgivarens konkurs. Att arbetsgivaren är försatt i

konkurs är således en första förutsättning för att garantin

skall träda i tillämpning (1 § LGL).

Betalning enligt garantin utgår endast för fordran som

har förmånsrätt enligt 12 § eller 13 § förmånsrättslagen

(1970:979). (Se 2 § första stycket LGL.) Förmånsrättslagen

reglerar den företrädesordning enligt vilken olika

fordringar skall ha utdelning vid konkurs. Före

lönegarantins införande skyddades arbetstagarnas

fordringar av lönefordringarnas privilegierade ställning i

förmånsrättsordningen. Privilegiet innebar att

lönefordringarna hade rätt till utdelning före de flesta andra

konkursfordringar, bl.a. före fordran på grund av

inteckning i fast egendom eller företagsinteckning.

Värdet av det skydd förmånsrätten ger är dock helt

beroende av om det finns några tillgångar i arbetsgivarens

konkursbo. Saknas tillgångar kan ingen utdelning ske,

varför arbetstagarens fordran kan visa sig vara värdelös,

trots förmånsrätten. Det var för att tillförsäkra att

arbetstagare alltid skulle få någon betalning för sin fordran

mot en arbetsgivare som försattes i konkurs som reglerna

om lönegaranti infördes den 1 januari 1971 (prop. 1970:201,

1LU 79, rskr 450).

Efter lönegarantireglernas tillkomst har

lönefordringarnas plats i företrädesordningen ändrats vid

två tillfällen. Första gången skedde det år 1971 då fordran

på grund av inteckning i fast egendom gavs bättre rätt än

löne- och pensionsfordringar. Senaste ändringen gjordes år

1975 då även fordran på grund av företagsinteckning och

skattefordringar fick bättre rätt än löne- och

pensionsfordringar.

Lönegarantin omfattar alltså sådana löne- och

pensionsfordringar som anses förtjäna det särskilda skydd

förmånsrätten innebär. Begreppet lön har i

lönegarantilagen samma innebörd som i 12 §

förmånsrättslagen.

Med lön avses allt som kan hänföras till avlöningsförmån

på grund av anställningen. Det har ingen betydelse i vilken

form lönen utgår. Lönen kan sålunda betalas i form av

tidlön, ackordsersättning, arvode, provision, tantiem eller

annan andel i vinst, tillägg av olika slag såsom risktillägg

eller kallortstillägg, naturaförmån eller på annat sätt. Även

avtalsenliga omkostnader i tjänsten omfattas, såsom

resekostnadsersättning och traktamente samt hållande av

egen bil eller annan utrustning. Också gratifikationer som

arbetsgivaren utfäst sig att betala med anledning av

arbetstagarens insats hör hit.

Förmånsrätten och därmed den ersättning som kan utgå

från lönegarantin är tidsbegränsad. När det gäller lön eller

annan ersättning på grund av anställningen omfattas endast

fordringar som inte har förfallit till betalning tidigare än ett

år före konkursansökan samt under skälig uppsägningstid,

dock för högst sex månader.

Om arbetstagaren inte utför arbete för

konkursgäldenären under uppsägningstiden omfattar

förmånsrätten endast sådan inkomst som överstiger vad

arbetstagaren under den tid lönen eller ersättningen avser

förvärvat i en annan anställning eller uppenbarligen borde

ha kunnat förvärva i en anställning som han skäligen borde

ha godtagit. Med inkomst från annan anställning jämställs

utbildningsbidrag som utgår vid arbetsmarknadsutbildning

om bidraget avser samma tid som lönefordran och har

beviljats efter uppsägningen.

Förmånsrätten kan emellertid i vissa fall omfatta också

fordran som har förfallit till betalning tidigare än ett år före

konkursansökan. Så är förhållandet om fordran har varit

föremål för tvist och talan har väckts, eller förhandling som

föreskrivs i kollektivavtal har begärts, inom sex månader

från förfallodagen och konkursansökan görs inom sex

månader från det att tvisten har slutligt avgjorts.

Även semesterlön och semesterersättning som har

intjänats före konkursansökan omfattas av förmånsrätten

för vad som står inne för det löpande och de två föregående

intjänandeåren.

Paragraf 12 i förmånsrättslagen omfattar också fordran

på pension som tillkommer arbetstagare eller dennes

efterlevande för högst ett år före konkursansökan och de

nästkommande sex månaderna.

När det gäller lönefordringar i konkurs finns en generell

begränsning av innebörd att man inte får göra gällande

fordran på lön, arvode eller pension i den mån fordran

uppenbart överstiger vad som kan anses skäligt med hänsyn

till gjord arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet och

omständigheterna i övrigt [5 kap. 2 § första stycket

konkurslagen (1987:672)].

Vissa arbetstagare är dock undantagna även

förmånsrätten för sina löne- och pensionsfordringar. Detta

gäller arbetstagare som själv eller jämte närstående ägde

väsentlig andel i företaget och hade väsentligt inflytande

över dess verksamhet. Då lönegarantin endast ersätter

fordringar som omfattas av förmånsrätt ersätts dessa

arbetstagares fordringar inte heller från garantin (12 §

tredje stycket FRL).

Lönegarantilagens maximibelopp

Ersättning för fordringar som omfattas av 12 §

förmånsrättslagen kan utgå från lönegarantin med ett

maximalt belopp per anställd motsvarande tolv gånger det

basbelopp som gäller vid konkursbeslutet (2 § tredje stycket

LGL). Maximibeloppet utgör för år 1992 404 400 kr.

När lönegarantin infördes utgjorde den maximala

ersättningen från garantin tre gånger basbeloppet.

Höjningen till nuvarande tolv basbelopp har skett successivt

och föranletts i första hand av ändringar i lönefordringarnas

förmånsrätt.

År 1971 infördes lagen om anställningsskydd för vissa

äldre arbetstagare, den s.k. äldrelagen, som medförde att

äldre arbetstagare fick upp till sex månaders

uppsägningstid. För att täcka eventuellt ökade fordringar

på uppsägningslön ändrades lönegarantilagens

maximiersättning samtidigt till fyra basbelopp (prop.

1971:107, InU 18, rskr 221).

Nästa höjning skedde då fordran på grund av inteckning

i fast egendom fick förmånsrätt före löne- och

pensionsfordringar. Den försvagning av skyddet för

lönefordringar i konkurs som ändringen innebar

kompenserades genom att maximibeloppsgränsen enligt

lönegarantilagen höjdes till fem gånger basbeloppet.

Fordran på framtida pension skulle fortsättningsvis inte

heller omfattas av begränsningsregeln. Ändringen trädde i

kraft den 1 januari 1972 (prop. 1971:178, LU 26, rskr 353).

Senaste ändringen av lönegarantilagens maximibelopp

gjordes år 1975 i samband med att fordran på grund av

företagsinteckning och skattefordringar fick förmånsrätt

före löne- och pensionsfordringarna. Den omflyttningen var

i sin tur föranledd av införandet av 1974 års lag om

anställningsskydd. Lagen innebar att alla

tillsvidareanställda fick uppsägningstider på mellan en och

sex månader. Detta medförde en ökning av företagens

latenta löneskulder och ansågs i motsvarande mån försämra

värdet av säkerhet genom företagsinteckning. För att stärka

företagsinteckningarnas kreditvärde gavs fordran på grund

av företagsinteckning bättre förmånsrätt än

lönefordringarna. Lönegarantins maximibelopp höjdes

samtidigt till tolv basbelopp för att skydda arbetstagarna.

Då lönefordringarnas förmånsrätt därefter ansågs sakna

betydelse för de flesta löntagare gavs också

skattefordringarna en bättre förmånsrätt än

lönefordringarna (prop. 1975/76:12, LU 5, rskr 115).

Om en arbetstagare vill försätta arbetsgivaren i konkurs

på grund av en fordran som omfattas av lönegarantin

betalas ersättning från garantin även för den kostnaden

samt vissa kostnader arbetstagaren kan åläggas om

konkursen avskrivs (2 § andra stycket LGL). Dessa

kostnader ersätts av garantin även om den sammanlagda

summan därigenom skulle komma att överstiga tolv

basbelopp.

Konkursförfarandet

Enligt den nuvarande konkurslagen handläggs alla

konkurser efter samma huvudlinjer. Efter att tingsrätten

har beslutat om konkurs förordnar rätten en

konkursförvaltare och bestämmer tid för ett

edgångssammanträde. Förvaltaren övertar därefter

handhavandet av konkursboet, vilket innebär att han sätter

sig in i konkursboets förhållanden och påbörjar dess

avveckling. I normalfall uppsägs de anställda redan under

den första konkursveckan. Vid edgångssammanträdet skall

av förvaltaren upprättad bouppteckning över gäldenärens

tillgångar och skulder föreligga färdig och uppgifterna i den

beedigas av gäldenären.

Förvaltaren skall också upprätta en skriftlig berättelse

om konkursboets tillstånd och om orsakerna till obeståndet

om dessa har kunnat kartläggas. I berättelsen skall bl.a.

anges eventuella misstankar om gäldenärsbrott och om

förfaranden som kan föranleda näringsförbud.

Räcker konkursboets tillgångar inte till betalning av

konkurskostnader och andra skulder som boet har ådragit

sig avskrivs konkursen.

Vanligen har konkursboet tillgångar som medger i vart

fall någon utdelning till borgenärer med förmånsrätt för sin

fordran. I så fall upprättar förvaltaren ett utdelningsförslag

som, om ingen invändning görs mot förslaget, fastställs av

rätten efter ett kungörelseförfarande. Förvaltaren utdelar

därefter tillgängliga medel enligt förslaget och avger

slutredovisning. Konkursen anses avslutad i och med att

utdelningsförslaget har fastställts. Om ytterligare tillgångar

skulle bli tillgängliga för utdelning får det upprättas ett

förslag till efterutdelning.

I de fall att boets tillgångar räcker till betalning av även

fordringar utan förmånsrätt förordnar rätten om

bevakningsförfarande. Rätten beslutar om en sista dag när

bevakning av fordringar skall få äga rum och om tid för ett

förlikningssammanträde. När borgenärerna har lämnat in

sina bevakningsinlagor granskas dessa av förvaltaren, som

kan rikta anmärkning både mot den bevakade fordrans

betalningsrätt och dess förmånsrätt. Samtliga borgenärer

som har bevakat fordran i konkursen och

konkursgäldenären har rätt att rikta anmärkning mot

bevakningarna. Tvistefrågor som uppkommit genom

anmärkning handläggs vid förlikningssammanträdet. Kan

frågorna inte avgöras genom förlikning, skall de prövas av

rätten vid en förhandling. Ett sådant avgörande kan

överklagas till hovrätten och högsta domstolen enligt vad

som gäller för tvistemål i allmänhet. Även då bevakning har

förekommit avslutas konkursen genom att förvaltaren

upprättar ett utdelningsförslag som fastställs av tingsrätten,

varefter utdelning av medlen sker till de berättigade.

Det bör nämnas här att till konkursförvaltare får utses

endast personer som uppfyller mycket högt ställda krav på

kunskap och erfarenhet. Normalt utses endast advokater

som specialiserat sig på konkursförvaltning.

Konkursförvaltningen står under tillsyn av

tillsynsmyndigheten (TSM). Tillsynsverksamheten handhas

av 22 kronofogdemyndigheter i landet. TSM kontrollerar

att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och att

konkurskostnaderna hålls nere. Förvaltaren skall också i

viktigare frågor höra TSM.

Lönegarantifrågor i konkurser med bevakning

Som tidigare nämnts avgörs frågan om lönefordringars --

liksom övriga konkursfordringars -- betalningsrätt och

förmånsrätt genom bevaknings- och

anmärkningsförfarandet. Lönegaranti kan utgå endast för

fordringar som har bevakats (3 § LGL).

När det gäller frågan om lönegaranti kan utgå skall

förvaltaren snarast underrätta länsstyrelsen, som är

utbetalningsmyndighet, om de lönefordringar som enligt

hans bedömning är klara. Förvaltaren bevakar också dessa

fordringar för arbetstagares räkning. Om förvaltaren skulle

finna att en lönefordran inte är klar får den bevakas av

arbetstagaren själv. I så fall lämnar förvaltaren uppgift till

länsstyrelsen först sedan fordran efter bevakning har blivit

utdelningsgill (7 § första och tredje stycket LGL).

Förfarandet får anses präglat av muntlighet. Förutom att

förvaltaren har tillgång till företagets bokföring träffar han

konkursgäldenären/arbetsgivaren och de anställda och har

kontakt med de fackliga företrädarna. Eventuella

oklarheter kan på så vis snabbt redas ut på ett informellt

sätt.

Lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning

I konkurser där bevakning inte förekommer avgörs

lönegarantifrågorna av kronofogdemyndigheten (KFM) i

det län där konkursgäldenären är bosatt i ett från konkursen

fristående förfarande.

Ärendena anhängiggörs vanligtvis genom att förvaltaren

underrättar KFM om sådana fordringar som kan omfattas

av lönegarantin (6 § första stycket LGL). KFM är dock

skyldig att självmant pröva frågan om lönegarantin är

tillämplig så snart en fordran i konkursen blir känd för

myndigheten (8 § första stycket LGL).

När det gäller lönegarantifrågor som avgörs av KFM kan

garantin ersätta fordringar som blivit kända för KFM inom

ett år från att konkursen avslutades eller beslut om

avskrivning av konkursen vann laga kraft (3 § LGL).

KFM skall göra sin prövning skyndsamt och därefter

utan dröjsmål underrätta länsstyrelsen om fordringar som

har funnits betalningsgrundande (8 § första och fjärde

stycket LGL).

För sin utredning av om lönegaranti skall utgå har KFM

möjlighet att höra arbetstagaren och arbetsgivaren och även

andra som kan ha upplysningar av värde för prövningen.

KFM kan också hos tingsrätten begära hämtning och, i sista

hand, häktning av arbetsgivaren för fullgörande av

uppgiftsskyldighet avseende arbetstagarens anställnings-

och avlöningsförhållanden [8 § andra och tredje stycket

LGL och 10 § lönegarantikungörelsen (1970:745)].

Förfarandet hos KFM är dock vanligtvis helt skriftligt

och beslutet grundas huvudsakligen på de uppgifter som har

inkommmit från förvaltaren.

Finner KFM att fordran inte omfattas av lönegarantin

kan arbetstagaren anföra besvär över avslagsbeslutet till

hovrätten. I det helt övervägande antalet fall avgörs målet

där efter ett skriftligt förfarande. Mot hovrättens beslut får

talan inte föras utom i särskilda av hovrätten medgivna fall

(9 § LGL).

LGL innehåller inga bestämmelser om överklagande av

KFM:s beslut om myndigheten har beviljat utbetalning av

garantimedel där sådana inte skulle ha utgått.

Utbetalning av lönegarantimedel

Utbetalning av lönegarantimedel handhas av

länsstyrelsen i det län dit konkursdomstolen hör (5 § första

stycket LGL och 1 § första stycket LGK).

Enligt huvudregeln får garantibelopp inte betalas ut

innan konkursbeslutet har vunnit laga kraft och aldrig innan

fordran har förfallit till betalning. Utbetalning för klara

fordringar får dock ske trots att konkursbeslutet inte ännu

vunnit laga kraft (5 § andra och tredje stycket LGL). Om

konkursbeslutet senare skulle upphävas av högre rätt skall

arbetstagaren återbetala beloppet.

Återbetalningsskyldigheten kan efterges helt eller delvis om

särskilda skäl föreligger (12 § andra och tredje stycket

LGL).

Som villkor för utbetalning av uppsägningslön får

länsstyrelsen föreskriva att arbetstagaren skall avge en

försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och

avlöningsförhållanden (15 § LGK).

Det är länsstyrelsen som vid utbetalning får bevaka att

maximigränsen om tolv basbelopp inte överskrids.

Länsstyrelsen gör också skatteavdrag och avdrag på grund

av beslut om införsel eller utmätning samt ombesörjer

kontrolluppgift (5 § första stycket LGL och 18 § första

stycket LGK).

I fråga om utbetalt garantibelopp träder staten in i

arbetstagarens ställe mot konkursgäldenären. Utdelning

som belöper sig på arbetstagarens fordran som har ersatts

genom lönegaranti tillfaller därför staten (10 § LGL).

Återbetalningsskyldighet

Lönegarantilagen innehåller en regel om

återbetalningsskyldighet för den som genom oriktiga

uppgifter eller på annat sätt har föranlett att betalning av

lönegarantimedel har utgått obehörigen eller med ett för

högt belopp. Även den som i annat fall har uppburit

garantimedel obehörigen eller med ett för högt belopp och

skäligen borde ha insett detta skall återbetala vad som

utbetalats för mycket (12 § första och andra stycket LGL).

Återbetalningsskyldigheten kan efterges helt eller delvis om

särskilda skäl föreligger (12 § tredje stycket LGL).

2.3 Lönegaranti i andra länder

Lönegarantisystem i någon form förekommer numera i

de flesta västeuropeiska länder. Regler om lönegaranti

infördes först, år 1967, i Belgien, år 1968 i Nederländerna

och sedan under första hälften av 1970-talet i alla nordiska

länder samt i Frankrike, Tyskland och Storbritannien.

Därefter har lönegarantisystem införts i Spanien, Österrike,

Grekland, Schweiz, Irland och Portugal samt bl.a. i Israel

och Japan.

Utformningen av lönegarantisystem i de olika länderna

skiljer sig naturligen från varandra beroende på den

nationella lagstiftningen och övriga förhållanden.

Huvuddragen är emellertid likartade och innebär garanti

för betalning av arbetstagares lönefordran mot en insolvent

arbetsgivare.

De Europeiska Gemenskapernas råd har år 1980 antagit

direktiv om tillnärmning av medlemstaternas lagstiftning

rörande skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens

insolvens (80/987/EEG).

Det skydd direktivet föreskriver är, liksom hos oss,

anknytet till begreppet insolvens. Enligt artikel 2 skall en

arbetsgivare anses vara insolvent när det i enlighet med

respektive medlemsstats lagar har lämnats in en ansökan

om att inleda ett förfarande som syftar till ett kollektivt

tillgodoseende av fordringsägarna, när behörig myndighet

antingen har beslutat inleda förfarandet eller

fastställt att verksamheten har upphört och att tillgångarna

inte räcker för att inleda förfarandet.

Medlemsstaterna skall säkerställa betalning genom

lönegarantin för lönefordringar för tiden före ett visst

datum, som kan varadagen för insolvens; i detta fall skall

garantin omfatta lönefordringar för de tre sista

anställningsmånaderna om anställningsförhållandet har

pågått i sex månader före insolvens inträdde,dagen då

uppsägning skedde på grund av insolvens; i detta fall skall

garantin omfatta lönefordringar för tre sista

anställningsmånaderna, ellerdagen för insolvens eller

uppsägning på grund av insolvens; i detta fall skall garantin

omfatta lönefordringar som har uppstått under de sista 18

månaderna före insolvens eller uppsägning. När detta

alternativ har valts får betalningsansvaret begränsas till

fordringar avseende åtta veckor. Medlemstaterna får sätta

en övre gräns för garantiansvaret. De är också fria att vidta

åtgärder för att förhindra missbruk av garantisystemet.

Frågan om skydd av arbetstagarens fordran i händelse

av arbetsgivarens insolvens har också varit föremål för en

förstaårsbehandling vid ILO:s internationella

arbetskonferens 78:e möte i Genéve i juni 1991. Syftet är att

arbeta fram en konvention och en rekommendation som tar

sikte på både lönefordringars företrädesrätt och införandet

av lönegarantisystem.

Lönegaranti i andra nordiska länder

Även de nordiska ländernas lönegarantisystem skiljer sig

från varandra.

Ser man först på frågan i vilka situationer lönegaranti

kan utgå gäller att garantin är begränsad till

konkurssituationer endast enligt svensk och isländsk

lagstiftning. I Danmark, Norge och Finland kan

garantimedel utgå även utan att arbetsgivaren är försatt i

konkurs, om verksamheten har upphört och det visas att

arbetsgivaren inte kan betala lönefordringar. I Finland

omfattar garantin också andra situationer då arbetsgivaren

har svårt att betala lönefordringar, t.ex. när arbetsgivaren

vid utmätning har funnits sakna medel för löner. I samtliga

länder gäller att garantin omfattar endast lönefordringar

som har eller skulle ha haft förmånsrätt i en konkurs.

