Regeringens proposition 1990/91:157

om kommunala dispensavgifter i trafikärenden

Prop. 1990/91:157

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Föredragande vid regeringssammanträdet har varit statsrådet Johans­son.

Stockholm den 21 mars 1991 På regeringens vägnar Odd[REDACTED_EFTERNAMN]

Bengt K.Å.[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att kommunema skall ges rätt att ta ut en avgift av den som söker dispens från en del trafikföreskrifter. Avgiften skall högst motsvara kommunens genomsnittliga kostnader i den aktuella sortens ärenden.

De nya reglema, som skall tas in i lagen (1978:234) om trafiknämnd, avses träda i kraft den I juli 1991.

Som ett led i en försökverksamhet har denna proposition utformats på ett nytt sätt. Den nya utformningen syftar till att vinna erfarenhe­ter för en eventuell övergång till en ändamålsenligare utformning av regeringens förslag m. m. till riksdagen.

Det regeringen vill att riksdagen skall ta ställning till redovisas i propositionen under mbriken Årendet till riksdagen, som alltså mot­svarar den tidigare mbriken Hemställan.

1    Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 157

1 Inledning

Prop. 1990/91:157

Kommunstyrelsen i Stockholms kommun hemställde år 1979 hos regering­en om förslag till lagstiftning för att ge kommuner möjlighet att ta ut avgifter i samband med prövning av ansökningar om dispens från före­skrifter i vägtrafikkungörelsen (1972:603, ändrad senast 1990:1211) eller terrängtrafikkungörelsen (1972:594, ändrad senast 1990:1203).

Trafiknämnden i Stockholms kommun anhöll därpå år 1984 att civilde­partementet hos stat-kommunberedningen (C 1983:02) skulle anhängiggö­ra frågan om kommunala avgiftsuttag för dispensbeslut inom trafiknämn-demas kompetensområde.

Stat-kommunberedningen behandlade frågan om avgifter för trafik-nämndemas verksamhet i delbetänkandet (Ds C 1984:6) Avgifter inom kommunal verksamhet. Beredningen fann att starka skäl talade för en rätt för kommunema att ta ut avgifter på området.

Betänkandet har remissbehandlats. Den enda av remissinstansema som uttalade sig i frågan delade beredningens uppfattning.

Betänkandet och remissyttrandena har lämnats över till kommunal-lagsgmppen (C 1986:A). Men gmppen har i sina betänkanden (Ds C 1987:5 och 1988:52) inte tagit upp frågan.

Frågan om särskilda avgifter för s. k. dispensfordon har också behand­lats i ett annat sammanhang. I departementspromemorian (Ds K 1987: 

II) 

Den tunga vägtrafikens kostnader berörs sålunda behovet av sådana avgif­ter. Det föreslås där att frågan tas upp till särskild prövning mot bakgmnd av dispensfordonens särskilt deformerande påverkan på vägar och broar. Promemorian har behandlats i propositionen 1987/88:50 om trafikpoliti­ken inför 1990-talet (TU20, rskr. 297). I propositionen anförs att kostna­der för vägslitage måste beaktas vid utformningen av kilometerskatten för tunga fordon (s. 193,402).

Inom civildepartementet har i samråd med justitie- och kommunika­tionsdepartementen utarbetats promemorian den 23 oktober 1989 Avgif­ter för kommunala dispensbeslut enligt trafiklagstiftningen. Den finns fogad till propositionen som bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan­sema återfinns i bilaga 2. En sammanställning av remissvaren har gjorts inom civildepartementet och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr RSII85/85, 768/87, 91/88).

Regeringen beslutade den 28 febmari 1991 att inhämta lagrådets yttran­de över ett förslag till en lag om ändring i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m.m. Det till lagrådet remitterade lagförslaget redovisas i bilaga 3.

Lagrådet har den 15 mars 1991 yttrat sig över förslaget. Lagrådets yttrande framgår av bilaga 4.

I det förslag som nu läggs fram har regeringen beaktat vad lagrådet har anfört. Dämtöver har i propositionen förslaget i lagrådsremissen ändrats vad gäller överklaganden.

2 Nuvarande ordning

P'"°p-

'- *

Lokala trafikföreskrifter liksom beslut om undantag från sådana före­skrifter kan i viss utsträckning meddelas av kommuner. Det sker med stöd av 147 respektive 159§ vägirafikkungörelsen eller 58 respektive 67 § terrängtrafikkungörelsen.