I alla länderna finns också en beloppsmässig begränsning

för hur stort belopp som maximalt kan utbetalas per

arbetstagare. År 1991 uppgick maximibeloppet i Danmark

till 75 000 DKR och i Finland till 75 000 FMK. I dessa länder

är maximibeloppet inte kopplat till någon form av index

eller basbelopp och därmed förekommer inte heller

automatiska höjningar av beloppet. I Norge uppgick

maximibeloppet år 1991 till 103 000 NKR, beloppet höjs

med viss automatik. Som jämförelse kan nämnas att

maximibeloppet enligt den svenska lönegarantilagen år

1991 uppgick till 386 400 kr.

Också administrationen av lönegarantifrågor skiljer sig

avsevärt mellan de olika länderna.

I Danmark har L nmodtagernes Garantifond hand om

prövning och utbetalning av garantimedel. Finner fonden

att utredning avseende fordran är otillräcklig kan

arbetstagaren hänvisas att föra talan vid en domstol för att

få kravet fastställt. Fonden handlägger ärenden från hela

landet.

I Norge handhas prövningen av Direktoratet for

arbeidstilsynet. Även här gäller att arbetstagaren kan

hänvisas att föra talan mot arbetsgivaren om kravets

riktighet. Direktoratets beslut om lönegaranti kan

överklagas till Kommunal- och arbeidsdepartementet.

Utbetalning av garantimedel ombesörjs i konkursfall av

förvaltaren som också verkställer skatteavdrag.

Det finska lönegarantisystemet administreras av tolv

arbetskraftsdistriktsbyråer. Byråerna sköter både prövning

och utbetalning av garantimedel. Dessa byråer avgör också

om arbetsgivarens situation är sådan att garantimedel skall

utgå utan att arbetsgivaren är försatt i konkurs.

Arbetskraftsdistriktsbyråernas beslut kan i vissa fall

överklagas till arbetskraftsministeriet, som också sköter

indrivning av utbetalda garantimedel hos arbetsgivaren.

2.4 Garantins omfattning

2.4.1 Maximibeloppet

Mitt förslag: Det maximala garantibeloppet som

kan utgå för fordran med förmånsrätt enligt 12 §

förmånsrättslagen (1970:979) bestäms i lönegarantilagen till

krontal. Beloppets koppling till basbeloppet enligt 1 kap. 6

§ lagen (1962:381) om allmän försäkring tas således bort.

Den maximala ersättningen för fordringar enligt 12 §

förmånsrättslagen bestäms till 100 000 kr. Förslaget berör

inte ersättning enligt lönegarantin för fordran på framtida

pension med förmånsrätt enligt 13 § förmånsrättslagen. Inte

heller berörs möjligheten att få ersättning från garantin för

kostnader som hänför sig till gäldenärens försättande i

konkurs och för kostnad som arbetstagaren har ålagts att

utge enligt 14 kap. 3 § konkurslagen (1987:672).

Utredarens förslag: Utredaren har föreslagit att

maximalt garantibelopp för fordran med förmånsrätt enligt

12 § förmånsrättslagen (1970:979) bestäms till 100 000 kr.

Han har också lämnat två förslag till ändringar i

förmånsrätten enligt 12 § förmånsrättslagen. Det ena

förslaget innebär att förmånsrätten begränsas för fordringar

som har förfallit före konkursen till sådana som har förfallit

inom sex månader före konkursansökan. Det andra

förslaget medför en utvidgning av förmånsrätten för

fordringar som har varit föremål för tvist genom att kravet

på att förhandling som föreskrivs i kollektivavtal skall ha

begärts inom sex månader från förfallodagen föreslås bli

ersatt av en hänvisning till fall som avses i 35 § lagen

(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna

tillstyrker förslaget att maximibeloppet bestäms till krontal

och sätts ned. Även förslaget om begränsning av

förmånsrätten tillstyrks av flertalet. Båda förslagen avvisas

dock av bl.a. LO, TCO och SACO. Förslaget att utvidga

förmånsrätten för fordringar som har varit föremål för tvist

har berörts endast av ett fåtal remissinstanser, däribland

AD och LO, som båda avvisar förslaget.

Skälen för mitt förslag: När lönegarantilagen

infördes i början av 1970-talet var syftet att garantera att

arbetstagarna alltid skulle få någon betalning för sin fordran

mot en arbetsgivare som försattes i konkurs. Reglerna hade

karaktär av social skyddslagstiftning på så sätt att

löneborgenärerna genom garantin fick en gynnsammare

behandling än andra fordringsägare i en konkurs. Skälen för

denna särbehandling är uppenbara. För arbetstagarna utgör

lönen oftast den enda inkomstkällan. För de flesta övriga

konkursborgenärer torde situationen sällan vara jämförbar.

Genom införandet av lönegarantin eftersträvade man

inte att garantera lönefordringar i lika vid omfattning som

vad som omfattades av förmånsrätt. Syftet var i stället att

garantera ett belopp motsvarande lön för en eller två

månader före konkursbeslutet och för skälig uppsägningstid

samt normala fordringar på ackordsersättning, provision

m.m. Maximiersättningen enligt garantin bestämdes därför

till tre gånger det vid konkursbeslutet gällande basbeloppet

enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring

(prop. 1970:201 s. 65).

Maximibeloppet har därefter höjts vid flera tillfällen.

Första höjningen gjordes redan samma år som

lönegarantilagen infördes för att täcka eventuellt ökade

fordringar på uppsägningslön på grund av den s.k.

äldrelagen. Maximibeloppet ändrades då till fyra gånger

basbeloppet. Andra höjningen -- till fem gånger

basbeloppet -- företogs när fordran på grund av

fastighetsinteckning fick bättre rätt än lönefordran och

trädde i kraft den 1 januari 1972. Samtidigt beslutades att

fordran på framtida pension, i dag motsvarande pension

med förmånsrätt enligt 13 § förmånsrättslagen, inte skulle

omfattas av begränsningsregeln.

Senaste höjningen gjordes i samband med att även

fordran på grund av företagsinteckning och skattefordringar

sattes före lönefordran i förmånsrättshänseende.

Höjningen var föranledd av en önskan att säkerställa att

ändringen i förmånsrätten inte skulle försämra den tryggade

ställning lönefordringar dittills hade haft. Maximibeloppet

ökades då till nuvarande tolv gånger basbeloppet.

Ändringen trädde i kraft den 1 januari 1976.

Maximibeloppet för år 1992 uppgår till 404 400 kr.

Utredaren har påpekat att höjningens avsevärda

storlek -- från fem till tolv basbelopp -- troligen grundades

på i viss mån felaktiga antaganden. Lönefordringars

placering i förmånsrättsordningen har betydelse endast i

konkurser där utdelning kan ske. Ändring av förmånsrätten

har därför ingen betydelse i det stora antalet konkurser med

inga alls eller ringa tillgångar.

Basbeloppet för år 1982 var 17 800 kr och

maximibeloppet enligt lönegarantilagen uppgick därför till

213 600 kr. Enligt en undersökning som utredaren har

företagit avseende utbetalning av lönegaranti under 1982

erhöll 99 procent av arbetstagarna garantibelopp på under

100 000 kr. Såsom utredaren påpekar har den ram för

garantin som bestäms av maximibeloppet i de flesta fall inte

berörts. Någon beloppsbegränsning av lönegarantin har

därför inte gällt i praktiken. Det bör påpekas att

undersökningen inte omfattade samtliga

utbetalningsmyndigheter. Resultatet är dock så entydigt att

det får uppfattas som representativt för hela landet.

Jag är medveten om att dessa siffror är gamla.

Emellertid tyder uppgifter som jag har fått från

länsstyrelsen i Stockholms län avseende utbetalning av

lönegarantimedel år 1991 på att samma förhållanden

fortfarande råder. På grund av det stora antalet konkurser

som inträffade förra året överstiger antalet arbetstagare

som erhöll garantimedel från länsstyrelsen i Stockholm

antalsmässigt det antal arbetstagare som under mera

normala år totalt i hela landet erhåller lönegaranti.

Den statliga lönegarantin har aldrig syftat till att ersätta

samtliga löntagares alla lönefordringar i arbetsgivarens

konkurs. Redan när garantin infördes talade kostnadsskäl

för att garantin skulle vara beloppsbegränsad. Kostnadsskäl

talar inte mindre starkt för en beloppsbegränsning i dag.

Utbetalningarna från lönegarantifonden uppgick förra

budgetåret till över 1,8 miljarder kronor. Kammarkollegiet,

som förvaltar fonden, har beräknat att utbetalningarna

under innevarande budgetår kommer att uppgå till mer än

tre miljarder kronor. Detta innebär en närapå femdubbling

av utbetalningarna jämfört med budgetåret innan.

Mot bakgrund av vad som här har redovisats anser jag

det angeläget att en beloppsbegränsning åter förs in i

lönegarantilagen. En sådan begränsning bidrar också till att

minska möjligheterna av en felaktig användning av

garantin. Den bör genomföras enligt de av utredaren

anvisade vägarna, nämligen genom att

lönegarantiersättningens koppling till basbeloppet slopas

och att maximibeloppet bestäms till krontal i

lönegarantilagen. Genom denna konstruktion uppnås också

att statens åtaganden enligt garantin inte ökas automatiskt,

vilket redan i sig är värt att eftersträva.

Utredaren föreslog att maximibeloppet skulle

bestämmas till 100 000 kr. Maximibeloppet enligt

lönegarantilagen uppgick på den tiden till 232 800 kr.

Jämfört med dagens maximibelopp om 404 400 kr

motsvarar det av utredaren föreslagna beloppet i dag en

nedsättning till ca 185 000 kr. Med hänsyn till att enligt

tillgängliga siffror allt talar för att under det senaste året

endast en eller ett par procent av arbetstagarna har erhållit

garantibelopp överstigande 200 000 kr innebär en så

bestämd beloppsgräns ingen verklig begränsning av

lönegarantin.

Enligt min mening bör maximibeloppet bestämmas till

100 000 kr. En sådan begränsning kan vid jämförelse av

maximibeloppet för i år -- 404 400 kr -- anses mycket stor.

Av siffrorna från länsstyrelsen i Stockholms län kan

emellertid utläsas att endast ca 10 procent av arbetstagarna

erhöll garantimedel med belopp överstigande 100 000 kr år

1991. Om man vill stävja utgifterna från lönegarantifonden

och samtidigt bekämpa missbruk och icke avsedd

användning av garantin är det enligt min mening

ofrånkomligt att beloppsgränsen måste bestämmas på ett

sådant sätt att den kommer att drabba arbetstagare med

höga lönefordringar mot arbetsgivaren.

Även om maximibeloppet enligt lönegarantilagen

bestäms till 100 000 kr får garantins sociala syften anses

tillgodosedda. Samtidigt innebär beloppet en markering av

att staten inte avser att garantera lönefordringar utöver det

rimligas gräns. Det bör observeras att begränsningen inte

berör fordran på ersättning från lönegarantin för framtida

pension med förmånsrätt enligt 13 § förmånsrättslagen. Inte

heller berörs möjligheten att få ersättning från garantin för

kostnader som hänför sig till gäldenärens försättande i

konkurs och för kostnad som arbetstagaren kan åläggas att

utge enligt 14 kap. 3 § konkurslagen (1987:672).

Utredaren har även föreslagit att förmånsrätten enligt 12

§ förmånsrättslagen begränsas för fordringar som har

förfallit före konkursen till sådana som har förfallit inom sex

månader före konkursansökan. I detta sammanhang får

emellertid ihågkommas att förmånsrätten enligt 12 §

förmånsrättslagen har betydelse även utanför

lönegarantilagens tillämpningsområde. Det är också så att

den relativt långa tid som förmånsrätten omfattar har sitt

särskilda värde för arbetstagare som arbetar hos mindre

arbetsgivare där den fackliga bevakningen är otillräcklig.

Såsom LO har påpekat i sitt remissvar kan det ibland uppstå

svårigheter när en sådan arbetsgivare skall nås för att inleda

förhandlingar eller för att delges en stämning. LO har också

framhållit att det inom vissa branscher förekommer att

rörelse byter ägare onormalt ofta vilket kan medföra

svårigheter när det skall klarläggas vem som har varit

arbetsgivare under den tid en uppkommen lönefordran

avser.

Enligt den undersökning som utredaren företagit avser

endast ca en procent av lönefordringar som har ersatts av

lönegarantin fordringar som har förfallit till betalning

tidigare än tre månader före konkursansökan. Den

föreslagna begränsningen skulle därför innebära en mycket

måttlig besparing. I beaktande av detta och de svårigheter

den föreslagna begränsningen skulle kunna innebära i vissa

fall finner jag i detta sammanhang inte motiverat att också

avkorta förmånsrätten för lönefordringar.

Inte heller finner jag skäl för att nu föreslå en sådan

utvidgning av förmånsrätten för tvistiga fordringar som

utredaren har förordat.

2.4.2 Krav på anknytning till Sverige

Mitt förslag: Garantin skall gälla om arbetsgivaren

har försatts i konkurs i Sverige eller i ett annat nordiskt

land. Den skall gälla endast för en fordran som avser

anställning med övervägande anknytning till Sverige eller

svenska förhållanden. Dessa regler har i praxis gällt även

tidigare men blir nu lagfästa.

Ansökan om betalning enligt garantin för fordran mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs i något annat

nordiskt land skall prövas av tillsynsmyndigheten för det län

där arbetstagaren vistas.

Utredarens förslag: Motsvarar när det gäller

kraven på konkurs i Sverige eller annat nordiskt land samt

anknytning till Sverige mina förslag. Utredaren har dock

föreslagit att i förhållande till andra nordiska länder skall

den svenska lönegarantilagens tillämplighet avgöras med

ledning av den nordiska socialkonventionen av den 5 mars

1981. En ansökan om betalning enligt garantin skall enligt

utredaren prövas av tillsynsmyndigheten i Stockholm. Om

tillsynsmyndigheten finner att fordran inte omfattas av

garantin skall myndigheten, på arbetstagarens begäran,

anmäla ärendet till den tingsrätt där arbetstagaren har att

svara i tvistemål i allmänhet. Målet skall handläggas med

tillämpning av reglerna för prövning av tvistiga fordringar

i en bevakningskonkurs. Tillsynsmyndigheten skall därvid

fullgöra de uppgifter som annars ankommer på en

förvaltare.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser

som har uttalat sig i frågan har varit positiva till att

lönegarantilagens tillämpning i s.k. internationella fall

regleras i lag. Några har dock ansett att förslaget inte är

tillräckligt klargörande. RSV har framhållit att prövningen

av hänsyn till arbetstagarna inte bör koncentreras till

tillsynsmyndigheten i Stockholm.

Skälen för mitt förslag: Den nu gällande

lönegarantilagen innehåller inga bestämmelser om hur

lagen skall tillämpas i s.k. internationella fall. Frågan berörs

inte heller i lagens förarbeten (prop. 1970:201). Med

internationella fall avser jag dels den situationen att en

konkurs visserligen har inträffat i Sverige men

arbetstagaren som fordrar ersättning från garantin har

arbetat utomlands, dels också den situationen att en

konkurs har inträffat i ett annat land och arbetstagaren gör

gällande rätt till ersättning från den svenska lönegarantin.

Enligt vad utredaren har funnit har antalet

internationella fall varit tämligen begränsat under åren. Om

konkursen har inträffat i Sverige har anspråk på

garantimedel från en anställd som har arbetat utomlands

handlagts enligt reglerna i lönegarantilagen allt efter

konkursformen. Om anspråket däremot har framställts i

anledning av en konkurs som har inträffat utomlands har

det vanligtvis handlagts av kronofogdemyndigheten med

tillämpning av vad som gäller för konkurs utan bevakning.

Det är, såsom också remissinstanserna har påpekat,

otillfredställande att frågorna om när lönegarantilagen är

tillämplig och vilka förfaranderegler som gäller om

konkursen har inträffat utanför Sverige inte är reglerade.

Utredaren har ansett att det, utom när det gäller

konkurs som har beslutats i något av de övriga nordiska

länderna, skall krävas att konkursen har inträffat i Sverige.

Detta är också enligt min mening en nödvändig begränsning

av garantins tillämpningsområde. En sådan begränsning

står enligt min bedömning i överensstämmelse med de

internationella åtaganden som kan komma att följa av det

nu slutförhandlade avtalet om ett europeiskt ekonomiskt

samarbetsområde (EES). Att ersättning från den svenska

lönegarantin kan utgå endast om konkursen har inträffat i

Sverige eller i ett annat nordiskt land bör, som

lagrådet har påpekat, komma till uttryck i lagtexten.

När det gäller en konkurs som har inträffat i något av de

övriga nordiska länderna har utredaren föreslagit en

specialregel innebärande att frågan om lönegarantilagen

skall tillämpas skall avgöras med ledning av den nordiska

konventionen om social trygghet av den 5 mars 1981 mellan

Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge. Enligt denna

konvention skall en arbetstagare som är anställd i ett annat

nordiskt land än där han är bosatt, i fråga om rätt till

förmåner som är beroende av förvärvsarbete eller inkomst

av sådant arbete, omfattas av sysselsättningslandets

lagstiftning om sociala förmåner. Det föreskrivs vidare att

avgifter för förmåner som regleras genom konventionen

skall erläggas i det land vars lagstiftning gäller i fråga om

rätten till förmånerna.

En motsvarande lösning av nordiska lönegarantifall har

föreslagits i en rapport som har utarbetats av en arbetsgrupp

under det nordiska arbetsmarknadsutskottet inom

Nordiska Ministerrådet (NAUT-rapport 1985:8).

Förslaget bör ses mot bakgrund av att en konkurs i ett av

de nordiska länderna i princip utesluter konkurs i ett annat

nordiskt land. Detta följer av den nordiska konventionen

av den 7 mars 1934 om konkurs. I konventionen, som har

reviderats år 1978 och 1982, föreskrivs att en konkurs i

något av de nordiska länderna omfattar även

konkursgäldenärens egendom i de övriga nordiska

länderna. Enligt lagen (1981:7) om verkan av konkurs som

inträffat i annat nordiskt land fortgår dock en konkurs som

redan har beslutats här i landet utan hinder av att det

beslutas om konkurs i ett annat nordiskt land.

Den av utredaren föreslagna specialregeln innebär att

ersättning från den svenska lönegarantin kan utgå även om

arbetsgivaren har försatts i konkurs i något av de övriga

nordiska länderna, om arbetstagarna har varit sysselsatta i

Sverige. Mot bakgrund av den nordiska

konkurskonventionen är en sådan bedömning av nordiska

lönegarantifall lämplig även enligt min uppfattning.

Som jag ser det är det emellertid inte nödvändigt att

skapa en specialregel för de nordiska lönegarantifallen.

Även dessa bör kunna avgöras med ledning av en regel som

anger vad som i allmänhet skall krävas för att den svenska

garantin skall vara tillämplig.

Jag delar utredarens uppfattning att en sådan regel bör

innehålla ett krav på att anställningen har övervägande

anknytning till Sverige eller svenska förhållanden. En sådan

anknytning kan enligt min mening anses föreligga om

konkursen visserligen har inträffat i något av de övriga

nordiska länderna men de arbetstagare som gör anspråk på

ersättning från lönegarantin har sysselsatts här i landet.

När det gäller en konkurs som har inträffat i Sverige kan

en sådan anknytning anses föreligga om en utländsk

arbetstagare som är bosatt i utlandet har varit sysselsatt i

Sverige. Har arbetet däremot utförts utomlands av en

arbetstagare som är bosatt i utlandet torde tillräcklig

anknytning sällan föreligga. Har arbetstagaren i vart fall

periodvis sysselsatts även i Sverige kan detta tala för att

anknytning ändå skall anses föreligga. I samma riktning

talar enligt min mening att arbetstagaren är en svensk

medborgare och bosättningen utomlands har skett på grund

av anställningen.

Vid bedömning av om tillräcklig anknytning till Sverige

eller svenska förhållanden föreligger bör vidare, såsom

hittills har skett i praxis, beaktas om arbetsgivaren har varit

skyldig att betala lönegarantiavgift för arbetstagaren och

om denne har varit skattskyldig här i landet.