Kommunema får t.ex. meddela lokala trafikföreskrifter om att motor­drivna fordon med viss bmttovikt eller med viss bredd efler längd på fordon får föras fram på vägar som inte är enskilda (I47§ vägtrafikkungö­relsen).

Kommunema får i vissa fall även medge undantag från bl. a. gmndfö-reskriftema i 106 eller 107 § vägtrafikkungörelsen om högsta tillåtna vikt och bredd på fordon (159 §).

Sådana föreskrifter skall inom kommunen beslutas av en trafiknämnd enligt lagen (1978:234) om trafiknämnd (ändrad senast 1986:1247).

Beslut om dispens fattas av en kommun när frågan gäller bara kommu­nens område (159§ vägirafikkungörelsen). Om fordonet skall trafikera flera kommuner inom samma län, är det den statliga väghåflningsmyndig-heten, dvs. vägförvaltningen, som meddelar dispens (I59§). 1 de fall fordo­net skafl trafikera mer än ett län beslutar vägverket om undantag (159§).

Polismyndigheten på orten får meddela lokala föreskrifter, om de hör till kommunens ansvarsområde och om ett kommunalt beslut inte kan avvaktas utan olägenhet. Polismyndigheten får i så fall också medge un­dantag från sådana föreskrifter (147§ fjärde stycket respektive I59§ tredje stycket vägtrafikkungörelsen).

Också länsstyrelsema och trafiksäkerhetsverket får medge undantag från vägtrafikkungörelsen eller terrängtrafikkungörelsen. Länsstyrelsen får t.ex. meddela undantag från föreskrifter enligt 147§ andra stycket vägira­fikkungörelsen om transport av farligt gods.

De olika statliga myndighetemas dispensbeslut är med ett par undantag avgiftsbelagda enligt expeditionskungörelsen (1964:618, ändrad senast 1990:1250). Undantagen avser dispens från dels parkeringsföreskrifter, dels tillfälliga belastningsföreskrifter för en viss väg på gmnd av t.ex. tjällossning.

För dispensansökningar som prövas av trafiksäkerhetsverket betalas avgifter enligt förordningen (1972:648) med taxa för trafiksäkerhetsverket (ändrad senast 1991:38).

fl    Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 157

3 Regeringens överväganden

3. l Kommunala avgifter i ärenden om dispens enligt trafiklagstiftningen

Prop. 1990/91:157

Regeringens förslag: Kommunema skall ges rätt att av sökandena ta ut avgifter i sådana ärenden om undantag från föreskrifter om trafik på väg efler i terräng som regeringen med stöd av 2 § lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer har bemyndigat dem att pröva. Avgifterna skall få tas ut i förskoU.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot det.

Skälen för regeringens förslag: Dispensprövningar förorsakar kommu­nerna inte obetydliga kostnader. Men det saknas författningsstöd för en avgiftsbeläggning av dispensärenden som handläggs av en kommun.

Trafiknämnden i Stockholms kommun har till sin framstäflning i detta ärende fogat en utredning som visar på de kostnader som är förenade med dispensgivningen. Enligt denna utredning kan en hållfasthetsberäkning för dispensansökan när det gäller bestämmelser om fordons maximivikt t. ex. uppgå till 20000 kr med en genomsniUskostnad på 1000-1 500 kr per ärende i 1983 års priser.

Under senare år har diskussionen om avgifternas roll i den kommunala ekonomin varit livlig. Kommunema finansierar för närvarande ca 19 procent av sin verksamhet med avgifter. För landstingens del är andelen ca 7 procent. Avgifter inom det sociala området samt olika kultur- och fritidsaktiviteter täcker normah endast en mindre del av kostnaderna. Inom tekniska områden såsom vatten- och avloppsverksamhet, energipro­duktion och renhållning eftersträvas däremot ofta full kostnadstäckning.

I arbetet med att förnya och utveckla den offentliga verksamheten hårde ekonomiska frågorna en gmndläggande betydelse, inte minst med hänsyn till de nya krav som ställs på den offentliga sektorn. Det finns i dag en klar strävan att ge avgifterna en större betydelse som finansieringskälla. För deua talar bl.a. önskemålet att undvika skattehöjningar och att sträva efter atl varje verksamhet skall bära sina egna kostnader.

Kommunerna bör därför i likhet med t. ex. vägverket ges rätt att ta ut avgifter av sökandena i ärenden angående undantag från sådana föreskrif­ter om trafik på väg eller i terräng som kommunema får pröva med stöd av väg- eller terrängtrafikkungörelserna.

Kommunerna kan därigenom få en del av sina kostnader för dispens­prövningen täckta.

På det statliga området har riksdagen godkänt nya riktlinjer för utform­ningen av avgifter i enlighet med regeringens förslag i prop. 1989/90:138 om ansöknings- och expeditionsavgifter vid statliga myndigheter (FiU 38, rskr.289). Riktlinjerna innebär bl. a. att principen om full kostnadstäck-

ning bör sättas som ekonomiskt mål, att avgifter för tillslåndsärenden tas ut i form av ansökningsavgifter i stället för expeditionsavgifter och att gällande avgiftsfrihet för bl. a. staten och kommunema slopas eller starkt begränsas.

I likhet med vad som avses gälla på det statliga området bör kommuner­na få ta ut en avgift av sökanden när en ansökan görs i stället för vid expediering av beslutet. Från kostnadssynpunkt saknar nämligen utgången av prövningen betydelse. En ansökan som avslås drar i regel lika stora handläggningskostnader som ett bifallsbeslut.

Prop. 1990/91:157

3.2 Vem skall bestämma avgiftemas storlek?

Regeringens förslag: Kommunema skall bestämma avgiftemas stor­lek.

Gmndema för beräkning av avgifterna skafl anges i en taxa som beslutas av kommunfullmäktige.

Avgifterna får inte vara högre än kommunens genomsnittliga kostnader i ärenden av det slag som avgiften gäller.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstansema stöder promemo­rians förslag.

Trafiksäkerhetsverket är emellertid tveksamt till att varje kommun får fastställa avgiftens storlek. Verket anser att avgiftemas storlek bör bestäm­mas av regeringen för att uppnå likformighet med statliga myndigheters dispensprövningsavgifter.

Flera remissinstanser, däribland trafiksäkerhetsverket, riksrevisionsver­ket, Stockholms kommun och Svenska kommunförbundet, anser att en samordning bör göras av avgiftsbeloppens storlek i fråga om avgifter som tas ut av statliga myndighetema och de som tas ut av kommunema.

Rikspolisstyrelsen, vägverket, Stockholms kommun och Svenska kom­munförbundet anser att dispensavgiftens storlek bör anpassas efter det bötesbelopp som gäller för överträdelse av den bestämmelse i vägtrafik-kungörelsen som dispens kan lämnas för, eftersom det ini. kan uteslutas att den situationen uppstår att den mindre nogräknade avstår från möjlig­heten att söka dispens och i stället medvetet kalkylerar med riskema för böter. Några remissinstanser anser med hänsyn till skillnaden i arbetsin­sats mellan olika typer av ärenden att olika avgifter bör tas ut för enkla respektive komplicerade fall. Rikspolisstyrelsen anser vidare att statliga myndigheter bör undantas från skyldigheten att betala avgift till kommu­nerna.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller frågan om vem som skall bestämma avgiftema för ett ärende om dispens, finns det två altemativ.

Det ena alternativet är att regeringen bemyndigas att meddela föreskrif­ter om avgiftemas storlek. Det andra är att kommunema själva får be­stämma avgiftemas storlek.

Ett skäl för det törsta altemativet är att man därigenom skulle kunna säkerställa att avgiftema anpassas till vad som gäller i fråga om motsvaran­de statliga avgifter.

Som fömt har redovisats har riksdagen godkänt nya riktlinjer för det statliga avgiftsområdet. Dessa innebär bl.a. att principen om full kost­nadstäckning sätts som ekonomiskt mål. Till gmnd för avgiftssättningen skall det finnas schabloner baserade på en genomsnittlig handläggningstid för olika ärendetyper. Dessa schabloner bör sedan bilda underlag för saktaxor, dvs. en fast taxa för varje ärendetyp.

Kommunallagen (1977:179, ändrad senast 1990:787) innehåller inga särskilda regler om avgifter. I rättspraxis har dock den s. k. självkostnads­principen utbildats. Den innebär att kommunerna inte får ta ut en högre avgift än som motsvarar kommunens egna kostnader för den prestation som avgiften avser.