Om konkursen har inträffat i Sverige bör de

internationella fallen handläggas i enlighet med

lönegarantilagens regler allt efter konkursformen. När det

gäller anspråk på lönegaranti i anledning av en konkurs i de

övriga nordiska länderna bör ansökan prövas, såsom också

utredaren har föreslagit, av tillsynsmyndigheten. Utredaren

har ansett att prövningen i dessa fall bör göras av

tillsynsmyndigheten i Stockholm. RSV har i sitt

remissyttrande framhållit att prövningen av hänsyn till

arbetstagarna inte bör koncentreras till en

tillsynsmyndighet. Jag delar denna uppfattning. För att

underlätta arbetstagarnas möjligheter att nå den myndighet

som beslutar i ärendet bör prövningen i stället handhas av

tillsynsmyndigheten för det län där arbetstagaren vistas.

Utredaren har föreslagit att om arbetstagaren är

missnöjd med tillsynsmyndighetens beslut skall

myndigheten, på arbetstagarens begäran, anmäla ärendet

till den tingsrätt där arbetstagaren skall svara i tvistemål i

allmänhet. Domstolsprövningen är tänkt att ske med

tillämpning av reglerna för prövning av tvistiga fordringar i

konkurs.

Jag delar utredarens uppfattning att lönegarantifrågan

bör prövas av den tingsrätt där arbetstagaren skall svara i

tvistemål i allmänhet. Emellertid anser jag att arbetstagaren

skall kunna väcka talan vid tingsrätten själv, utan anmälan

från tillsynsmyndigheten. Med hänsyn till att arbetsgivaren

har försatts i konkurs utomlands har ett sådant mål enligt

min mening inte heller en sådan anknytning till det svenska

konkursförfarandet att det finns anledning att tillämpa

reglerna för prövning av tvistiga fordringar i konkurs på

målets handläggning. Målet bör därför handläggas enligt de

regler som gäller för tvistemål i allmänhet. Arbetstagaren

bör naturligtvis ha möjlighet att få allmän rättshjälp enligt

rättshjälpslagen (1972:429). Statens talan skall i tingsrätten

föras av tillsynsmyndigheten.

2.5 Enhetlig handläggning och förbättrad tillsyn

2.5.1 Förvaltarbeslut i lönegarantifrågor i konkurser

utan bevakning

Mitt förslag: Beslut i lönegarantifrågor i konkurser

utan bevakning skall fattas av förvaltare. Det nuvarande

från konkursen fristående prövningsförfarandet av

lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning avskaffas.

Utredarens förslag: Förvaltare skall bedöma om

lönefordran skall omfattas av garantin i konkurser utan

bevakning. Bedömningsskyldigheten omfattar fordringar

som blir kända för förvaltaren inom ett år från det att beslut

om avskrivning av konkursen vunnit laga kraft.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är

positiva till förslaget att förvaltarna skall bedöma

lönegarantianspråken.

Skälen för mitt förslag: Den nuvarande ordningen

med två separata former för hantering av lönegarantifrågor

i konkurs har, såsom jag har redovisat tidigare, en historisk

förklaring. När lönegarantilagen infördes förordnades inte

konkursförvaltare i s.k. fattigkonkurser, som nu omfattas av

gruppen konkurser utan bevakning. Det rådde en allmän

enighet om att förvaltare var bäst skickade att påkalla

betalning enligt garantin i konkurser i vilka bevakning

förekom. Men för övriga konkurser, som inte handhades av

en förvaltare, fick skapas en särskild ordning för hantering

av lönegarantifrågor. Prövning och beslut i

lönegarantifrågor anförtroddes i dessa fall

kronofogdemyndigheterna.

Att beslut av lönegarantifrågor i vissa fall skulle fattas av

en särskild, från konkursen fristående, myndighet

medförde inte endast att frågan om vem som bedömde om

garantin var tillämplig blev beroende av i vilken form

konkursen handlades. Också handläggningen av

lönegarantiärendena påverkades av uppdelningen. I

bevakningskonkurser utreds frågan om garantins

tillämplighet inom den normala förvaltningen av

konkursboet och i de fall tvist uppstår om lönefordrans

betalnings- eller formånsrätt genom jävsprocessen.

Förfarandet präglas av muntlighet.

Kronofogdemyndighetens handläggning är däremot i

huvudsak skriftlig och tvister löses efter en skriftlig process

i hovrätten.

Vidare fick garantin i viss mån olika omfattning i de olika

fallen. I bevakningskonkurser omfattar garantin endast

fordringar som har bevakats i konkursen. I de konkurser i

vilka lönegarantifrågorna avgörs av en

kronofogdemyndighet omfattar garantin fordringar som

blir kända för myndigheten inom ett år från det att

konkursen avslutades eller ett beslut om dess avskrivning

vann laga kraft.

Rättsäkerhetsskäl talar för att en garantiförmån av det

slag det här är fråga om bör handläggas enligt ett så

enhetligt förfarande som möjligt. Hanteringen av

lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning bör därför nu

förändras i linje med det förslag som utredaren har lämnat.

Jag har däremot inte funnit skäl för att föreslå ändringar i

lönegarantihanteringen i bevakningskonkurser. I dessa

konkurser skall lönegarantifrågorna såsom hittills bedömas

av förvaltare för att i sista hand avgöras genom bevaknings-

och anmärkningsförfarandet.

En förändring av lönegarantihanteringen i enlighet med

mitt förslag medför också en inte oväsentlig besparing för

statsverket. Den skärpning av tillsynsmyndighetens

kontroll av lönegarantihanteringen som jag föreslår

kommer visserligen att kräva en viss förstärkning av

tillsynsmyndigheternas resurser. Kostnaden för detta blir

dock begränsad jämfört med kostnaden för de resurser som

kronofogdemyndigheterna i dag måste sätta in för prövning

av lönegarantifrågor.

En annan möjlighet för att uppnå ett enhetligare

prövningsförfarande vore att låta kronofogdemyndighet

fatta beslut i lönegarantifrågor i alla konkurser. Jag delar

utredarens uppfattning att en sådan lösning med hänsyn till

lönefordringars anknytning till bevaknings- och

anmärkningsförfarandet i bevakningskonkurser rent

praktiskt knappast vore genomförbar. Mot bakgrund av de

svårigheter ett sådant förslag skulle innebära, bl.a. risk för

att en bevakad lönefordran skulle komma att bedömas olika

inom konkursförfarandet och av kronofogdemyndigheten,

ser jag inte heller skäl för att ytterligare överväga ett sådant

alternativ.

Mitt förslag skiljer sig emellertid från utredarens på en

väsentlig punkt. Jag föreslår att förvaltare i konkurser utan

bevakning skall fatta ett formligt beslut i lönegarantifrågan.

Det främsta skälet för detta är en önskan att skapa bättre

möjligheter för kontroll och tillsyn av förvaltarnas

hantering av lönegarantifrågor än vad utredaren har

föreslagit. Det är också på denna punkt som

utredningsförslaget har bemötts av remisskritik. Jag

återkommer till denna fråga vid genomgång av mina förslag

till förfarande vid missnöje med förvaltares beslut.

Innan jag går närmare in på mina skäl för förslaget om

förvaltarbeslut vill jag beröra frågan om förvaltare kan

anses besitta den kompetens som krävs för att fatta beslut i

lönegarantifrågor.

Lönegarantifrågorna är komplexa ur rättslig synpunkt.

Tillämpning av lönegarantilagen förutsätter mycket goda

kunskaper om arbetsrättslig och konkursrättslig

lagstiftning. Dessutom krävs goda kunskaper om annan

lagstiftning med anknytning till förhållandena i en konkurs.

Efter 1979 års konkurslagsreform anförtros

förvaltaruppdrag i princip endast till advokater som har

specialiserat sig på konkursförvaltning. I propositionen som

låg till grund för reformen underströk föredragande

departementschef att utvecklingen i näringslivet och

samhället i övrigt gjort att stora krav i allmänhet måste

ställas på en konkursförvaltare. Förvaltaren behöver ha,

förutom allmänna juridiska kunskaper, även insikter i

företagsekonomi och kunskaper om bokföring och

redovisning. Han skall också vara väl förtrogen med

arbetsrättsliga och arbetsmarknadspolitiska frågor (prop.

1978/79: 105 s. 157).

Genom reformen skärptes de allmänna

kompetenskraven på förvaltarna. Samtidigt begränsades

borgenärernas inflytande över valet av förvaltare. Tidigare

hade förvaltare utsetts av borgenärerna vid första

borgenärssammanträdet. I fortsättningen skulle förvaltare

utses av konkursdomaren. Borgenärernas inflytande

inskränktes till att i vad som då kallades ordinära konkurser

framföra sina synpunkter på valet av förvaltare till

konkursdomaren. I s.k. mindre konkurser skulle förvaltare

utses av domstolen utan att borgenärerna hördes.

Tillsynsmyndigheten skulle däremot alltid höras när

förvaltare utsågs.

I den nu gällande konkurslagen (1987:672), som trädde

i kraft den 1 januari 1988, har borgenärernas möjlighet att

påverka valet av förvaltare begränsats ytterligare genom att

de inte längre behöver höras innan förvaltare utses av

tingsrätten. Tillsynsmyndighetens ställning har samtidigt

stärkts genom att kravet att höra myndigheten i

förvaltarfrågan framgår direkt av lagen.

De krav som ställs på en förvaltare uttrycks i 7 kap. 1 §

konkurslagen (1987:672) så att det krävs att en förvaltare

skall ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget

kräver samt även i övrigt vara lämplig för uppdraget. För att

ytterligare understryka den självständiga ställning

förvaltare innehar har frågan om förvaltarjäv fått en

utrycklig reglering genom en lagändring som trädde i kraft

den 1 januari 1989. Till paragrafen lades då ett tredje stycke

där det stadgas att en förvaltare inte får stå i ett sådant

förhållande till gäldenären, en borgenär eller någon annan

att det är ägnat att rubba förtroendet för hans opartiskhet i

konkursen. Inte heller i övrigt får det finnas någon

omständighet som medför att förtroendet för förvaltares

opartiskhet rubbas.

Högt ställda krav gäller för att en advokat skall

kvalificera sig för förvaltaruppdrag. Kraven borgar enligt

min mening för att förvaltarna besitter den kompetens som

krävs för att besluta i frågor om lönegaranti i konkurser

utan bevakning.

När det gäller skälen för mitt förslag vill jag gärna först

peka på att förvaltarna har de bästa förutsättningarna för att

utreda lönegarantiärendena. Såsom kommer att framgå av

det följande gör förvaltarna redan i dag en stor del av

utredningsarbetet i dessa ärenden. Det framstår därför som

mest rationellt att förvaltarna också skall fatta beslut i

ärendena. Detta innebär inte bara en effektivitetsvinst för

samhället utan också förbättring för arbetstagarna vilka får

sina lönefordringar snabbare ersatta.

Förvaltaren skall utreda och avveckla konkursboet. En

av hans första uppgifter blir därför att sammanträffa med

konkursgäldenären och de anställda. För att undgå att

konkursboet anses ha trätt in i anställningsavtalet som

arbetsgivare i konkursgäldenärens ställe måste förvaltaren i

allmänhet säga upp de anställda redan under den första

konkursveckan. Förvaltaren måste därför snarast ta upp

förhandlingar med de fackliga företrädarna. Han måste

också se till att konkursboet varslar länsarbetsnämnden i de

fall detta krävs enligt lagen (1974:13) om vissa

anställningsfrämjande åtgärder.

För att kunna fullgöra dessa uppgifter måste förvaltaren

sätta sig in i vilka anställningsvillkor som gäller för varje

anställd. Han måste därför ta reda på bl.a. om de anställda

har lönekrav mot konkursgäldenären, vilka löneförmåner

de anställda har vid konkursutbrottet och hur lång

uppsägningstid envar av de anställda har rätt till. I den mån

uppgifterna inte framgår av konkursboets bokföring och

annat skriftligt material får förvaltaren reda ut

förhållandena vid sammanträffanden med de anställda och

konkursgäldenären.

Införskaffandet av dessa uppgifter ingår således i

förvaltarens allmänna skyldigheter att utreda boet. Men det

är också dessa uppgifter som ligger till grund för ett beslut i

frågan om arbetstagarens fordran skall ersättas genom

lönegarantin. Att ta fram underlag för beslut i

lönegarantiärenden ingår därför redan i dag i förvaltarnas

uppgifter.

Enligt nu gällande regler skall förvaltaren snarast

underrätta kronofogdemyndigheten i det län där

konkursgäldenären är bosatt om sådana fordringar som

garantin kan antas omfatta. Förvaltaren skall också till

kronofogdemyndigheten sända en kopia av

konkursbouppteckningen och av övriga handlingar som kan

vara till ledning för myndighetens prövning av

lönegarantifrågan (jfr 4 § LGK).

Om det behövs skall kronofogdemyndigheten vid sin

prövning höra arbetstagaren och arbetsgivaren. När det

finns anledning till det skall myndigheten även höra annan

som kan antas ha upplysningar av värde för prövning av

lönegarantifrågan. Kronofogdemyndigheten får också

bestämma att arbetstagaren skall på heder och samvete

skriftligen bekräfta riktigheten av sådan uppgift om sina

anställnings- och avlöningsförhållanden som har betydelse

för myndighetens prövning (10 § LGK). Arbetsgivaren är

skyldig att på kronofogdemyndighetens anfordran lämna

uppgift om arbetstagarens anställnings- och

avlöningsförhållanden. Om arbetsgivaren undandrar sig

denna skyldighet kan han hämtas eller häktas. Beslut om

hämtning eller häkning meddelas på

kronofogdemyndighetens framställning av den tingsrätt

som handlägger konkursärendet.

Reglerna ger således goda möjligheter även för

kronofogdemyndigheterna att utreda det enskilda

lönegarantiärendet. Ärendena måste emellertid av hänsyn

till arbetstagarna hanteras skyndsamt. Detta begränsar

naturligtvis kronofogdemyndigheternas möjligheter att

höra arbetstagaren och andra som kan lämna upplysningar

av värde för prövningen. Enligt uppgift som jag har fått har

man också vid 14 av landets kronofogdemyndigheter infört

den ordningen att myndigheten fattar beslut på det

utredningsmaterial som har inkommit från förvaltaren.

Utifrån de nu gällande reglerna synes ett sådant förfarande

också som mest rationellt då man därigenom undviker

onödigt dubbelarbete.

Det bör nämnas att i en enkät utredaren gjort till

kronofogdemyndigheterna hade 49 av landets dåvarande 81

kronofogdemyndigheter uttalat sig spontant i frågan vilket

organ som borde sköta prövningen av lönegarantianspråk.

Av dessa hade en stor majoritet, 39 myndigheter, förordat

att prövningen borde skötas av konkursförvaltarna.

Resultatet ligger i linje med vad som framkom vid

riksskatteverkets enkät år 1990, som jag har redogjort för

tidigare. Enligt den enkäten ansåg 19 av landets 24

kronofogdemyndigheter att utredningens förslag att

förvaltaren skall bedöma lönegarantianspråk borde

genomföras.

Utredaren har anfört som skäl för sitt förslag att det

innebär en rationellare och snabbare hantering av

lönegarantiärendena. Även jag anser att en överflyttning av

rätten att fatta beslut i lönegarantifrågor från

kronofogdemyndighet till förvaltare innebär betydande

effektivitetsvinster. När förvaltaren har tagit fram behövliga

uppgifter om arbetstagarens anställningsförhållanden kan

dessa genast läggas till grund för ett beslut i

lönegarantiärendet. Det är inte oväsentligt för den anställde

om ett beslut kan fattas genast när utredningen är komplett

eller om handlingarna först måste sändas till en

kronofogdemyndighet. Även om myndigheten skulle fatta

sitt beslut på det föreliggande materialet innebär själva

översändandet och den dubbla kontrollen minst tre-fyra

dagars fördröjning av beslutet.

Jag vill i detta sammanhang även lyfta fram den

effektivitetsvinst som ligger i förvaltarens nära kontakter

med de anställda. Värdet av detta har också betonats av

utredaren och framhållits i bl.a. LO:s remissyttrande.

Förvaltaren sammanträffar personligen med de anställda

och konkursgäldenären varvid eventuella frågor och

missuppfattningar enkelt och smidigt kan redas ut. På

samma sätt tillför kontakter med de fackliga företrädarna

förvaltaren kunskaper om arbetstagarnas

anställningsförhållanden. Dessa kontakter ger naturligtvis

ett bättre beslutsunderlag än det mestadels helt skriftliga

material kronofogdemyndigheterna har att grunda sitt

beslut på.

Denna redogörelse för mina skäl för att föreslå att beslut

i lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning skall fattas

av förvaltarna innehåller också en genomgång av på vilka

sätt en förvaltare får fram underlag för sitt beslut.

Utredaren har inte föreslagit en särskild regel för att ange

när förvaltaren är skyldig att ta upp frågan om garantins

tillämplighet. Inte heller jag anser en sådan regel behövlig.

Utredning om förekomsten av eventuella lönefordringar

ligger i förvaltarens allmänna skyldigheter vid hans

förvaltning av boet. Det får emellertid anses som naturligt

att arbetstagarna, själva eller genom sina fackliga

företrädare, liksom hittills är verksamma för att informera

förvaltarna om anspråk enligt garantin.

I dag gäller garantin i bevakningskonkurser för

fordringar som har bevakats och i konkurser utan

bevakning för fordringar som blir kända för

kronofogdemyndigheten inom ett år från det att konkursen

avslutades eller beslut om dess avskrivning vann laga kraft.

Utredaren har ansett att denna olikhet skall finnas kvar

även om bedömning av lönegarantifrågor i konkurser utan

bevakning skall göras av en förvaltare. Utredaren har

därför för konkurser utan bevakning föreslagit en regel av

innehåll att garantin skall gälla fordringar som blir kända

för förvaltaren eller för den som har varit förvaltare senast

ett år efter det att ett beslut om avskrivning av konkursen

har vunnit laga kraft.

Denna olikhet är enligt min mening inte motiverad i ett

regelsystem där alla anspråk på ersättning enligt

lönegarantin kommer att bedömas eller avgöras av

förvaltare. Att garantin i bevakningskonkurser endast

omfattar fordringar som har bevakats följer av

lönefordringars likställighet med andra konkursfordringar.

Jag anser inte att möjligheten att få sin lönefordran ersatt

av lönegarantin bör vara öppen en längre tid än konkursen

varar. När garantin infördes var syftet med den

särbehandling av löneborgenärerna som reglerna innebar

främst att trygga arbetstagarnas försörjning även vid

arbetsgivarens konkurs. Genom garantin trädde staten in

för att ersätta arbetstagarnas lönefordringar om dessa inte

kunde betalas av arbetsgivaren. Om en arbetstagare dröjer

med att framställa sin lönefordran så länge att den inte

uppdagas ens under utredning av konkursboet kan man

enligt min mening med fog fråga sig om fordran fortfarande

omfattas av garantins sociala syfte.

Det ligger i sakens natur att den tid som förflyter från

konkursutbrottet till dess att konkursen är avslutad varierar

avsevärt beroende på omständigheterna i det enskilda

fallet. Denna tid torde dock endast i undantagsfall

understiga sex månader. Mera vanligt förekommande är

nog handläggningstider upp till ett år och även därutöver.

Jag anser denna tid mer än tillräcklig för att en arbetstagare

som har en lönefordran som bör ersättas genom garantin

skall ha tid att framställa sina anspråk till förvaltaren i de

fall fordran inte har uppdagats redan under boutredningen.

Såsom framgått tidigare innebär mitt förslag att

förvaltare skall fatta ett beslut i lönegarantifrågan. Beslutet

bör vara skriftligt och vid avslag innehålla en motivering för

förvaltarens ställningstagande. Naturligtvis bör beslutet

också innehålla en upplysning om vad den har att iaktta som

är missnöjd med förvaltarens avgörande.

Jag föreslår också en regel som möjliggör rättelse av ett

beslut som innehåller en uppenbar oriktighet till följd av ett

skrivfel, ett räknefel eller annat liknande förbiseende.