Regeringen har nyligen i prop. 1990/91:117 om en ny kommunallag gjort bedömningen att självkostnadsprincipen inte bör skrivas in i den nya lagen eftersom principens närmare innebörd och gränser övervägs av en särskild utredare (C 1990:09).

Den genomsnittliga handläggningskostnaden hos en kommun i ett dis­pensärende torde rimligtvis inte bli högre än motsvarande kostnad hos en statlig myndighet. Det finns därför enligt regeringens mening inte anled­ning att befara att de kommunala avgifterna kommer att skilja sig i någon avsevärd utsträckning från motsvarande statliga avgifter, när det nya statliga avgiftssystemet är i kraft.

Med hänsyn till dessa omständigheter samt till den kommunala självsty­relsens princip anser regeringen att kommunerna själva bör få bestämma avgifternas storlek, liksom också i vilken utsträckning avgifter skall tas ut.

Några remissinstanser framhåller att dispensavgifterna bör bestämmas med hänsyn till de bötesbelopp som gäller för överträdelser av den trafik­föreskrift som dispensen avser. Enligt vår bedömning får man utgå från att kommunema inom ramen för den genomsnittliga kostnaden även beaktar sådana faktorer vid bestämmande av avgiftemas storlek.

I likhet med vad som är avsett att gälla på det statliga avgiftsområdet, anser vi att staten eller kommunema inte bör vara befriade från avgifts­skyldighet.

Prop. 1990/91:157

3.3 Överklagande av avgiftsbeslut

Regeringens förslag: En kommuns beslut om avgift i ett dispens­ärende skall kunna överklagas hos kammarrätten.

Promemorians förslag: Avviker från regeringens förslag. Bedömningen i promemorian var att avgiftsbeslutet fick anses som en del av beslutet i dispensärendet och att det därför inte behövdes någon särskild föreskrift om överklagande av en trafiknämnds beslut om avgifter.

Remissinstanserna: Göteborgs kommun, som är den enda remissinstans

som har tagit ställning i denna fråga, avstyrker förslaget i promemorian. Kommunen anser bl. a. att det är tveksamt om trafiknämndens beslut att ta ut avgifter i ett dispensärende kan anses utgöra ett led i själva dispens­prövningen. Enligt kommunen kommer trafiknämnden i avgiftsfrågan att tillämpa hek andra föreskrifter än de som har med trafiken att skaffa, nämligen av kommunfullmäktige antagna gmnder för avgiftsuttaget. Tra­fiknämndens beslut om avgiftsuttag i det enskilda fallet bör därför enligt kommunen överklagas genom kommunalbesvär och inte genom förvalt­ningsbesvär.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen finner för sin del att en trafiknämnds beslut om att ta ut avgift i ett ärende om undantag från föreskrifter om trafik på väg eller i terräng inte kan anses utgöra ett led i dispensprövningen. Kommunens beslut om avgift kan således inte anses vara omfattade av reglema om överklagande i 4 § lagen om trafiknämnd.

Därför bör en uttrycklig regel ges om att en kommuns beslut om avgift i ett dispensärende får överklagas.

Med hänsyn till avgiftsbeslutets art bör det ske genom förvaltnings­besvär. Eftersom beslutet rör en avgift som en enskild skall betala, bör beslutet få överklagas hos domstol, lämpligen på samma sätt som i kommunalbesvärsmål hos kammarrätten. För att underlätta en prejudi­katbildning läggs här till skillnad mot vad som föreslogs i lagrådsremis­sen inte fram något förslag om fullföljdsförbud från kammarrätt.

Inte heller föreslår regeringen nu att länsstyrelsen skall fungera som en instans mellan kommunen och kammarrätten.

Kommunfullmäktiges beslut om gmndema för beräkning av dispensav­gifterna bör i likhet med vad som i allmänhet gäller för fullmäktiges beslut få överklagas genom kommunalbesvär. Det behövs ingen särskild regel om det.

Prop. 1990/91:157

3.4 Lagteknisk lösning

Regeringens förslag: Rätten för kommunema att ta ut en avgift i ärenden om undantag från vissa regler i vägirafikkungörelsen och terrängtrafikkungörelsen skall regleras i lagen om trafiknämnd.

Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att reglema skulle tas in i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtel­ser å allmän plats, m. m.

Remissinstanserna: Endast en remissinstans har yttrat sig över prome­morians förslag om författningsteknisk lösning, nämligen kammarrätten i Sundsvall. Kammarrätten anser att en placering av en bestämmelse i lagen om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats inte är lämplig, eftersom något egentligt samband mellan de avgifter som avses i den lagen och de aktuella avgiftema inte föreligger.

Lagrådet: Lagrådets förslag överensstämmer med regeringens.

Skälen för regeringens förslag: Lagrådel har framhållit att den inledande bestämmelsen i lagen om trafiknämnd är gmnden för trafiknämnderaas

t2   Riksdagen 1990/91. 1 saml Nr 157

behörighet att pröva just de ärenden som enligt förslaget skall kunna   Prop. 1990/91; 157 avgiftsbeläggas. Enligt lagrådet hör regler om att avgifter för prövningen får tas ut naturligt samman med den bestämmelsen. Regeringen kan instämma i lagrådets uppfattning.

3.5 Kostnadskonsekvenser

Regeringens bedömning: Förslaget att en kommuns beslut om avgift skall få överklagas bör kunna genomföras inom ramen för befintliga resurser.

Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte några synpunkter på kostnadema.

Remissinstanserna har inte berört kostnadsfrågan.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag innebär att kam­marrätterna får en ny ärendegmpp.

Eftersom avgiftema skall tas ut enligt en taxa som kommunfullmäktige har beslutat, saknas det anledning att befara att avgiftsbesluten kommer att överklagas i någon större omfattning. Under alla omständigheter kom­mer ärendena att vara enkla att avgöra. Den nya uppgiften bör därför kunna handhas inom ramen för befintliga resurser hos varje enskild kam­marrätt och hos regeringsrätten.

4 upprättat lagförslag

1 enlighet med vad som nu har anförts har inom civildepartementet upp­rättats förslag till

lag om ändring i lagen (1978:234) om trafiknämnd.

5 Ärendet till riksdagen

Regeringen föreslår

att riksdagen antar förslaget till lag om ändring i lagen (1978:234) om trafiknämnd.

6 Propositionens lagförslag

p- 

- '

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:234) om trafiknämnd

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:234) om trafiknämnd deb att nuvarande 4 § skall betecknas 6 §,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 4 och 5 §§, av följande lydelse, dels att den nya 6 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

4

§ I sådana ärenden om undan­tag från föreskrifter om trafik på väg eller i terräng som avses i I § andra stycket får trafiknämnden ta ut av­gifter av sökandena.

5

§ Grunderna för beräkningen av avgifter enligt 4§ skaU anges i en taxa som beslutas av kommunfull­mäktige.

En avgift fär inte vara högre än kommunens genomsnittliga kostna­der i ärenden av det slag som avgif­ten gäller

Avgifterna får tas ut i förskott.

4 §

6 §

En trafiknämnds beslut enligt I § får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos trafiksäkerhetsverket. Verkets beslut i ärendet får inte överklagas.

Vägverket och polismyndighetema får överklaga trafiknämndens eller länsstyrelsens beslut enligt I §.

Regeringen får föreskriva om inskränkningar i rätten att överklaga be­slut enligt I §.

En trafiknämnds beslut enligt 4 § får överklagas hos kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1991 och gäller ärenden där ansökan har gjorts efter ikraftträdandet.

Bilagal    Prop. 1990/91:157

CIVILDEPARTEMENTET

PROMEMORIA

Rättsenheten

1989-10-23      Dnr RS 1185/85,

768/87, 91/88

Avgifter för kommunala dispensbeslut enligt trafiklagstiftningen

1 Sammanfattning

I denna promemoria föreslås att kommunema ges rätt att ta ut en avgift för beslut om undantag från vissa regler i vägtrafikkungörelsen (1972:603) och terrängtrafikkungörelsen (1972:594). En bestämmelse härom föreslås i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtel­ser å allmän plats, m. m.

Promemorian har utarbetats inom civildepartementet i samråd med justitie- och kommunikationsdepartementen.

2 Lagförslag

Lag om ändring i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m. m.

Härigenom föreskrivs att det i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m. m. skall införas en ny paragraf 3 §, av följande lydelse.