Oftast kommer väl ett eventuellt behov av en rättelse att

uppmärksammas vid utbetalningsmyndighets

kontrollräkning innan garantibeloppet översänds till

arbetstagaren. De flesta sådana felaktigheter bör normalt

kunna rättas till utan onödig omgång. Jag tänker här på

möjligheten att en förvaltare som exempelvis vid ett

telefonsamtal från utbetalningsmyndigheten övertygats om

en felräkning anförtror åt myndigheten att teckna rättelsen

på beslutet. Det kan i normalfall inte heller anses

nödvändigt att teckna rättelsen på varje exemplar av

beslutet.

Lönegarantilagens sociala syfte ställer särskilda krav på

att ärendena handläggs skyndsamt. Det finns därför enligt

min mening inte skäl att formalisera förvaltarens hantering

av lönegarantifrågorna genom att införa särskilda

föreskrifter om handläggningen i lönegarantilagen. När så

är erforderligt kan ledning i stället sökas i vad som gäller

enligt förvaltningslagen (1986:223).

Som JK har påpekat i sitt remissvar innebär förslaget att

även förvaltarnas handhavande av lönegarantifrågor i

konkurser utan bevakning kommer att utgöra sådan

myndighetsutövning som medför att förvaltarna

beträffande denna del av sin verksamhet står under tillsyn

av justitiekanslern och riksdagens ombudsmän. Vidare

kommer det skadeståndsrättsliga ansvaret för denna del av

förvaltarnas verksamhet att åvila staten.

2.5.2 Överprövning av förvaltares beslut

Mitt förslag: Arbetstagare som är missnöjd med

förvaltares beslut får inom tre veckor från det att han fick

del av beslutet väcka talan mot staten. Målet skall

handläggas enligt vad som i allmänhet gäller för tvistemål

och arbetstagaren skall ha rätt till allmän rättshjälp. Talan

skall väckas vid den tingsrätt som handlägger

konkursärendet. Statens talan förs av tillsynsmyndigheten.

Tillsynsmyndighet som finner att förvaltares beslut är

oriktigt får inom samma tid väcka talan mot arbetstagaren.

Utredarens förslag: Tveksamma

lönegarantiärenden skall efter anmälan från förvaltare

prövas av den tingsrätt som handlägger konkursen.

Prövningen skall ske endast på arbetstagares begäran.

Tingsrättens handläggning skall följa reglerna för prövning

av tvistiga fordringar i konkurs.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna

har godtagit förslaget att tveksamma fall skall prövas av

tingsrätten. De har emellertid ansett att förslaget inte ger

staten tillräckliga möjligheter till kontroll. Flertalet av

remissinstanserna har föreslagit att staten ges rätt att föra

talan i lönegarantiärenden.

Skälen för mitt förslag: Enligt den ordning som

gäller i dag kan en kronofogdemyndighets beslut i ett

lönegarantiärende överprövas endast på arbetstagares

begäran. Arbetstagare som är missnöjd med beslutet kan

överklaga det genom att anföra besvär i hovrätten.

Besvärsinlagan skall ges in till kronofogdemyndigheten

inom tre veckor från det att arbetstagaren fick del av

beslutet. Arbetstagarens motpart i målet i hovrätten är

staten genom riksskatteverket. Handläggningen i hovrätten

är skriftlig. Hovrättens beslut får inte överklagas.

Hovrätten får dock tillåta att beslutet överklagas om det

finns särskilda skäl att med hänsyn till ledningen av

rättstillämpningen högsta domstolen får möjlighet att pröva

målet.

Utredaren har framhållit att det bl.a. från fackligt håll

har riktats kritik mot den ordning som gäller i dag. Man har

menat att ett skriftligt besvärsförfarande inte är

ändamålsenligt för prövning av lönegarantibeslut som har

meddelats av en kronofogdemyndighet. Målen skulle

behöva förberedas ytterligare vid ett sammanträde inför en

domstol. Därigenom skulle parterna också få större

möjlighet att reda ut eventuella missförstånd och komma

överens i vissa tvistefrågor.

För att bl.a. komma till rätta med dessa problem och

samtidigt anknyta så nära som möjligt till vad som gäller i

bevakningskonkurser har utredaren föreslagit att

tveksamma lönegarantiärenden skall prövas av

konkursdomstolen efter en anmälan från förvaltaren. I

förslaget förutsätts att arbetstagaren meddelar till

förvaltaren om han önskar att en sådan prövning skall

komma till stånd. Med tveksamma ärenden åsyftar

utredaren alla de fall där förvaltaren har bedömt att fordran

inte omfattas av lönegarantin. Som arbetstagarens motpart

i processen föreslås förvaltaren såsom företrädare för

konkursboet. Beträffande handläggningen i tingsrätten

föreslår utredaren att vad som gäller för prövning av tvistiga

fordringar i en bevakningskonkurs med vissa undantag skall

bli tillämpligt även i dessa fall.

Enligt utredningsförslaget skall en särskild

domstolsprövning sålunda endast kunna komma till stånd

på arbetstagares begäran. Visserligen föreslås att

tillsynsmyndigheterna framgent bör ägna tillämpningen av

lönegarantilagen större uppmärksamhet än vad som sker

för närvarande. Granskningen föreslås emellertid även

fortsättningsvis få en generell inriktning utan en ambition

att ingripa i de enskilda fallen.

Det är framför allt i denna fråga om utformning av

statens insyn i lönegarantihanteringen som utredarens

förslag har utsatts för en omfattande kritik av

remissinstanserna. Flertalet remissinstanser har menat att

förslaget inte tillräckligt beaktar statens intressen av insyn i

lönegarantihanteringen. Man har också vänt sig mot

förslagets utformning av tillsynsmyndighetens verksamhet

när det gäller lönegarantiärendena. Förslaget har i denna

del inte ansetts tillräckligt preciserat. Merparten av

remissinstanserna har ansett att staten genom

tillsynsmyndigheten bör ges ställning som part i en process

om garantins tillämplighet och också ges möjlighet att

påkalla tingsrättens prövning.

Jag vill redan nu framhålla att jag delar

remissinstansernas kritik av utredningsförslaget i dessa

delar. Såsom framgår av det följande skiljer sig därför mitt

förslag när det gäller utformning av prövningsförfarandet

för tvistiga lönegarantifrågor från vad utredaren har

föreslagit. Vid utarbetandet av mitt förslag har jag i

möjligaste mån tagit till vara de synpunkter som har lämnats

av remissinstanserna.

När det gäller frågan om i vilken instans tvistiga

lönegarantiärenden lämpligen skall prövas delar jag

utredarens uppfattning att det bör göras av tingsrätten. En

muntlig handläggningsform får anses ge de bästa

förutsättningarna för den ytterligare utredning i ärendet

som kan visa sig behövlig. Det ger också en möjlighet att

åberopa muntlig bevisning i form av parts- eller

vittnesförhör. Denna möjlighet finns i och för sig redan

enligt de regler som gäller i dag. Det torde emellertid vara

ovanligt att hovrätten håller förhör i lönegarantimål.

Utredaren har föreslagit att tingsrättens handläggning i

huvudsak skall ske efter samma regler som gäller för tvistiga

fordringar i en bevakningskonkurs. Även jag anser att det

är önskvärt att handläggning av lönegarantiärenden sker

efter så likartade regler som möjligt oavsett

konkursformen. Enligt min mening framstår det emellertid

inte som nödvändigt att göra reglerna för jävsprocess direkt

tillämpliga på tvistiga lönegarantiärenden i konkurser utan

bevakning. Som jag ser det uppnås den önskvärda

likabehandlingen i tillräcklig grad genom att dagens

skriftliga hovrättsprocess ersätts av ett muntligt förfarande

i tingsrätten, med samma möjligheter till fullföljd av talan

som gäller för tvistiga fordringar i bevakningskonkurser.

Såsom framgått tidigare föreslår jag att förvaltarens

prövning skall utmynna i ett beslut i lönegarantifrågan. På

grund av detta finner jag inte heller skäl för den av

utredaren föreslagna ordningen att prövning i tingsrätten

skall komma till stånd först efter en anmälan som förvaltare

ger in på arbetstagares begäran. Även jag anser att det är

arbetstagaren själv som skall bestämma om

lönegarantifrågan skall prövas av tingsrätten. Emellertid

synes det onödigt att tillskapa regler som medför att

arbetstagaren först skall vända sig till förvaltaren.

Processen i tingsrätten bör därför kunna inledas genom att

arbetstagaren själv väcker talan.

När det gäller frågan om vem som skall vara

arbetstagarens motpart i en process vid tingsrätten anser jag

att dagens ordning bör behållas på så sätt att arbetstagarens

talan skall riktas mot staten. Tillsynsmyndigheten bör föra

statens talan i dessa fall. Jag föreslår också att

tillsynsmyndigheten ges möjlighet att i de fall myndigheten

anser att förvaltares beslut är oriktigt väcka talan mot

arbetstagaren.

Utredaren har avvisat tanken på att staten ges talerätt

med hänvisning främst till att en sådan ordning skulle kunna

medföra att förvaltaren alltid inhämtade

tillsynsmyndighetens godkännande innan han tog ställning

till om löneanspråket borde ersättas av garantin. Detta

skulle enligt utredaren kunna medföra en fördröjning av

handläggningen. Vidare befarar utredaren att det skulle

försämra förutsättningarna för förvaltarens förhandlingar

med de fackliga företrädarna.

Dessa farhågor är enligt min mening i viss mån

överdrivna. Förvaltare skall visserligen höra

tillsynsmyndigheten i viktigare frågor enligt vad som

stadgas i 7 kap. 10 § konkurslagen (1987:672). I förarbeten

till stadgandet hänvisas till proposition 1978/79:105 s. 273

angående vad som skall anses vara viktigare

förvaltningsfrågor. Enligt vad som där sägs skall till sådana

frågor räknas t.ex. fråga om den vidare driften av

gäldenärens rörelse, om försäljning av värdefull egendom

eller om väckande av återvinningstalan eller annan talan

angående ej obetydligt belopp (prop. 1986/87:90 s. 264). Ett

beslut i en lönegarantifråga kan därför i allmänhet inte

anses höra till de frågor angående vilka förvaltare har

anledning att inhämta tillsynsmyndighets synpunkter före

prövningen.

Enligt min mening kan de skäl utredaren har anfört

därför inte tillmätas en sådan vikt att de bör hindra att

staten ges ställning som motpart i en tvist om garantins

tillämpning. Jag delar inte heller utredarens syn på

förvaltarnas ställning i en sådan process. Utredaren har

menat att förvaltaren bör inta ställning av motpart på grund

av att han företräder konkursboet. Emellertid kommer

dessa tvister att i första hand handla om rätten till ersättning

från lönegarantin. Det synes därför mest rationellt att

staten, som vid bifall till arbetstagarens talan skall utbetala

beloppet, också intar ställning som arbetstagarens motpart

i målet.

Visserligen kommer prövningen ofta att indirekt omfatta

även ett ställningstagande i frågan om den åberopade

lönefordran också utgör en fordran i konkursen. Denna

fråga har dock betydelse endast för de konkursbon som har

tillgångar som medger utdelning även till löneborgenärer.

Inte heller i dessa fall är det emellertid givet att konkursboet

och arbetstagaren har motstående intressen i saken. Om

förvaltaren bedömer att utgången av tvisten är av sådan

betydelse för konkursboet att det bör föra talan i målet bör

han enligt vad som gäller för förening av mål i allmänhet

kunna inträda i rättegången på statens sida.

Utredaren har föreslagit att tillsynsmyndighetens

granskning av lönegarantihanteringen endast skall ha en

generell inriktning. Flertalet av remissinstanserna har

ansett en så utformad tillsyn vara otillräcklig och ansett det

nödvändigt att staten ges möjlighet att ingripa även i

enskilda lönegarantiärenden. Jag delar remissinstansernas

uppfattning. En effektiv kontroll av lönegarantihanteringen

kan enligt min mening komma till stånd endast om staten

har möjlighet att ingripa mot en felaktig tillämpning av

lönegarantilagen. Tillsynsmyndigheten bör därför kunna

väcka talan mot arbetstagaren i de fall myndigheten anser

att förvaltarens beslut är oriktigt. Med hänsyn till

lönegarantilagens sociala syfte bör en prövning på

tillsynsmyndighetens initiativ endast komma till stånd i de

fall där detta framstår som angeläget ur allmän synpunkt.

Så är naturligtvis oftast fallet om tillsynsmyndigheten

misstänker att lönegarantin missbrukas. Den praxis som så

småningom bildas till följd av tillsynsmyndighetens talerätt

kommer att vara av värde för att åstadkomma enhetliga

bedömningar av lönegarantiärenden i alla konkurser.

Jag har föreslagit att talan vid tingsrätten skall väckas

inom tre veckor från det att arbetstagaren fick del av

beslutet. Detta väcker frågan om det bör införas en generell

skyldighet för förvaltare att delge arbetstagare beslut i

lönegarantiärenden. Enligt min mening är detta inte

nödvändigt. De allra flesta lönegarantiärendena är klara i

den meningen att arbetstagarens fordran skall ersättas

genom garantin. I dessa fall synes det mig inte nödvändigt

att beslutet delges arbetstagaren. Annorlunda förhåller det

sig om förvaltarens prövning resulterar i ett avslag, helt eller

delvis, på om garantimedel skall utgå. I dessa fall bör

förvaltaren genom mottagningsbevis eller på annat sätt

förvissa sig om att arbetstagaren har fått del av beslutet för

att risken för eventuella rättsförluster för arbetstagaren

skall kunna elimineras.

Det mål som sålunda anhängiggörs vid tingsrätten skall

handläggas enligt de regler som gäller för tvistemål i

allmänhet. Såsom framgår av det följande föreslår jag dock

en specialregel om kvittning av rättegångskostnader för den

situationen att en arbetstagare förlorar målet. Jag

återkommer till denna fråga i samband med genomgången

av rättegångskostnaderna. Arbetstagaren bör naturligtvis, i

enlighet med vad som gäller i dag vid besvär över

kronofogdemyndighetens beslut i hovrätten, ha möjlighet

att erhålla allmän rättshjälp. Det bör betonas att tvister om

lönegaranti mot bakgrund av lagstiftningens sociala syfte

bör handläggas med skyndsamhet.

Jag skall till sist något beröra förhållandet mellan

avgörandet i lönegarantifrågan och bedömning av

arbetstagarens fordran i konkursen.

Det ställningstagande förvaltaren gör beträffande

fordrans betalningsrätt i konkursen vid sin prövning av en

lönegarantifråga bör bli bestämmande för om fordran tas

upp i utdelningsförslaget.

Tingsrättens prövning i ett lönegarantimål kommer att

avse frågan om fordran som arbetstagaren åberopar skall

ersättas av garantimedel. I de fall förvaltarens avslagsbeslut

har grundat sig på att förvaltaren har ansett att fordran

saknar betalningsrätt i konkursen kommer rättens prövning

indirekt att även omfatta ett ställningstagande till fordrans

existens. Detta blir också fallet om tillsynsmyndigheten

grundar sin talan på en sådan omständighet. Om ett

lönegarantimål avgörs före utdelningsförslaget upprättas

bör avgörandet också bli bestämmande för om fordran tas

upp i förslaget och vem som i så fall är berättigad till

utdelning för den.

Avgörs lönegarantimålet först efter att

utdelningsförslaget har fastställts får förvaltaren ta ställning

till om eventuell efterutdelning bör ske. Så kan vara fallet

om staten har fått utdelning för lönegarantimedel och den

rättsliga prövningen resulterar i att arbetstagaren inte anses

berättigad till garantimedel.

Motsvarande situation uppkommer om arbetstagarens

fordran har ersatts av lönegarantin men det genom en

invändning mot utdelningsförslaget framkommer att

fordran saknar betalningsrätt i konkursen. Staten kan då

inte heller få utdelning på grund av utbetald lönegaranti.

2.6 Reformerad utbetalning av garantibelopp

2.6.1 Utbetalning av garantibelopp

Min bedömning: Utbetalning av ersättning enligt

lönegarantin (garantibelopp) skall tillsvidare handhas av

länsstyrelsen. På sikt bör länsstyrelserna befrias från denna

arbetsuppgift.

Utredarens bedömning: Lönegarantiutredningen

övervägde frågan om vilken myndighet som borde handha

utbetalning av garantibelopp. Utredaren ansåg att

tillsynsmyndighetens granskning av lönegarantiärendena

skulle effektiviseras om myndigheten också hade hand om

utbetalningen av garantimedel. Då

kronofogdemyndigheterna saknade egen

ekonomiadministration vid den tiden ansåg sig utredaren

emellertid förhindrad att lämna förslag i denna del.

Remissinstanserna: Utredarens överväganden

beträffande utbetalningsmyndighet berördes i flera av

remissyttrandena. Flertalet remissinstanser ansåg att

utbetalningsfunktionen på sikt borde reformeras på det sätt

utredaren hade förordat.

Skälen för mitt förslag: Utbetalning av

garantibelopp handhas i dag av länsstyrelsen i det län dit

konkursdomstolen hör. Vid utbetalningen fullgör

länsstyrelsen arbetsgivarens skyldigheter när det gäller

skatteavdrag och avdrag på grund av beslut om införsel eller

utmätning i lön samt kontrolluppgift för inkomsttaxering.

Länsstyrelsen bevakar också att garantibeloppet inte

överstiger det belopp som maximalt kan utgå enligt

lönegarantilagen.

Som jag redan har nämnt uttalade min företrädare i 1991

års kompletteringsproposition att uppgiften att betala ut

lönegarantimedel borde föras över från länsstyrelserna till

kronofogdemyndigheterna i samband med en översyn av

lönegarantibestämmelserna. Även jag finner det naturligt

att på sikt befria länsstyrelserna från denna arbetsuppgift.

Skälet till detta är att länsstyrelserna i övrigt inte har någon

anknytning till konkursförfarandet.

Beträffande hur utbetalningsfunktionen bör ordnas för

framtiden och tidpunkten för genomförandet av en sådan

nyordning gör jag emellertid en annan bedömning.

Jag har tidigare föreslagit att prövningen av

lönegarantianspråk i konkurser utan bevakning skall flyttas

från kronofogdemyndigheterna till förvaltarna. I det

följande kommer jag att föreslå en renodling av

utbetalningsmyndighetens uppgifter. Mot bakgrund av

dessa förslag kommer utbetalningsfunktionen inte längre

att ha en sådan anknytning till kronofogdemyndigheternas

arbetsuppgifter i övrigt att en överföring av

utbetalningsfunktionen till kronofogdemyndigheterna

framstår som en självklar lösning.

Man kan därför också överväga om det finns andra

möjligheter som bättre tillgodoser intresset av en rationell

utbetalningsorganisation. Lönegarantimedlen kommer att

betalas ut, med postgiroutbetalningskort eller genom

kontoinsättning, via postgirot eller den eller de andra

utbetalningsvägar som i framtiden kan komma i fråga för

statliga betalningar. Det finns flera exempel på andra

myndigheter som redan i dag handhar utbetalning i stor

skala av löner eller andra förmåner.

Ett annat skäl som talar för att frågan om framtida

utbetalningsmyndighet bör övervägas ytterligare är den

utveckling som nu pågår vad gäller samverkan mellan flera

kronofogdemyndigheter eller mellan

kronofogdemyndigheter och andra myndigheter i fråga om

administrativa stödfunktioner. Denna utveckling kan

väntas leda till att endast vissa kronofogdemyndigheter i

framtiden själva kommer att svara för löpande personal-

och ekonomiadministrativa funktioner.

Frågan om framtida utbetalningsmyndighet för

lönegarantimedel kräver alltså ytterligare utredning. Mot

denna bakgrund framstår det som lämpligast att

länsstyrelserna tills vidare får fortsätta att svara för denna

uppgift.

2.6.2 Utbetalningsfunktionen renodlas

Mitt förslag: Arbetstagaren skall upplysa

förvaltaren om inkomster som arbetstagaren har under

uppsägningstiden från en annan anställning, om dessa avser

samma tid som hans fordran i konkursen.

Föreskrift om en obligatorisk skyldighet för arbetstagare

att före utbetalning av garantibelopp för uppsägningslön till

länsstyrelsen lämna en försäkran på heder och samvete om

sina anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden tas in i lönegarantilagen.

Avräkning från uppsägningslön skall ske endast efter en

underrättelse från en förvaltare eller, i konkurser utan

bevakning, på grund av en förvaltares beslut.

Utredarens förslag: Utredaren har föreslagit att

prövning i avräkningsfrågor även i fortsättningen i första

hand skall göras av utbetalningsmyndigheten. Om

arbetstagaren är missnöjd med avräkningen skall

utbetalningsmyndigheten underställa avräkningen

förvaltarens bedömning. Förvaltaren skall, om

arbetstagaren begär det, anmäla avräkningsfrågan till den

tingsrätt som handlägger konkursen. Tingsrättens

handläggning skall med vissa undantag följa reglerna för

prövning av tvistiga fordringar i konkurs. Parter i målet är

arbetstagaren och förvaltaren.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser har

ansett det som önskvärt att utbetalningsmyndighetens

uppgifter tydliggörs. Så har bl.a. LO framhållit att det är

viktigt att lagstiftningen gör en klar åtskillnad mellan den

instans som prövar ett ärende i materiellt hänseende och

den myndighet som har att ombesörja själva utbetalningen.

Utredarens förslag har av vissa remissinstanser inte ansetts

tillräckligt klarläggande på denna punkt.

Skälen för mitt förslag: Enligt den ordning som

gäller i dag hör till utbetalningsmyndighetens åtgärder bl.a.

att verkställa skatteavdrag samt avdrag på grund av ett

beslut om införsel eller utmätning i lön. Myndigheten skall

också göra avdrag för eventuell förskottsbetalning som har

skett enligt 11 kap. 14 § konkurslagen (1987:672). Såsom

jag tidigare har sagt åligger det vidare

utbetalningsmyndigheten att iaktta att gränsen för

maximiersättning enligt lönegarantilagen inte överskrids.

Men utbetalningsmyndigheten skall dessutom iaktta

vissa materiella bestämmelser. Jag tänker här närmast på

reglerna i 12 § förmånsrättslagen (1970:979) om avräkning

från uppsägningslön. Ersättning enligt lönegarantilagen kan

utgå endast för en lönefordran som har förmånsrätt enligt

12 § förmånsrättslagen. Om arbetstagaren inte behöver

utföra arbete för konkursgäldenären under

uppsägningstiden gäller förmånsrätten endast sådan

lönefordran som överstiger vad arbetstagaren under den tid

fordran avser har förvärvat i en annan anställning eller

uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i en anställning

som han skäligen borde ha godtagit. Med samtidig inkomst

från en annan anställning jämställs utbildningsbidrag som

utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, om

bidraget avser samma tid som lönefordran och

arbetstagaren har blivit berättigad till bidraget efter

uppsägningen.

Ett beslut om lönegaranti avser vanligtvis arbetstagarens

totala lönefordran mot konkursgäldenären/arbetsgivaren,

dvs. även lön under uppsägningstiden. Enligt den ordning

som gäller i dag är arbetstagaren inte skyldig att upplysa

förvaltaren om eventuella inkomster från en ny anställning.

Det är också så att i konkurser utan bevakning har

kronofogdemyndigheten oftast fattat sitt beslut i

lönegarantiärendet före frågan om avräkning uppkommer.

Skyldigheten att iaktta begränsningen i förmånsrätten för

uppsägningslön har därför ankommit på

utbetalningsmyndigheten, dvs. länsstyrelsen.

För att kunna fullgöra denna skyldighet har

länsstyrelserna enligt 15 § lönegarantikungörelsen

(1970:745) möjlighet att som villkor för utbetalning av

garantibelopp avseende uppsägningslön föreskriva att

arbetstagaren skall avge en försäkran på heder och samvete

om sina anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden.

Framkommer det att en arbetstagare har inkomst från en

annan anställning för samma tid som han begär ersättning

från lönegarantin avseende uppsägningslön skall

länsstyrelsen göra en avräkning från garantibeloppet. Om

arbetstagaren är missnöjd med länsstyrelsens

ställningstagande kan arbetstagaren enligt allmänna

förvaltningsrättsliga principer överklaga avräkningsbeslutet

till regeringen. Enligt en undersökning som utredaren hade

företagit förekom under åren 1979 -- 1984 sammanlagt sju

överklaganden till regeringen avseende avräkningsbeslut.

Antalet överklaganden har ökat under senare år och uppgår

nu till tre-fyra per år. Antalet fall då avräkning har

företagits är naturligtvis betydligt större.

Ett ställningstagande i frågan om en fordran på

uppsägningslön omfattas av förmånsrätt blir också

bestämmande för om fordran kan ersättas av lönegarantin.

Ett sådant beslut innebär därför ett materiellt avgörande av

lönegarantifrågan avseende uppsägningslönen. Regeringen

har ansett att länsstyrelsen i sin egenskap av

utbetalningsmyndighet inte är behörig att pröva om en viss

fordran omfattas av lönegarantin. Länsstyrelsernas beslut i

avräkningsfrågan har därför regelmässigt upphävts och

ärendet visats åter till länsstyrelsen för en ny behandling.

Enligt uppgift som jag har fått från länsstyrelsen i

Stockholms län söker länsstyrelsen handlägga

avräkningsfrågorna i samråd med arbetstagaren. I vissa fall

har länsstyrelsen vänt sig till kronofogdemyndigheten för

att få råd.

Det är naturligtvis otillfredställande att förfarandet

avseende hur eventuell avräkning från uppsägningslön skall

gå till inte är formellt reglerat. Utredaren har föreslagit att

beslut i avräkningsfrågor även i fortsättningen i första hand

skall fattas av utbetalningsmyndigheten men att det förs in

en möjlighet för arbetstagaren att få frågan prövad i en

process motsvarande den för tvistiga fordringar i konkurs.

Såsom regeringen har konstaterat i sina beslut i de

ärenden som har överklagats bör ett materiellt

ställningstagande i lönegarantifrågan emellertid göras av

annan än utbetalningsmyndigheten. Enligt min mening är

den mest näraliggande lösningen att den som har fattat det

ursprungliga lönegarantibeslutet också beslutar om

eventuell avräkning. Jag har tidigare föreslagit att

förvaltare skall fatta beslut i lönegarantifrågor i konkurser

utan bevakning. Han bör därför i sådana konkurser också

besluta i frågor om avräkning. I konkurser med bevakning

utbetalas garantibelopp efter en underrättelse från

förvaltaren. I dessa konkurser bör avräkning därför ske

endast på grund av sådan underrättelse.

När det gäller avräkning från uppsägningslön finns

emellertid ytterligare en uppgift att lösa. Denna berör

frågan hur en förvaltare skall få kännedom om huruvida en

arbetstagare uppbär sådana inkomster från en annan

anställning under uppsägningstiden att hans förmånsrätt för

uppsägningslön påverkas. Som jag tidigare har nämnt har

arbetstagaren i dag ingen skyldighet att upplysa förvaltaren

om eventuella inkomster från en annan anställning.

Arbetstagaren skall visserligen till länsstyrelsen sända in en

försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och

avlöningsförhållanden under uppsägningstiden. Denna

skyldighet är emellertid inte obligatorisk. Länsstyrelsen

saknar också möjligheter att i varje enskild fall kontrollera

uppgifterna.

Jag är övertygad om att de uppgifter arbetstagarna

lämnar till länsstyrelsen om sina anställnings- och

avlöningsförhållanden under uppsägningstiden i allmänhet

är riktiga. Det är emellertid viktigt att så långt det är möjligt

minska riskerna för missbruk av lönegarantin. Ett sådant

missbruk kan bl.a. ta sig den formen att arbetstagaren

uppbär inkomst från en annan anställning för samma tid

som han erhåller ersättning från lönegarantin.

För att komma till rätta med bl.a. sådana former av

missbruk av lönegarantin föreslår jag att det i

lönegarantilagen förs in en föreskrift om skyldighet för

arbetstagaren att upplysa förvaltaren om förhållanden som

kan medföra avräkning i garantibelopp för hans

uppsägningslön. Denna upplysningsskyldighet bör avse

inkomst från en annan anställning under uppsägningstiden

och om arbetstagaren mottar sådant utbildningsbidrag som

enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979) skall jämställas

med inkomst från en annan anställning. En arbetstagare

som underlåter att fullgöra den föreslagna

upplysningsskyldigheten kommer att riskera att enligt

reglerna om återkrav få betala tillbaka en del av vad han

mottagit från lönegarantin.

Jag föreslår också att det i lönegarantilagen förs in en

föreskrift om att länsstyrelsen inte får betala ut

garantibelopp för uppsägningslön innan arbetstagaren har

lämnat en försäkran på heder och samvete om sina

anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden. Som jag tidigare har redogjort för har

länsstyrelserna i dag enligt 15 § lönegarantikungörelsen

(1970:745) möjlighet att begära att arbetstagaren skall

lämna en sådan försäkran. Jag anser att denna föreskrift bör

göras obligatorisk så att en sådan försäkran alltid skall

lämnas av arbetstagaren innan han kan få utbetalning av

garantibelopp för uppsägningslön. Anser länsstyrelsen att

uppgifterna i en försäkran som arbetstagaren har lämnat om

sina anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden kan påverka arbetstagarens förmånsrätt

för uppsägningslön bör kopia av försäkran sändas till

förvaltaren.

När en förvaltare i en konkurs utan bevakning får

kännedom om ett förhållande som påverkar frågan till

vilken del en arbetstagares fordran på uppsägningslön

omfattas av förmånsrätt bör han pröva om sitt tidigare

beslut i lönegarantiärendet. I konkurser med bevakning bör

förvaltaren i motsvarande situation sända en ny

underrättelse till länsstyrelsen.

Kännedom om förhållanden som kan påverka

förmånsrätten för uppsägningslön kan förvaltare få från

arbetstagaren i enlighet med mitt förslag om arbetstagarens

upplysningsskyldighet och från länsstyrelsen genom att han

får en kopia av den obligatoriska försäkran jag föreslår att

arbetstagaren alltid skall lämna om sina anställnings- och

avlöningsförhållanden under uppsägningstiden.

Förvaltaren kan emellertid få kännedom om sådana

förhållanden även på annat sätt. Förvaltaren har ofta täta

kontakter med arbetstagarna och konkursgäldenären. Han

får också i allmänhet snabbt reda på om en arbetstagare

arbetar hos en annan arbetsgivare under uppsägningstiden.

Förvaltaren har därför betydligt bättre möjligheter att

kontrollera arbetstagarens uppgifter än vad länsstyrelsen

har enligt de nuvarande reglerna.

Med hänsyn till lönegarantins sociala syfte bör en

omprövning av ett beslut om en arbetstagares fordran på

uppsägningslön omfattas av förmånsrätt endast avse

fordran som ännu inte har ersatts genom att garantibelopp

har betalats ut till arbetstagaren. På samma sätt bör den

underrättelse som förvaltaren i en konkurs med bevakning

skall sända till länsstyrelsen i en motsvarande situation

endast avse fordran på uppsägningslön för vilken

garantibelopp ännu inte har betalats ut.

När det gäller konkurser utan bevakning bör vid

missnöje med det beslut förvaltaren meddelar efter

omprövningen gälla samma regler som vid missnöje med

förvaltares lönegarantibeslut i allmänhet. Detta är naturligt

redan av det skälet att förvaltarens beslut i fråga om

förmånsrätten och därmed lönegarantin för uppsägningslön

innefattar ett materiellt ställningstagande på samma sätt

som hans första beslut i lönegarantiärendet.

I konkurser med bevakning innebär förvaltarens

underrättelse till länsstyrelsen om att en arbetstagares

fordran på uppsägningslön inte längre omfattas av

förmånsrätt att fordran enligt förvaltarens bedömning inte

längre är klar. Förvaltaren behöver därför inte heller

bevaka fordran i den delen.

För båda konkursformerna kommer de regler jag här har

föreslagit att medföra att avräkningsfrågor som i dag

handläggs av länsstyrelsen kommer att avgöras i samma

ordning som lönegarantifrågorna i allmänhet. Detta

innebär en förbättring för arbetstagarna som kan få frågor

om avräkning från uppsägningslön bedömda i ett rättsligt

förfarande. Förslaget innebär också en renodling av

utbetalningsfunktionen genom att den myndighet som skall

betala ut garantibeloppet inte längre skall fatta beslut i

frågor som innebär en materiell bedömning av

lönegarantiärendet.

Jag vill i detta sammanhang ta upp en näraliggande fråga

som utredaren har lyft fram. Enligt utredaren förekommer

det inte så sällan att länsstyrelsen har ombesörjt utbetalning

av garantibelopp först efter att myndigheten har företagit en

egen granskning av om arbetstagaren är berättigad till

beloppet. Denna granskning har då syftat på annat än ovan

behandlade avräkningsfrågor. Dessa förhållanden har

också påtalats i LO:s remissyttrande. I yttrandet

understryks att det är av stor betydelse att lagstiftningen

undanröjer varje tveksamhet avseende

utbetalningsmyndighetens behörighet.

Enligt utredarens mening bör utbetalningsmyndigheten

inte ha en tillsynsfunktion i lönegarantifrågor. Jag delar

denna uppfattning. Enligt de regler som jag här har

föreslagit skall utbetalningsmyndigheten endast handha de

administrativa uppgifterna i samband med utbetalningen.

Till dessa hör framför allt att verkställa skatteavdrag och

avdrag på grund av beslut om införsel eller utmätning i lön.

Jag vill gärna understryka att materiella frågor, dvs. frågor

som avser om en arbetstagare är berättigad till

garantibelopp, inte skall avgöras av den myndighet som

betalar ut garantimedlen utan hanteras i den särskilda

ordning som är föreskriven för sådana frågor.

2.7 Rättegångskostnader m.m.

Mitt förslag: Enligt den ordning jag har föreslagit

för prövning av tvistiga lönegarantiärenden och för tvistiga

avräkningsfrågor i konkurser utan bevakning kommer

domstolsprocessen att föras mellan arbetstagaren och

staten.

I ett sådant mål får förordnas att vardera parten skall stå

för sina rättegångskostnader även om arbetstagaren

förlorar målet.

Utredarens förslag: Utredaren föreslog att s.k.

''''''''tveksamma'''''''' lönegarantifall och tvistiga avräkningsfall

skall avgöras i en jävsprocess mellan arbetstagaren och

förvaltaren. Han föreslog vidare att i konkurslagen tas in en

regel som medger att rättegångskostnaderna kvittas om en

lönegarantifordran åberopas i en jävsprocess.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har

uttalat sig i frågan har ställt sig negativa till att konkursboet

till följd av förvaltarens ställning som part i en process om

lönegaranti skulle komma att drabbas av

rättegångskostnader. De har varit positiva till att en

kvittningsregel införs.

Skälen för mitt förslag: Mina förslag avseende

prövning av tvistiga lönegarantifrågor och avräkningsfrågor

i konkurser utan bevakning innebär att en arbetstagare som

är missnöjd med förvaltarens beslut kan väcka talan mot

staten vid den tingsrätt som handlägger konkursen.

Arbetstagaren skall naturligtvis, i enlighet med vad som

gäller i dag om en arbetstagare besvärar sig över

kronofogdemyndighetens beslut till hovrätten, ha möjlighet

att erhålla allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen

(1972:429).

I besvärsmålen i hovrätten har statens talan förts av

riksskatteverket. Staten har i dessa mål inte brukat begära

ersättning för rättegångskostnader. Jag har föreslagit att

statens talan i tvistiga lönegarantifrågor skall föras av

tillsynsmyndigheten. Enligt min mening bör emellertid den

huvudregeln gälla även i fortsättningen att staten inte begär

någon kostnadsersättning. Detta innebär att arbetstagaren

i normalfall endast riskerar sina egna rättegångskostnader

om han skulle förlora målet. Vinner han processen har han

rätt till ersättning för sina rättegångskostnader enligt vad

som gäller i tvistemål i allmänhet.

Det kan emellertid förekomma att konkursboet eller

annan deltar i rättegången på statens sida. Enligt min

mening skall en arbetstagare i allmänhet inte behöva riskera

att få ersätta rättegångskostnader på grund av en tvist om

lönegaranti. Jag föreslår därför att i mål om lönegaranti,

oavsett om det är arbetstagaren eller staten som för talan,

skall kunna förordnas om kvittning av kostnaderna även om

arbetstagaren har förlorat målet. Den föreslagna regeln

utesluter dock inte att arbetstagaren kan få ersätta t.ex. ett

konkursbos rättegångskostnader i ett fall där boet deltar i

rättegången på statens sida och rättens avgörande innebär

att arbetstagaren har försökt att missbruka lönegarantin.

Förvaltararvode

Jag vill i detta sammanhang ta upp även frågan om

förvaltararvodet. Mina förslag innebär för konkurser utan

bevakning att förvaltaren skall fatta ett beslut i

lönegarantifrågan. I de fall avräkning på grund av inkomst

från en annan anställning under uppsägningstiden skall

företas från uppsägningslön kommer förvaltaren också att

behöva ompröva sitt tidigare beslut.

Jämfört med dagens ordning innebär detta ett visst

merarbete. Visserligen skall förvaltaren enligt de regler som

gäller i dag underrätta kronofogdemyndigheten om sådana

fordringar som garantin kan antas omfatta. Detta innebär

att förvaltaren måste sätta sig in i varje arbetstagares

anställnings- och avlöningsförhållanden. För att kunna

fullgöra uppgiften måste han därför ta reda på vilka

lönekrav arbetstagarna har mot konkursgäldenären vid

konkursutbrottet, vilka löneförmåner som skall gälla för

arbetstagarna i fortsättningen och hur lång uppsägningstid

envar av dem är berättigad till.

Såsom har framgått av vad jag tidigare har sagt är det

också dessa uppgifter som ligger till grund för ett beslut i ett

lönegarantiärende. Hos kronofogdemyndigheterna i

flertalet län har man därför genom förmedling av

tillsynsmyndigheten överenskommit med förvaltarna att

myndigheterna fattar beslut i lönegarantiärenden på det

material som inkommer från förvaltarna, utan att företa

någon ytterligare egen undersökning. Förvaltarnas

räkningar på arvode har därför redan hittills i dessa län

innefattat arvode för anskaffandet av underlag för

lönegarantibesluten.

Emellertid praktiseras detta system inte på samtliga

kronofogdemyndigheter. Underlaget från förvaltarna till

kronofogdemyndigheterna kan därför i vissa fall ha varit

bristfälligare och förutsatt att myndigheten företar en egen

utredning enligt de regler som gäller i dag. Det kan för

övrigt inte uteslutas att förvaltarnas underlag till

kronofogdemyndigheterna i viss mån har präglats av det

förhållandet att utredningsskyldigheten enligt nuvarande

regler ligger på kronofogdemyndigheterna.

Dessa omständigheter kan medföra, om mina förslag

genomförs, att förvaltarna kommer att behöva lägga ner

något mer arbete på lönegarantifrågor än hittills. Mot

bakgrund av att en stor del av detta arbete utförs redan i dag

av förvaltarna bör de uppgifter som tillkommer genom mina

förslag emellertid inte medföra några mer betydande

höjningar av förvaltararvodena. Detta gäller särskilt de län

där kronofogdemyndigheterna redan i dag fattar beslut i

lönegarantifrågor på det material som förvaltarna

tillhandahåller.

Förvaltarnas arbete med lönegarantifrågor ersätts i dag

som en del av arvodet för förvaltaruppdraget som helhet.

De ytterligare uppgifter avseende lönegarantin som genom

mina förslag läggs på förvaltarna bör enligt min mening

ersättas på samma sätt. Varken omfattningen eller arten av

de nytillkomna uppgifterna motiverar en annan bedömning.

Att sätta sig in i arbetstagarnas anställnings- och

avlöningsvillkor ingår i förvaltarens uppgifter redan till

följd av hans uppdrag att utreda boet. Lönegarantifrågorna

har enligt min mening ett så nära samband med förvaltarnas

allmänna uppgifter vid boets utredning och avveckling att

det saknas anledning att överväga att ersätta arvodet som

avser arbete med lönegarantin i någon annan ordning.

2.8 Organisatoriska frågor

Mina förslag innebär organisatoriska förändringar både

för kronofogdemyndigheterna och länsstyrelserna.

När det gäller kronofogdemyndigheterna medför

förslaget att förvaltare skall fatta beslut i lönegarantifrågor

i konkurser utan bevakning att de resurser som i dag

används för prövning av lönegarantianspråk kan avvecklas.

Samtidigt medför den skärpning av tillsynsmyndighetens

kontroll av lönegarantihanteringen som följer av att

myndigheten skall ha partställning i mål om lönegaranti

behov av viss resursförstärkning hos dessa myndigheter.

De resursfrågor som reformen aktualiserar får tas upp i

ett senare sammanhang.

Jag bedömer att de föreslagna reformerna inte kommer

att medföra några ökade kostnader för domstolsväsendet.

Visserligen innebär förslagen att ett skriftligt förfarande i

hovrätten ersätts av ett muntligt förfarande i tingsrätten.

Detta kan naturligtvis innebära en viss ökning av

kostnaderna i det enskilda fallet. Min bedömning är

emellertid att denna kostnadsökning kommer att vägas upp

av att antalet lönegarantimål kommer att minska med den

av mig föreslagna ordningen för prövning av

lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning.

2.9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

De förslag som jag har lagt fram innebär vissa

administrativa förändringar både hos

kronofogdemyndigheterna och länsstyrelserna. Förslagen

medför också att förvaltarna tillförs nya uppgifter i

handhavandet av lönegarantifrågor. De förändringar som

krävs är dock inte större än att förslagen bör kunna träda i

kraft redan den 1 juli 1992.

De nya reglerna kan emellertid inte tillämpas på

samtliga lönegarantianspråk som finns vid ikraftträdandet.

Utredaren har förordat att äldre regler skall tillämpas på

fordringar mot arbetsgivare som har försatts i konkurs på

grund av en ansökan som har gjorts före ikraftträdandet.

Rätten till lönegaranti förutsätter att arbetsgivaren har

försatts i konkurs. Jag ser därför inga skäl för att låta dagen

när konkursansökan har ingetts vara bestämmande för om

lönegarantianspråket skall behandlas enligt äldre regler.

Enligt min mening kan en lämplig ordning i stället vara att

lönegarantianspråk på grund av fordran mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs före ikraftträdandet

även efter den dagen skall handläggas enligt äldre regler.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

arbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till

1. lönegarantilag,

2. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

3. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.

4 Specialmotivering

4.1 Förslag till lönegarantilag

Inledande bestämmelser

1 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 § första stycket i

nu gällande lag. Efter påpekande av lagrådet har

paragrafen formulerats på ett sådant sätt att det uttryckligen

framgår att garantin endast ersätter fordran mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs i Sverige eller i ett

annat nordiskt land.

2 §

I denna paragraf, som saknar motsvarighet i den nu

gällande lagen, anges de allmänna förutsättningarna för att

en fordran skall ersättas av garantin. Paragrafen har

behandlats i avsnitt 2.4.2. För att en fordran skall betalas av

garantin krävs att den avser anställning med övervägande

anknytning till Sverige eller svenska förhållanden.

Den nuvarande lagen saknar regler för hur de s.k.

internationella lönegarantifallen skall bedömas. Med

internationella lönegarantifall åsyftas både de fall att en

arbetstagare, som huvudsakligen har arbetat utomlands,

har anspråk på lönegaranti i arbetsgivarens konkurs i

Sverige och fall då arbetstagaren visserligen har arbetat här

i landet men konkursen har inträffat i ett annat nordisk

land.

Om konkursen har inträffat i Sverige talar detta

naturligtvis i allmänhet för att fordran skall ersättas av den

svenska lönegarantin. Tillräcklig anknytning till svenska

förhållanden kan ändå saknas om arbetet har utförts

utomlands. Är arbetstagaren en utländsk medborgare som

är bosatt i utlandet och arbetet huvudsakligen har utförts

utomlands kan tillräcklig anknytning till svenska

förhållanden i allmänhet inte anses föreligga. I motsatt

riktning talar däremot om arbetstagaren, fastän sysselsatt

utomlands, är svensk medborgare som bosatt sig utomlands

på grund av anställningen.

När det gäller en konkurs som har inträffat i något av de

övriga nordiska länderna torde tillräcklig anknytning oftast

föreligga om arbetstagaren har varit sysselsatt här i landet.

Vid övervägande om tillräcklig anknytning till svenska

förhållanden föreligger bör också beaktas om arbetsgivaren

har varit skyldig att betala lönegarantiavgift för

arbetstagaren och om denne har varit skattskyldig i Sverige.

Dessa omständigheter torde i allmänhet tala för att

anknytning till Sverige föreligger.

3 §

Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar

i sak 3 § sista meningen i nu gällande lag.

4 §

Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket i nu gällande

lag. Den har ändrats endast redaktionellt.

5 §

I paragrafen anges i vilka fall den till vilken en

lönefordran har överlåtits har rätt till garantibelopp. Den

motsvarar i sak 11 § första stycket i nu gällande lag. För att

bestämmelsen skall vara mera lättläst har stycket ändrats

redaktionellt.

6 §

Paragrafen motsvarar 11 § andra stycket i nu gällande

lag. Endast redaktionella ändringar har vidtagits.

Garantins omfattning

7 §

Paragrafen, som har ändrats endast redaktionellt,

anger vilka slag av fordringar som kan ersättas av garantin.

Den motsvarar 2 § första stycket i nu gällande lag. Även i

fortsättningen lämnas således ersättning enligt garantin

endast för fordran som har förmånsrätt enligt 12 § eller 13 §

förmånsrättslagen (1970:979).

8 §

Paragrafen motsvarar 2 § andra stycket i nu gällande

lag. Endast redaktionella ändringar har vidtagits.

9 §

Denna paragraf, som har sin motsvarighet i 2 § tredje

stycket i nu gällande lag, anger den maximala ersättning

enligt garantin som en arbetstagare kan få för fordringar

med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979).

Ändringen innebär att maximiersättningen för sådana

fordringar bestäms till 100 000 kr. Maximiersättningens

tidigare koppling till basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring tas således bort.

Ändringen berör inte ersättning enligt garantin för fordran

på framtida pension med förmånsrätt enligt 13 §

förmånsrättslagen. Inte heller berörs möjligheten att få

ersättning från garantin för kostnader som hänför sig till

gäldenärens försättande i konkurs och för kostnad som

arbetstagaren har ålagts att betala enligt 14 kap. 3 §

konkurslagen (1987:672). Paragrafen har behandlats under

avsnitt 2.4.1.

Arbetstagarens upplysningsskyldighet

10 §

Denna paragraf saknar motsvarighet i nu gällande

lag. Genom paragrafen införs i lönegarantilagen en

skyldighet för arbetstagaren att upplysa förvaltaren om

inkomster som arbetstagaren har under uppsägningstiden

från en annan anställning, om inkomsterna avser samma tid

som hans fordran på uppsägningslön i konkursen. Sådan

upplysning skall också lämnas om arbetstagaren under

uppsägningstiden mottar utbildningsbidrag som betalas av

statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning. Regeln, som har

behandlats i avsnitt 2.6.2, har tillkommit för att underlätta

förvaltarnas bedömning av om en arbetstagares fordran på

uppsägningslön omfattas av förmånsrätt enligt 12 §

förmånsrättslagen (1970:979). Upplysningsskyldigheten är

inte sanktionerad. Om en arbetstagare underlåter att

fullgöra sin upplysningsskyldighet riskerar han emellertid

enligt reglerna om återkrav i 34 § att få betala tillbaka en del

av vad han har mottagit från lönegarantin.

Konkurs med bevakning

Paragraferna 11 -- 15 avser endast konkurser med

bevakning.

11 §

Paragraf 11 motsvarar i sak nuvarande 7 § första

stycket. På grund av att förvaltarens skyldighet att

underrätta utbetalningsmyndighet redan i dag avser alla

fordringar som enligt förvaltarens bedömning är klara har

den nuvarande uppdelningen mellan fordran på lön för

uppsägningstid och andra fordringar tagits bort.

12 §

Paragrafen saknar motsvarighet i nu gällande lag.

Den har behandlats i avsnitt 2.6.2.

Genom lagförslaget regleras hur en eventuell avräkning

enligt 12 § första stycket förmånsrättslagen (1970:979) från

garantibelopp avseende uppsägningslön skall ske. Om en

arbetstagare inte behöver utföra arbete för

konkursgäldenären under uppsägningstiden följer av

nyssnämnda stadgande i förmånsrättslagen att

förmånsrätten omfattar arbetstagarens fordran på

uppsägningslön endast till den del den överstiger inkomst

som arbetstagaren under den tid fordran avser har förvärvat

i en annan anställning eller uppenbarligen borde ha kunnat

förvärva i en annan anställning som han skäligen borde ha

godtagit. Med samtidig inkomst från en annan anställning

jämställs utbildningsbidrag som utgår av statsmedel vid

arbetsmarknadsutbildning, om bidraget avser samma tid

som arbetstagarens fordran på uppsägningslön och han har

blivit berättigad till bidraget efter uppsägningen.

Då garantin ersätter endast lönefordringar med

förmånsrätt måste sådana inkomster under

uppsägningstiden som påverkar arbetstagarens förmånsrätt

för uppsägningslön beaktas i lönegarantihanteringen.

Hittills har detta ombesörjts av länsstyrelsen i egenskap av

utbetalningsmyndighet. Det har förekommit att sådana

länsstyrelsebeslut om avräkning har överklagats till

regeringen. Besluten har regelmässigt upphävts av

regeringen under hänvisning till att länsstyrelsen inte varit

behörig att avgöra frågan.

Frågan om en lönefordrans förmånsrätt är en materiell

fråga och bör därför bedömas och avgöras i samma ordning

som gäller för lönegarantifrågor i allmänhet. I paragrafen

föreskrivs att om en förvaltare i en bevakningskonkurs,

efter att ha lämnat underrättelse om klara lönefordringar,

får kännedom om förhållanden som påverkar till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt skall han sända en ny underrättelse till

länsstyrelsen. Med hänsyn till lönegarantins sociala syfte

bör underrättelsen endast avse fordran på uppsägningslön

för vilken garantibelopp ännu inte har betalats ut.

13 §

Paragrafen motsvarar 7 § andra stycket i nu gällande

lag. Vissa språkliga ändringar har företagits. Då det får

anses som självklart att underrättelse inte behöver lämnas

om fordringar som redan har ersatts av garantin har

föreskriften om detta tagits bort.

14 §

Paragrafen har ingen motsvarighet i den nuvarande

lagen när det gäller konkurser med bevakning. I konkurser

utan bevakning har en motsvarande bestämmelse gällt

enligt 6 § tredje stycket. Förskottsbetalning enligt 11 kap.

14 § konkurslagen (1987:672) torde i huvudsak förekomma

i konkurser med bevakning. I paragrafen föreskrivs därför

att om en förvaltare, efter att han har lämnat underrättelse

till länsstyrelsen avser att göra en förskottsutbetalning

enligt nyssnämnda stadgande i konkurslagen, skall han

underrätta länsstyrelsen innan betalningen görs.

Föreskriften har tillkommit för att förhindra att

länsstyrelsen betalar garantibelopp för lönefordran som

samtidigt ersätts genom förskottsbetalningen.

15 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 7 § tredje stycket.

Endast redaktionella ändringar har företagits. I paragrafen

föreskrivs att förvaltaren i bevakningskonkurser skall för

arbetstagarens räkning bevaka de fordringar förvaltaren har

bedömt som klara.

Såsom framgår av avsnitt 2.6.2 och av

specialmotiveringen till 12 § innebär lagförslaget att

avräkning från uppsägningslön enligt 12 §

förmånsrättslagen (1970:979) i bevakningskonkurser skall

ske endast på grund av en underrättelse från förvaltaren.

Den del av arbetstagarens fordran som inte är klar, t.ex.

på grund av att arbetstagaren har haft inkomster från en

annan anställning under uppsägningstiden, skall naturligtvis

inte bevakas av förvaltaren. Om bevakning däremot redan

har skett i enlighet med förvaltarens tidigare bedömning bör

bevakningen för undvikande av rättsförluster för

arbetstagaren kunna stå kvar. Förvaltaren bör dock

underrätta arbetstagaren om förvaltaren avser att anmärka

mot bevakningen.

Konkurs utan bevakning

Paragraferna 16 -- 20, som samtliga avser konkurs utan

bevakning, saknar motsvarighet i nu gällande lag.

16 §

Lagförslaget innebär att beslut i lönegarantifrågor i

konkurser utan bevakning i fortsättningen skall fattas av

förvaltaren. Det nuvarande från konkursen fristående

prövningsförfarandet av lönegarantifrågor hos

kronofogdemyndigheten avskaffas.

I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.1,

föreskrivs att förvaltare snarast skall pröva och besluta i

frågan om en lönefordran i konkursen skall betalas av

garantin. Av hänsyn till arbetstagarna bör lönegarantifrågor

handläggas med skyndsamhet. Förvaltaren bör fatta beslut

i lönegarantifrågorna så snart som möjligt efter

konkursbeslutet, förutsatt att erforderlig utredning om

fordran föreligger. Om förvaltaren så bedömer nödvändigt

kan beslutet avse endast del av arbetstagarens

lönefordringar. Förfarandet kan tillgripas om konkurs har

inträffat strax innan utbetalning av arbetstagarnas löner

normalt skulle ha skett. Om sådant beslut har meddelats

bör förvaltaren naturligtvis snarast ta ställning också till

kvarvarande lönefordringar.

17 §

I paragrafen föreskrivs att om förvaltaren finner att

lönefordran skall betalas av garantin skall han samma dag

sända underrättelse om beslutets innehåll till länsstyrelsen.

Föreskriften avser att påskynda utbetalningen av

garantibelopp till arbetstagaren.

18 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.6.2.

Motsvarande bestämmelse för bevakningskonkurser

återfinns i 12 § i lagförslaget.

I paragrafen föreskrivs att om förvaltaren, sedan han har

meddelat beslut i en lönegarantifråga, får kännedom om

förhållande som kan påverka till vilken del arbetstagarens

fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, skall

förvaltaren ompröva sitt beslut avseende garantibelopp som

ännu inte har betalats ut. För att undvika att garantibelopp

betalas ut felaktigt har också föreskrivits att om

omprövningen medför att garantin skall betalas ut med

annat belopp än vad som har beslutats tidigare, skall

förvaltaren samma dag beslutet meddelas sända

underrättelse om dess innehåll till länsstyrelsen.

19 §

I paragrafen föreskrivs att förvaltaren samma dag

som han meddelar beslut i en lönegarantifråga skall sända

en kopia av beslutet till tillsynsmyndigheten i konkursen

och till arbetstagaren. Frågan om beslutet skall delges

arbetstagaren har kommenterats i avsnitt 2.5.2.

20 §

Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.1, ger

förvaltare möjlighet att rätta ett beslut om lönegaranti som

innehåller en uppenbar oriktighet till följd av skrivfel,

räknefel eller ett liknande förbiseende. En sådan rättelse

bör oftast kunna ske utan att alla exemplar av det felaktiga

beslutet behöver infordras. Förvaltaren kan också ibland

anförtro åt annan att teckna en rättelse på beslutet. Ett

sådant förfarande kan exempelvis användas om

länsstyrelsen vid utbetalning har upptäckt ett enkelt

räknefel på beslutet.

Konkurs i annat nordiskt land

21 §

Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitt 2.4.2.

Den reglerar förfarandet när en arbetstagare fordrar

ersättning från garantin för en lönefordran som han har mot

en arbetsgivare som har försatts i konkurs i något av de

övriga nordiska länderna. Av paragrafen framgår att en

sådan ansökan skall göras hos tillsynsmyndigheten för det

län där arbetstagaren vistas. För att lönegarantimedel skall

kunna utgå krävs det att fordran har tillräcklig anknytning

till Sverige eller svenska förhållanden i enlighet med vad

som föreskrivs i 2 §. Till följd av lagrådets påpekande

har paragrafen formulerats på så sätt att det uttryckligen

framgår att den endast avser fall då konkurs har inträffat i

ett annat nordiskt land. Även rubriken före paragrafen har

till följd härav fått en ändrad lydelse.

Utbetalning av garantibelopp

Paragraferna 22 -- 28 upptar bestämmelser om

utbetalning av garantibelopp.

22 §

I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.6.1,

föreskrivs att utbetalning av garantibelopp skall handhas av

länsstyrelsen i det län dit tingsrätten som handlägger

konkursärendet hör. En motsvarande föreskrift finns i dag i

1 § lönegarantikungörelsen (1970:745). Om utbetalningen

sker på grund av tillsynsmyndighetens beslut enligt 21 §

skall den i stället handhas av länsstyrelsen i det län där

arbetstagaren vistas. Detta är en ny föreskrift som har

föranletts av att förfarandet i de s.k. internationella fallen

med lönefordringar mot arbetsgivare som har försatts i

konkurs utomlands nu regleras.

23 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak nuvarande 5 § andra

och tredje styckena. De ändringar som har vidtagits är

redaktionella och innebär inte någon ändring i sak. Av

paragrafen framgår att garantibelopp inte får betalas ut

innan arbetstagarens fordran har förfallit till betalning.

Nuvarande 5 § har som huvudregel föreskrivit att

betalning av garantibelopp inte får ske innan beslutet om

konkurs har vunnit laga kraft. Med hänsyn till de

omfattande undantag från denna regel som medges senare i

paragrafen har föreskriften ansetts sakna betydelse och

tagits bort.

Av paragrafen framgår att det vid utbetalningen skall

beaktas om det mot arbetstagaren har åberopats en

motfordran med vilken kvittning kan ske enligt lagen

(1970:215) om arbetsgivarens kvittningsrätt. Avdrag från

garantibelopp på grund av en sådan motfordran torde

endast komma att företas på grund av förvaltares

underrättelse eller, i konkurs utan bevakning, förvaltares

beslut.

24 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 4 § och 5 § första

stycket, sista meningen. De ändringar som har företagits är

endast redaktionella.

25 §

Genom denna paragraf har i lönegarantilagen förts in

en obligatorisk skyldighet för arbetstagare att innan

utbetalning sker av garantibelopp för uppsägningslön till

länsstyrelsen lämna en försäkran på heder och samvete om

sina anställnings- och avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden. En motsvarande föreskrift finns i dag i 15

§ lönegarantikungörelsen (1970:745). Den bestämmelsen

stadgar dock ingen obligatorisk skyldighet för

länsstyrelserna att kräva in försäkran. Paragrafen har

behandlats under avsnitt 2.6.2.

26 §

Paragrafen, som har behandlats under avsnitt 2.6.2,

är ny. Genom lagförslaget regleras förfarandet i frågor om

sådan avräkning från uppsägningslön som kan ske till följd

av stadgandet i 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Som

framgår av 12 § och 18 § i lagförslaget skall avräkning från

uppsägningslön ske endast efter en underrättelse från en

förvaltare eller, i konkurser utan bevakning, på grund av en

förvaltares beslut.

I denna paragraf stadgas därför att om länsstyrelsen

anser att uppgifterna i en försäkran som arbetstagaren har

lämnat om sina anställnings- och avlöningsförhållanden

under uppsägningstiden kan påverka frågan till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt, skall kopia av försäkran skyndsamt sändas till

förvaltaren. En första bedömning av frågan om uppgifterna

i försäkran ger anledning till avräkning kommer således

även i fortsättningen att göras av länsstyrelsen. Det är

angeläget att alla former av missbruk och icke avsedd

användning av garantin motverkas. Länsstyrelsen bör

därför sända en kopia av försäkran till förvaltaren inte bara

i de fall då det framstår som klart att avräkning skall ske,

utan också när länsstyrelsen anser att uppgifterna eventuellt

kan föranleda avräkning.

Om länsstyrelsen har sänt en kopia av försäkran till

förvaltaren får garantibelopp för fordran på uppsägningslön

inte betalas ut innan förvaltaren har omprövat sitt tidigare

ställningstagande i frågan om lönegaranti eller underrättat

länsstyrelsen om att uppgifterna i försäkran inte ger

anledning till en ny bedömning.

27 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 5 § fjärde stycket.

Den sakliga ändring som har företagits följer av att

förvaltaren enligt lagförslaget skall fatta beslut i

lönegarantifrågor i konkurs utan bevakning.

28 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 10 §. Endast

redaktionella ändringar har företagits.

Överprövning av beslut

29 §

Paragraferna 29, 30, 32 och 33 är nya.

Bestämmelserna är tillämpliga endast i konkurser utan

bevakning. I den nu gällande lagen regleras besvär över

kronofogdemyndighets beslut i 9 §.

I denna paragraf föreskrivs att en arbetstagare som är

missnöjd med förvaltarens beslut i lönegarantifrågan får

väcka talan mot staten inom tre veckor från det att han fick

del av beslutet. Som lagrådet har påpekat går rätten

till talan mot förvaltarens beslut förlorad om talan inte

väcks inom den föreskrivna tiden. Arbetstagarens motpart

i processen är staten, i enlighet med vad som gäller för

närvarande om arbetstagaren besvärar sig över

kronofogdemyndighets beslut i en lönegarantifråga till

hovrätten. Statens talan skall dock föras i tingsrätten av

tillsynsmyndigheten och inte, såsom i dag i hovrätten, av

riksskatteverket. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.5.2.

30 §

Den nu gällande lönegarantilagen saknar regler som

ger möjlighet för staten att besvära sig över en

kronofogdemyndighets beslut i en lönegarantifråga. Denna

paragraf, som har behandlats i avsnitt 2.5.2, öppnar en

sådan möjlighet för staten när det gäller förvaltarbeslut i

lönegarantifrågor. I paragrafen föreskrivs att staten genom

tillsynsmyndigheten kan väcka talan mot arbetstagaren om

myndigheten finner att ett förvaltarbeslut om lönegaranti är

oriktigt. En arbetstagare skall i allmänhet inte behöva

befara att staten kan komma att väcka talan mot honom i

anledning av uppburen lönegaranti. Med hänsyn till

garantins sociala syfte bör en sådan talan endast komma till

stånd i de fall då det är påkallat ur allmän synpunkt. Så får

oftast anses vara fallet om det kan misstänkas att garantin

missbrukas. Angående följden av att talefristen inte iakttas,

se specialmotiveringen till 29 §.

31 §

I paragrafen upptas en föreskrift som innebär att även

den till vilken en lönefordran har överlåtits enligt 5 eller 6 §

har samma rätt som arbetstagaren att väcka talan mot

staten. En motsvarande föreskrift som avser rätt att besvära

sig över kronofogdemyndighetens beslut återfinns i dag i 9

§. Genom 30 § i lagförslaget ges staten genom

tillsynsmyndigheten rätt att väcka talan mot en

arbetstagare. Denna paragraf ger staten motsvarande

talerätt mot den som har förvärvat lönefordran enligt 5 eller

6 §.

32 §

I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.2,

föreskrivs att talan i anledning av förvaltarens beslut skall

väckas vid den tingsrätt som handlägger konkursärendet.

Gäller lönegarantifrågan ett anspråk på grund av en

konkurs utomlands skall arbetstagaren väcka talan mot

tillsynsmyndighetens beslut vid den tingsrätt där han har att

svara i tvistemål i allmänhet.

Talan i lönegarantimål skall handläggas enligt de regler

som gäller för tvistemål i allmänhet. Mot bakgrund av

lagstiftningens sociala syfte bör målen handläggas med

skyndsamhet.

33 §

Denna paragraf upptar en föreskrift om kvittning av

rättegångskostnader om arbetstagare förlorar ett mål om

lönegaranti. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.7. Det

förutsätts att staten i regel inte kräver ersättning för sina

rättegångskostnader. Paragrafen avser att skydda

arbetstagaren i de fall så ändå sker eller när konkursboet

eller annan deltar i rättegången på statens sida.

Återbetalning av garantibelopp

34 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § första stycket.

Endast redaktionella ändringar har företagits.

35 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § andra stycket.

Hänvisningen till 5 § tredje stycket har tagits bort.

36 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § tredje stycket.

Endast redaktionella ändringar har företagits.

Övergångsbestämmelser

Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1992. Äldre

föreskrifter skall dock fortfarande gälla om anspråk på

ersättning enligt garantin avser en lönefordran mot en

arbetsgivare som har försatts i konkurs före ikraftträdandet.

4.2 Övriga lagförslag

I förslagen till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

och lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter har

gjorts följdändringar som föranleds av förslaget till

lönegarantilag.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag

att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1. lönegarantilag,

2. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

3. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition föreslå

riksdagen att anta de förslag som föredraganden lagt fram.

Bilaga 1

Sammanfattning Ds A 1983:15

Den statliga lönegarantin vid konkurs ersätter för varje

arbetstagare högst ett belopp -- maximibelopp -- som

motsvarar tolv gånger basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen

(1962:381) om allmän försäkring. För år 1983 är

maximibeloppet 232 800 kr. Lönegarantiutredningen

föreslår nu att maximibeloppets anknytning till basbeloppet

slopas och att maximibeloppet bestäms till 100 000 kr.

Vidare föreslår utredningen att lönegarantin inte i samma

utsträckning som f.n. sker skall ersätta gamla fordringar på

lön och pension. Närmare bestämt föreslås att sådana krav

som förfallit till betalning tidigare än sex månader före

konkursen inte skall omfattas av förmånsrätt och därmed

inte heller av lönegarantin. I dag gäller en gräns på ett år i

detta hänseende. Förslagen beräknas medföra att

kostnaderna för lönegarantisystemet minskas med inemot

12 milj. kr. per år. Minskningen är inte av sådan storlek att

den kan medföra en sänkning av de avgifter som finansierar

systemet. En sänkning av avgifterna är dessutom utesluten

redan med hänsyn till att systemet visat underskott de två

senaste budgetåren.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1984.

Sammanfattning SOU 1986:9

Lönegarantisystemet innebär att staten i viss

utsträckning svarar för arbetstagares lönefordringar hos

arbetsgivare som försatts i konkurs. I förevarande

betänkande behandlar utredningen i första hand

förfarandet kring lönegarantisystemet. I huvudsak har

utredningens arbete i denna del gått ut på att tillskapa en

enhetligare ordning än tidigare för handläggningen av

lönegarantiärenden och att anpassa förfarandet bättre till

arbetslivets förhållanden. Härigenom bör fordringarna

kunna utredas snabbare och säkrare. Det bör i sin tur

medföra att arbetstagarna snabbare får lyfta de

lönegarantibelopp som de är berättigade till.

I betänkandet behandlas vidare vissa materiella frågor.

De rör lönegarantianspråk med internationell anknytning,

regler om avräkning på en arbetstagares uppsägningslön

samt uppbörd av fackliga medlemsavgifter i samband med

utbetalning av garantibelopp.

Slutligen redovisar utredningen organisations- och

kostnadsmässiga effekter av sina förslag.

Det har bedömts som ändamålsenligt att låta

utredningens förslag komma till uttryck i en helt ny

lönegarantilag.

Prövningen av lönegarantianspråkPrövningen av

lönegarantianspråk i en mindre konkurs flyttas från

kronofogdemyndigheten till konkursförvaltaren.

Tillsynsmyndighetens granskning av

lönegarantihanteringen effektiviseras.Tveksamma

lönegarantifall i en mindre konkurs prövas vid

konkursdomstolen.Lönegarantianspråk bör i princip

kunna prövas i arbetsdomstolen men frågan härom kräver

ytterligare överväganden.

--------------------

Lönegarantisystemet i Sverige är utpräglat

decentraliserat så till vida att prövningen fullgörs av organ

som är spridda över hela landet. Systemet utmärks vidare --

i motsats till systemen i övriga nordiska länder utom

Island -- av ett ovillkorligt krav på att arbetsgivaren försatts

i konkurs. Förfarandet bestäms härigenom av de två former

för handläggning av konkurs som finns enligt lag.

Handläggningsformerna betecknas i det följande stor

konkurs och mindre konkurs.

I en stor konkurs ankommer prövningen i första hand på

förvaltaren. Om förvaltaren inte godkänner arbetstagarens

krav kan detta prövas vid konkursdomstolen och, efter

besvär, av en hovrätt och, i sista hand, av högsta domstolen.

I en mindre konkurs ankommer prövningen på en

kronofogdemyndighet vars avgörande kan överklagas till en

hovrätt. Dess beslut kan inte överklagas.

Utredningens direktiv utgår från att lönegarantisystemet

som ett ovillkorligt krav även i fortsättningen skall

förutsätta att arbetsgivaren har försatts i konkurs.

Prövningsförfarandet bör därför även framdeles fullgöras

av organ med nära anknytning till konkursförfarandet. Med

den utgångspunkten och i syfte att tillskapa en enhetligare

ordning föreslår utredningen att prövningen i mindre

konkurs flyttas till konkursförvaltarna.

Överflyttningen har möjliggjorts genom 1979 års

konkursreform. Den innebar bl.a. att förvaltare alltid skall

förordnas även i mindre konkurser och att tillsynen över

konkursförvaltningen utövas av 25 kronofogdemyndigheter

i egenskap av tillsynsmyndigheter. Enligt konkursreformen

har vidare förvaltaruppdragen koncentrerats till personer

som specialiserat sig på konkursförvaltning. Förvaltarna har

därför bättre kunskaper än tidigare om den lagstiftning som

anknyter till förhållandena i en konkurs.

Till stöd för sitt förslag åberopar utredningen även att

förvaltaren har tillgång till konkursgäldenärens bokföring

och annat material som är av värde vid en bedömning av

arbetstagarens anspråk. Förvaltaren befinner sig också i de

flesta fall -- bildligt talat -- närmare arbetstagarna än vad en

tjänsteman hos kronofogdemyndigheten gör. Redan genom

sina uppgifter i konkursen har förvaltaren som regel

kontakter med såväl gäldenären som de anställda och deras

fackliga organisationer. Sammantaget bör det anförda leda

till att förvaltaren har bättre utredningsmöjligheter än en

kronofogdemyndighet.

En överflyttning av prövningen till förvaltaren innebär

slutligen att man eliminerar det dubbelarbete som för

närvarande gäller beträffande prövningen av arbetstagarnas

fordringar i mindre konkurs. Enligt nuvarande ordning

åligger det sålunda förvaltaren att inom ramen för

uppdraget i konkursen utreda tillgångar och skulder i boet

samtidigt som det ankommer på kronofogdemyndigheten

att utreda sådana skulder som omfattas av

lönegarantilagen.

Vid utformningen av förfarandet hos förvaltaren har

utredningen sökt efterlikna den ordning som tillämpas vid

en prövning av lönegarantianspråk i en stor konkurs.

Beträffande avgränsningen av de fordringar som

förvaltaren skall pröva i en mindre konkurs knyter

utredningen emellertid an till nuvarande ordning i mindre

konkurs. Det åligger således förvaltaren att pröva de

fordringar som blir kända för honom. I övrigt utgår

utredningen från att förvaltarens allmänna åligganden är

desamma i stor och mindre konkurs.

Det har framstått som ändamålsenligt att knyta an till

den nuvarande ordningen beträffande ''''''''klara''''''''

lönegarantifordringar i stor konkurs. Prövningen av

lönegarantifordringar kommer således även i mindre

konkurs att bygga på förvaltarens utredning i själva

konkursen och innebära att han skall underrätta

utbetalningsmyndigheten i den mån fordringen enligt hans

bedömande är klar för betalning enligt garantin. Eftersom

prövningen av lönegarantianspråk är en del av

förvaltaruppdraget skall det ersättas på samma sätt som

förvaltarens övriga uppgifter i konkursen.

Redan enligt gällande lag omfattas förvaltarens

handläggning av lönegarantifrågor i stor konkurs av

tillsynsmyndighetens granskning. Vid en överflyttning av

prövningen i mindre konkurs till förvaltaren kommer även

denna prövning under tillsynsmyndighetens granskning.

Enligt utredningen bör granskningen i huvudsak ha en

generell inriktning. Myndigheten skall alltså inte ägna sig åt

att granska lönegarantiärendena löpande.

Tillsynsmyndigheterna bör fortsättningsvis ägna

tillämpningen av lönegarantilagen större uppmärksamhet

än vad som för närvarande sker. Sammantaget bör förslagen

leda till att granskningen av lönegarantihanteringen

effektiviseras.

I den mån förvaltaren finner att en fordran inte är klar

för betalning enligt garantin skall enligt utredningens

förslag fordringen på arbetstagarens begäran prövas vid

konkursdomstolen. Prövningen skall ske enligt ett

förfarande som motsvarar det som gäller för tvistiga

fordringar i stor konkurs. Prövningen inleds alltså med ett

förlikningssammanträde inför konkursdomaren. Därefter

sker eventuellt en fortsatt prövning i en rättegång vid

konkursdomstolen.

Rättens avgörande kan enligt motsvarande regler för

stor konkurs efter besvär överprövas i en hovrätt och högsta

domstolen. Utredningen har övervägt om inte

överprövningen borde ske i arbetsdomstolen i stället.

Övervägandena har lett fram till att överprövningen i

princip bör ankomma på arbetsdomstolen. Eftersom saken

kräver ytterligare överväganden har utredningen emellertid

inte lagt fram något förslag i den riktningen.

Utbetalningen av garantibeloppGarantibelopp som

avser nära förestående löneutbetalningar skall kunna

tillställas konkursförvaltaren för att av denne betalas till

arbetstagaren.Uppgiften att betala ut garantibeloppen

renodlas och ansvaret för den löpande prövningen skall

ligga på konkursförvaltaren ensam.Utbetalningen skall

ligga kvar hos länsstyrelsen men knytas närmare till

tillsynen.Statens fordran på grund av utbetalat

garantibelopp faller bort beträffande belopp som inte blir

ersatt i konkursen utom när fordringen är förenad med

sjöpanträtt.

--------------------

Utbetalningarna enligt garantin görs av länsstyrelsen

efter underrättelse från förvaltaren i stor konkurs och

kronofogdemyndigheten i mindre konkurs. Länsstyrelsen

rekvirerar medel till utbetalningarna från kammarkollegiet

som förvaltar lönegarantifonden.

Garantibelopp skall som regel betalas till arbetstagaren

själv. Den som förvärvar en lönefordran har i allmänhet inte

någon rätt till betalning enligt garantin. Inte heller

förvaltaren har enligt lagen någon rätt att få

garantibeloppen utbetalade till sig.

Sedan flera år har från olika håll framställts önskemål

om att utbetalning skall kunna göras till just förvaltaren.

Framför allt gäller det i sådana fall då företag med rörelsen

i drift går i konkurs. Vanligen förhåller det sig så, att

konkursboet saknar erforderliga medel till lönerna. Det är

då praktiskt taget omöjligt att fortsätta rörelsen. Antalet

fall av detta slag har ökat under senare år.

Utredningen föreslår nu att utbetalningen av

garantibelopp skall kunna göras till förvaltaren. Förslaget

innebär närmare bestämt att förvaltaren alltid kan begära

att garantibeloppen utbetalas till honom. Länsstyrelsen

skall inte pröva huruvida utbetalning skall ske till

förvaltaren. Förvaltaren bestämmer själv i frågan men får

rätt att begära utbetalning till sig själv endast beträffande

löneutbetalningar som är nära förestående.

Utredningen slår fast att ansvaret för den löpande

prövningen av ärendena skall ligga på förvaltaren ensam.

Utbetalningsfunktionen renodlas med andra ord. På den

här punkten skapas klarhet dels genom att

utbetalningsmyndigheten befrias från prövningen av vissa

särskilda frågor som enligt nuvarande ordning i stor

konkurs utförs av länsstyrelsen, dels genom att

utbetalningsmyndigheten inte heller i övrigt skall företa

någon självständig granskning i materiellt hänseende.

Förslagen i dessa delar får vidare till följd att regeringen

befrias från besvärsärenden angående lönegarantin. I stället

tillskapas ''''''''ett förlängt prövningsförfarande'''''''' hos

förvaltaren och eventuellt vid konkursdomstolen

beträffande en del frågor som aktualiseras vid

utbetalningen.

Utredningen har vidare undersökt om det är en lämplig

ordning med länsstyrelsen som utbetalningsmyndighet.

Härvid har utredningen funnit att starka skäl talar för att

tillsynsmyndigheten tar över uppgiften att betala ut

garantibeloppen. Med hänsyn till gällande

ekonomiadministrativa ordning beträffande

kronofogdemyndigheterna är det emellertid för närvarande

inte möjligt att flytta utbetalningen av lönegarantimedel till

tillsynsmyndigheterna. Uppgiften att betala ut

garantibelopp bör alltså, i vart fall tills vidare, ligga kvar hos

länsstyrelsen. Samarbetet mellan länsstyrelsen och

tillsynsmyndigheten bör dock fördjupas.

I och med att ett garantibelopp har utbetalats inträder

staten i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären.

Utredningen föreslår nu att statens fordran skall falla bort

beträffande sådana fordringar som inte gett utdelning i

konkursen. I så gott som alla fall kan nämligen de fordringar

som kvarstår efter en konkurs bedömas som värdelösa.

Undantag görs dock för fordringar som är förenade med

sjöpanträtt.

Vissa materiella frågorGarantins tillämplighet i

internationella fall skall gälla varje anställning med

dominerande anknytning till Sverige eller svenska

förhållanden under förutsättning att arbetsgivaren försatts i

konkurs i Sverige eller i ett annat nordiskt land.I fråga

om internordiska fall skall sysselsättningslandet vara

avgörande för vilket nordiskt lands lönegarantilagstiftning

som skall vara tillämplig.Reglerna i förmånsrättslagen

och anställningsskyddslagen om vissa avräkningar på en

arbetstagares uppsägningslön bör inte -- trots önskemålet

härom i direktiven för utredningen -- samordnas med

bestämmelserna om lämpligt arbete och om avstängning

från rätt till ersättning i arbetslöshetsförsäkringen.

Möjligheten till uppbörd av fackliga medlemsavgifter i

samband med utbetalning av garantibelopp vidgas.

--------------------

I den praktiska tillämpningen har det förekommit

lönegarantianspråk med internationell anknytning. I

allmänhet har det gällt fall där arbetsgivaren försatts i

konkurs i Sverige, medan arbetstagarna varit utlänningar

och/eller verksamma i utlandet. Den nuvarande

lönegarantilagen innehåller inte någon bestämmelse som

visar om, och i så fall i vilken utsträckning, lagen är

tillämplig på internationella fall. Vid behandlingen av de

internationella fallen har man i tillämpningen utgått från att

det svenska lönegarantisystemet tar sikte på den svenska

arbetsmarknaden. Ett villkor för betalning enligt garantin

har därför ansetts vara att anknytningen till Sverige eller

svenska förhållanden varit tillräckligt stark.

Utredningens förslag innebär att garantin omfattar varje

anställning med dominerande anknytning till Sverige eller

svenska förhållanden och att det krävs att arbetsgivaren

försatts i konkurs i Sverige eller i ett annat nordiskt land.

Beträffande de internordiska fallen föreslås en

särreglering som bygger på ett förslag som har lagts fram

inför Nordiska ministerrådet. Den särskilda regleringen

innebär att lönegarantianspråken fördelas mellan de

nordiska länderna med ledning av den nordiska

socialkonventionen av år 1981, vilket innebär att anspråken

i allmänhet hänförs till det land där arbetstagarna har varit

sysselsatta. Förslaget i fråga om de internordiska fallen

innehåller även särskilda handläggningsregler. Vidare

föreslås att riksskatteverket skall vara den myndighet som

för Sveriges del svarar för det nordiska samarbetet på

lönegarantiområdet.

En annan materiell fråga i betänkandet gäller reglerna i

förmånsrättslagen och anställningsskyddslagen beträffande

vissa avräkningar på en arbetstagares uppsägningslön. I

utredningens direktiv har uttalats att avräkningsreglerna

helst bör tillämpas på samma sätt som bestämmelserna om

lämpligt arbete och om avstängning från rätt till ersättning i

arbetslöshetsförsäkringen. Med hänsyn till de stora

skillnaderna mellan avräkningsreglerna och

bestämmelserna om lämpligt arbete i

arbetslöshetsförsäkringen finner utredningen emellertid

inte skäl att föreslå en samordning av de båda

regelsystemen.

Slutligen har utredningen behandlat och föreslagit en

vidgad möjlighet till uppbörd av fackliga medlemsavgifter i

samband med utbetalning av garantibelopp.

KostnadseffekterUtredningens förslag leder till både

besparingar och kostnadsökningar för det allmänna;

sammantaget görs dock besparingar på ca en kvarts miljon

årligen.Kostnadsökningarna, som avser

konkursförvaltarnas lönegarantihantering i tillgångslösa

konkurser, skall belasta lönegarantifonden.I

sammanhanget ifrågasätter utredningen om inte det

allmännas kostnader för konkursförvaltarnas medverkan i

tillgångslösa konkurser -- ca 17 milj. kr per år -- i dess helhet

bör belasta lönegarantifonden.

--------------------

Sammanfattningsvis leder utredningens överväganden i

fråga om de organisations- och kostnadsmässiga effekterna

för det allmänna årligen till en kostnadsökning på ca en halv

miljon avseende konkursförvaltarnas lönegarantihantering

i tillgångslösa konkurser och en besparing på ca tre kvarts

miljon avseende kronofogdemyndigheterna. Sammantaget

leder alltså förslagen till en besparing på ca en kvarts miljon

per år.

Kostnadsökningen -- väsentligen förvaltararvoden -- bör

med utredningens synsätt ses som en

administrationskostnad för lönegarantisystemet. Det är då

naturligt att låta dessa kostnader belasta lönegarantifonden.

Utredningen föreslår att man för varje budgetår för över

medel från lönegarantifonden hos kammarkollegiet till

domstolsverket för bestridande av nyssnämnda

förvaltararvoden. En svaghet med utredningens förslag till

finansiering är dock att det för med sig en viss administrativ

omgång. Utredningen ifrågasätter i sammanhanget -- utan

att lägga fram något förslag -- om inte det allmännas

kostnader för konkursförvaltarnas medverkan i

tillgångslösa konkurser, ca 17 milj. kr per år, i dess helhet

bör belasta fonden. Kostnaderna bestrids för närvarande

med anslag över statsbudgeten.

Bilaga 2

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lönegarantilag

Inledande bestämmelser

1 § För betalning av arbetstagares fordran hos en

arbetsgivare som har försatts i konkurs svarar staten enligt

denna lag (statlig lönegaranti).

2 § Betalning enligt garantin lämnas endast för en

sådan fordran som avser anställning med övervägande

anknytning till Sverige eller svenska förhållanden.

3 § Om arbetsgivaren tidigare har varit försatt i

konkurs, betalas inte fordringar som har gjorts eller hade

kunnat göras gällande i den konkursen.

4 § Vad som sägs om arbetstagare gäller även en

sådan anhörig till arbetstagare som har pensionsfordran hos

konkursgäldenären med anledning av arbetstagarens

anställning.

5 § Om en fordran har överlåtits, har förvärvaren

rätt till utbetalning enligt garantin (garantibelopp) endast

om förvärvet har avsett mätningsarvode eller därmed

jämförlig avgift eller facklig medlemsavgift.

Rätt till garantibelopp föreligger också om förvärvet har

skett efter att konkursbeslutet meddelades och förvärvaren

är en arbetstagarorganisation i vilken överlåtaren är

medlem eller en fond i vars förvaltning organisationen

deltar.

6 § Den som är berättigad till underhåll har rätt till

garantibelopp för underhållsbidrag som har innehållits

genom införsel. Allmänna försäkringskassor som har

betalat ut bidragsförskott för underhållsbidrag har inte rätt

till garantibelopp.

Garantins omfattning

7 § Betalning enligt garantin lämnas för sådan

fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt

enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979) och för fordran på

pension som har förmånsrätt enligt 12 eller 13 § samma lag.

8 § Om någon på grund av en fordran som omfattas

av garantin har ansökt om att gäldenären skall försättas i

konkurs, lämnas betalning även för kostnaden för det och,

om konkursen har avskrivits enligt 10 kap. 1 § konkurslagen

(1987:672), för den kostnad som han har blivit ålagd att

betala enligt 14 kap. 3 § samma lag.

9 § För fordran med förmånsrätt enligt 12 §

förmånsrättslagen (1970:979) gäller garantin för varje

arbetstagare med högst ett belopp om 100 000 kr. Betalning

för fordran som avser ersättning för särskilda kostnader

utgår framför annan fordran.

Arbetstagarens upplysningsskyldighet

10 § Om en arbetstagare har inkomster från en

annan anställning under uppsägningstiden och dessa avser

samma tid som hans fordran i konkursen, skall han upplysa

förvaltaren om inkomsterna.

Sådan upplysning skall också lämnas om arbetstagaren

mottar utbildningsbidrag som betalas av statsmedel vid

arbetsmarknadsutbildning.

Konkurs med bevakning

11 § Om bevakning förekommer i konkursen skall

förvaltaren snarast underrätta länsstyrelsen som avses i 22 §

om sådana fordringar som omfattas av garantin och som

enligt förvaltarens bedömning är klara.

Underrättelse om övriga fordringar som omfattas av

garantin skall lämnas utan dröjsmål sedan fordringarna har

blivit utdelningsgilla.

12 § Om förvaltaren, efter att han har lämnat

underrättelse enligt 11 § första stycket, får upplysningar

enligt 10 § eller på annat sätt kännedom om något

förhållande som påverkar frågan till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt, skall han snarast underrätta länsstyrelsen.

13 § Underrättelse enligt 11 § behöver inte lämnas

om medel har betalats ut i förskott till arbetstagaren enligt

11 kap. 14 § konkurslagen (1987:672), beträffande fordran

på lön för uppsägningstid senast på fordringens förfallodag

och beträffande annan fordran utan dröjsmål sedan den har

blivit utdelningsgill.

14 § Den förvaltare som efter att ha lämnat en

underrättelse enligt 11 § avser att göra en förskottsbetalning

till arbetstagaren enligt 13 §, skall underrätta länsstyrelsen

innan betalningen görs.

15 § Förvaltaren skall för arbetstagarens räkning

bevaka fordringar som enligt hans bedömning är klara.

Bevakningen får ske genom att förvaltaren lämnar

rätten två kopior av en sådan underrättelse som han har

lämnat länsstyrelsen enligt 11 § och anger att den avser

bevakning.

Förvaltaren skall genast underrätta arbetstagaren om

bevakningen.

Konkurs utan bevakning

16 § Om bevakning inte förekommer skall

förvaltaren snarast pröva och meddela beslut i frågan om en

fordran i konkursen skall betalas enligt garantin.

17 § Om förvaltaren finner att fordran skall betalas

av garantin, skall han samma dag som beslutet meddelas till

länsstyrelsen som avses i 22 § sända en underrättelse om

beslutets innehåll.

18 § Om förvaltaren, sedan han har funnit att

fordran skall betalas av garantin, får upplysningar enligt 10

§ eller om han på annat sätt får kännedom om något

förhållande som påverkar frågan till vilken del

arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av

förmånsrätt, skall han ompröva sitt beslut avseende

garantibelopp som ännu inte har betalats ut.

Om omprövningen medför att garantin skall betalas ut

med ett annat belopp än tidigare skall han samma dag sända

en underrättelse om beslutets innehåll till länsstyrelsen.

19 § En kopia av beslut enligt 16 eller 18 § skall

samma dag som beslutet meddelades sändas till

tillsynsmyndigheten i konkursen och arbetstagaren.

20 § Förvaltaren får rätta beslut som innehåller en

uppenbar oriktighet till följd av skrivfel, räknefel eller

liknande förbiseende.

Konkurs utomlands

21 § Den arbetstagare som vill göra gällande att

garantin skall ersätta en fordran som han har mot en

arbetsgivare som inte har försatts i konkurs i Sverige, skall

ansöka om utbetalning av garantibelopp hos

tillsynsmyndigheten för det län där arbetstagaren vistas.

Ansökan prövas av tillsynsmyndigheten.

Utbetalning av garantibelopp

22 § Garantibelopp betalas ut av länsstyrelsen i det

län dit tingsrätten som handlägger konkursärendet hör. I de

fall som avses i 21 § betalas garantibeloppet av länsstyrelsen

i det län där arbetstagaren vistas.

23 § Garantibelopp får inte betalas ut innan

arbetstagarens fordran har förfallit till betalning.

Åberopas motfordran hos arbetstagaren, får ett

garantibelopp som motsvarar en sådan del av motfordran

med vilken kvittning kan ske enligt lagen (1970:215) om

arbetsgivares kvittningsrätt, betalas ut först om det framgår

att det inte finns någon motfordran.

24 § Innan garantibelopp betalas ut skall

länsstyrelsen verkställa skatteavdrag samt avdrag med

belopp som skall innehållas på grund av beslut om införsel

eller utmätning i lön. Avräkning skall också göras för

förskottsbetalning som skett enligt 11 kap. 14 §

konkurslagen (1987:672) och som avser fordringar som

omfattas av garantin.

25 § Innan garantibelopp för fordran på

uppsägningslön betalas ut skall arbetstagaren till

länsstyrelsen lämna en försäkran på heder och samvete om

sina anställningsoch avlöningsförhållanden under

uppsägningstiden.

26 § Anser länsstyrelsen att uppgifterna som

arbetstagaren har lämnat i en försäkran enligt 25 § kan

påverka frågan till vilken del arbetstagarens fordran på

uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, skall kopia av

försäkran skyndsamt sändas till förvaltaren.

I sådana fall får garantibelopp för fordran på

uppsägningslön inte betalas ut innan förvaltaren har

omprövat sitt tidigare ställningstagande i frågan om

lönegaranti eller underrättat länsstyrelsen om att

uppgifterna i försäkran inte ger anledning till en ny

bedömning.

27 § Om det, sedan förvaltaren har meddelat

beslut i en lönegarantifråga, beslutas att bevakning skall äga

rum i konkursen, får garantibelopp inte betalas ut på grund

av beslutet. Om betalningen redan har verkställts skall den

räknas av från det belopp som arbetstagaren senare visar sig

ha rätt till.

28 § I fråga om utbetalat garantibelopp inträder

staten i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären.

Utdelning i konkursen för arbetstagarens fordran som

ersatts av garantin tillfaller staten intill detta belopp.

Överprövning av beslut

29 § Om en arbetstagare är missnöjd med

förvaltarens beslut enligt 16 eller 18 § får han väcka talan

mot staten inom tre veckor från det att han fick del av

beslutet. Statens talan förs i tingsrätten av

tillsynsmyndigheten.

30 § Om tillsynsmyndigheten finner att

förvaltarens beslut är oriktigt får myndigheten väcka talan

mot arbetstagaren inom tid som anges i 29 §.

31 § Vad som har sagts om arbetstagare i 29 och 30

§§ gäller även den som en fordran har överlåtits till enligt 5

eller 6 §.

32 § Talan enligt 29 eller 30 § skall väckas vid den

tingsrätt som handlägger konkursärendet.

En arbetstagare, som är missnöjd med

tillsynsmyndighetens beslut enligt 21 §, får inom den tid som

anges i 29 § väcka talan mot staten vid den tingsrätt där

arbetstagaren skall svara i tvistemål i allmänhet.

33 § I mål enligt 29 och 30 §§ får det beslutas att

vardera parten skall bära sin rättegångskostnad, även om

arbetstagaren har förlorat målet.

Återbetalning av garantibelopp

34 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller på

annat sätt har orsakat att garantibelopp har betalats ut

obehörigt eller med för högt belopp skall återbetalning ske

av vad som har betalats för mycket.

Sådan återbetalning skall ske också om någon i annat fall

har tagit emot garantibelopp obehörigt eller med för högt

belopp och skäligen hade bort inse detta.

35 § Om betalning enligt garantin har skett och

konkursbeslutet därefter upphävs genom ett beslut som

vinner laga kraft, skall den som tagit emot betalningen

betala tillbaka beloppet.

36 § Om det finns särskilda skäl, får

återbetalningsskyldighet enligt 34 § och 35 § efterskänkas

helt eller delvis.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992, då lagen

(1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs skall upphöra

att gälla.

2. Äldre föreskrifter gäller dock fortfarande för fordran

hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs före

ikraftträdandet.

2 Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 4 § konkurslagen

(1987:672) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 kap. 4 §

En borgenär skall inom den tid som har bestämts för

bevakning av fordringar skriftligen hos rätten anmäla sin

fordran och den förmånsrätt han vill göra gällande.

Undantag från denna skyldighet följer dock av 4 kap. 21 §,

5 kap. 8 § och 17 § andra stycket samt 5 § i detta kapitel.

Att en fordran som omfattas av Att en fordran som omfattas

av

lagen (1970:741) om statlig lönegarantilagen (1992:000)

lönegaranti vid konkurs i i vissa fall bevakas genom

vissa fall bevakas genom förvaltaren följer av

förvaltaren följer av den lagen.

den lagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter

Härigenom föreskrivs att 4 kap. 10 § lagen (1981:691)

om socialavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap. 10 §

Lönegarantiavgifter förs Lönegarantiavgifter förs

till en fond, benämnd till en fond, benämnd

lönegarantifonden, med vars lönegarantifonden, med vars

tillgångar kostnaderna tillgångar kostnaderna

för ersättningar enligt för ersättningar enligt

lagen (1970:741) om statlig lönegarantilagen (1992:000)

lönegaranti vid konkurs skall täckas.

skall täckas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992.

Lagrådet

Bilaga 3

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-03-17

Närvarande: justitierådet Bengt Rydin, regeringsrådet

Stig von Bahr, justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 27

februari 1992 har regeringen på hemställan av statstrådet
[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag

till

1. lönegarantilag,

2. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

3. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Tuula Tikkanen Kihlgren.

Förslagen föranleder följande yttrande av

lagrådet:

Förslaget till lönegarantilag

Genom lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid

konkurs infördes som en nyhet i vår rättsordning att staten

i viss utsträckning skulle svara för arbetstagares och

anhörigas löne- och pensionsfordringar m.m. hos en

arbetsgivare som försatts i konkurs. Det nu remitterade

förslaget till lönegarantilag bygger till stor del på 1970 års

lönegarantilag. Bland annat behålls kopplingen mellan

lönegarantin samt fordringar på lön eller annan ersättning

med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979)

och fordringar på pension med förmånsrätt enligt 12 eller 13

§ samma lag.

Förslaget innefattar emellertid också betydande

ändringar i förhållande till nuvarande ordning. Den mest

framträdande ändringen kan sägas vara att

maximiersättningen enligt garantin för fordringar med

förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen begränsas från

nuvarande belopp, som motsvarar tolv gånger basbeloppet

enligt lagen om allmän försäkring, till ett fast belopp om 100

000 kr. Vidare kan nämnas att beslut om lönegaranti i

konkurser utan bevakning skall fattas av

konkursförvaltaren och inte, som för närvarande, av

kronofogdemyndigheten. Dessutom föreslås bestämmelser

om upplysningsskyldighet för arbetstagare, om konkurs

utomlands och om överprövning av förvaltarens beslut.

Det framlagda lagförslaget föranleder i huvudsak inte

någon erinran från lagrådets sida. Lagrådet vill emellertid

göra följande anmärkningar och påpekanden.

2 §

Den grundläggande bestämmelsen i 1 § -- om statens

ansvar för betalning av arbetstagares fordran hos en

arbetsgivare som har försatts i konkurs -- överensstämmer

med motsvarande regel i 1970 års lag. Bestämmelsens

utformning leder, även om det inte direkt utsägs, närmast

tanken till fall då ett svenskt företag har försatts i konkurs

här.

Regeln i förevarande 2 § saknar motsvarighet i 1970 års

lag. Vad som föreslås är att garantin skall gälla endast för

fordran som avser anställning med övervägande anknytning

till Sverige eller svenska förhållanden.

Den mest närliggande tolkningen av 2 § är att den utgör

en inskränkning av de allmänna villkoren i 1 §. Fråga skall

inte vara endast om ett svenskt företag som satts i konkurs i

Sverige. Det skall även krävas att arbetstagarens anställning

har den angivna anknytningen. Lokalanställda vid ett

svenskt företags filial i utlandet torde därigenom inte

komma att omfattas av lönegarantin. Ett gränsfall skulle

kunna vara att en utländsk arbetstagare utfört arbete såväl

utomlands som i Sverige. En annan situation som kan vara

svår att bedöma är den, att en svensk arbetstagare före

konkursutbrottet varit placerad under en längre period i

utlandet för det svenska företagets räkning. Ytterligare

tveksamma fall låter sig väl tänkas. På vilket sätt och i vilken

mån den föreslagna bestämmelsen avsetts medföra en

inskränkning av lönegarantiområdet kan inte utläsas av

lagtexten. Inte heller de i lagrådsremissen anförda motiven

ger någon ledning i detta avseende.

Tydligt är emellertid att avsikten med bestämmelsen

varit att i ett visst hänseende åstadkomma en utvidgning av

det i 1 § angivna lönegarantiområdet. Av den allmänna

motiveringen framgår nämligen att med konkurs som

inträffat i Sverige skall kunna likställas konkurs som

beslutats i något av de övriga nordiska länderna. Vid

konkurs i annat nordiskt land skall således ersättning från

den svenska lönegarantin kunna utgå till arbetstagare som

varit sysselsatt i Sverige. Det synsätt som ligger till grund för

en sådan tillämpning av bestämmelsen anges ligga i linje

med två nordiska konventioner, den nordiska konventionen

om konkurs av den 7 mars 1934 och den nordiska

konventionen om social trygghet av den 5 mars 1981. I den

förra föreskrivs att en konkurs i något av de nordiska

länderna omfattar gäldenärens egendom i övriga nordiska

länder. Enligt den senare skall en nordisk medborgare

omfattas av sysselsättningslandets lagstiftning om sociala

förmåner.

Den i motiven åsyftade utvidgningen av

lönegarantiområdet till att omfatta även övriga nordiska

länder -- men inga utomnordiska länder -- framgår inte av

den föreslagna lagtexten. Att denna avsikt redovisats i

motiven är inte tillräckligt. I remissen är inte heller belyst

om en sådan tillämpning av bestämmelsen skulle stå i

överensstämmelse med de internationella åtaganden som

kan komma att följa av ett EES-avtal.

Av det anförda följer att, om förändringar av det i 1 §

angivna lönegarantiområdet åsyftas, detta bör komma till

uttryck tydligare än som skett i förevarande paragraf.

21 §

Beroende på den slutliga utformningen av 2 § kan

följdändringar bli nödvändiga i denna paragraf.

29 och 30 §§

Enligt dessa båda paragrafer kan en arbetstagare

resp. tillsynsmyndigheten få förvaltarens beslut i en

lönegarantifråga överprövat genom att inom viss tid väcka

talan vid tingsrätt (jfr 32 §). Avsikten är uppenbarligen att

rätten till talan mot beslutet går förlorad, om talan inte

väcks inom den föreskrivna tiden. Detta får anses vara

tydligt även utan något uttryckligt stadgande härom (jfr

däremot t.ex. beträffande klander av bodelning 17 kap. 8 §

andra stycket äktenskapsbalken).

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Innehållsförteckning

Proposition 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 3

1Förslag till lönegarantilag 3

2Förslag till lag om ändring i

 konkurslagen (1987:672) 7

3Förslag till lag om ändring i lagen (1981:691) om

socialavgifter 8

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19

mars 1992 9

1Inledning 9

2Allmän motivering 10

2.1Allmänna utgångspunkter 10

2.2Lönegarantisystemet 13

2.3Lönegaranti i andra länder 18

2.4Garantins omfattning 20

2.4.1Maximibeloppet 20

2.4.2Krav på anknytning till Sverige 23

2.5Enhetlig handläggning och

förbättrad tillsyn 26

2.5.1Förvaltarbeslut i lönegarantifrågor i konkurser utan

bevakning 26

2.5.2Överprövning av förvaltares

beslut 32

2.6Reformerad utbetalning av

 garantibelopp 36

2.6.1Utbetalning av garantibelopp 36

2.6.2Utbetalningsfunktionen renodlas 37

2.7Rättegångskostnader m.m. 41

2.8Organisatoriska frågor 43

2.9Ikraftträdande och

 övergångsbestämmelser 44

3Upprättade lagförslag 44

4Specialmotivering 44

4.1Förslag till lönegarantilag 44

4.2Övriga lagförslag 52

5Hemställan 53

6Beslut 53

Bilaga 1 Sammanfattning av lönegarantiutredningens

betänkanden

Bilaga 1 Ändringar i lönegarantisystemet (Ds A

1983:15) 54

Bilaga 1 Ny lönegarantilag (SOU 1986:9) 55

Bilaga 2

Lagrådsremissens lagförslag 61

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 67

1 Lagen omtryckt 1989:633