3 §     Kommuner får ta ut avgifter från sökandena i sådana ärenden om

undantag från föreskrifter om trafik på väg eller i terräng som regeringen har bemyndigat kommunema att pröva.

Avgifterna får tas ut med högst det belopp som motsvarar kom­munens genomsnittliga kostnad för åtgärdema.

Gmndema för beräkning av avgiftema skall anges i en taxa som beslutas av kommunfullmäktige.

Avgifterna tas ut av sökandena och får tas ut i förskott.

Denna lag träder i kraft den I januari 1991.

3 Bakgrund

Den 28 november 1979 hemställde kommunstyrelsen i Stockholm hos

regeringen om förslag till lagstiftning för att ge även kommuner möjlighet

att ta ut avgifter i samband med prövning av ansökningar om dispens från

bestämmelserna i vägirafikkungörelsen, terrängtrafikkungörelsen och från

lokala trafikföreskrifter.

10

I en skrivelse den I febmari 1984 anhöll trafiknämnden i Stockholms Prop. 1990/91; 157 kommun att civildepartementet hos stat-kommunberedningen (C 1983:02) skulle anhängiggöra frågan om kommunala avgiftsuttag för dis­pensbeslut inom trafiknämndemas kompetensområde. Stat-kommunbe­redningen behandlade frågan om avgifter för trafiknämndernas verksam­het i delbetänkandet (Ds C 1984:6) Avgifter inom kommunal verksamhet. Beredningen fann att starka skäl talade för en rätt för kommunema att ta ut avgifter på området.

Betänkandet har remissbehandlats. Den enda av remissinstansema som uttalade sig i frågan, nämligen länsstyrelsen i Jämtlands län, delade bered­ningens uppfattning.

Betänkandet och remissyttrandena häröver har lämnats över till kom-munallagsgmppen (C 1986:A). Gmppen har i sina betänkanden (Ds C 1987:5; Ds 1988:52 och 53) dock inte särskilt tagit upp frågan om avgifter för trafiknämndernas verksamhet.

Under ärendets fortsatta beredning i civildepartementet har synpunkter under hand inhämtats från vägverket. Verket har därvid bl. a. betonat att det är av vikt att de avgifter som skall tas ut av statliga och kommunala organ inte skiljer sig alltför mycket i storlek.

4 Gällande ordning

Väg- och terrängtrafikföreskrifter liksom undantag från sådana föreskrifter meddelas i viss utsträckning av kommuner. Det sker med stöd av 147 respektive 159 § vägirafikkungörelsen (1972:603, ändrad senast 1989:670, VTK) eller 58 respektive 67 § terrängtrafikkungörelsen (1972:594, ändrad senast 1988:458, TTK). Det rör sig inte bara om lokala föreskrifter, utan också om allmänna trafikbestämmelser.

Om regeringen har bemyndigat kommunen att meddela föreskrifter om trafik på väg eller i terräng, skall denna uppgift inom kommunen has om hand av en trafiknämnd enligt lagen (1978:234) om trafiknämnd (ändrad senast 1986:1247).

Polismyndigheten får enligt VTK och TTK meddela lokala föreskrifter och undantag från sädana föreskrifter, om de hör till kommunens ansvars­område och om ett kommunalt beslut inte kan avvaktas utan olägenhet. Också andra statliga myndigheter länsstyrelsen, väghållningsmyndighe­ten, trafiksäkerhetsverket (TSV) och vägverket får medge undantag från bestämmelserna i VTK och TTK. I vilken omfattning myndigheterna har "dispensbemyndigande" framgår av respektive författning. När det gäller beslut om dispens som rör fordons vikt eller storlek beslutar kommunen när frågan endast gäller kommunens område. Om beslutet rör flera kom­muner inom samma län är det den statliga väghåflningsmyndigheten, dvs. vägförvaltningen, som får besluta. I det fall dispensbeslutet rör mer än ett län är det vägverket som beslutar.

De statliga myndigheternas dispensbeslut är med ett par undantag av­

giftsbelagda enligt expeditionskungörelsen (1964:618, ändrad senast

1989:563). Undantagen avser dispens från dels parkeringsföreskrifter, dels

' *

tillfälliga belastningsföreskrifter för en viss väg på gmnd av t.ex. tjälloss-    Prop. 1990/91: 157 ning.

För dispensansökningar som prövas av TSV utgår avgifter enligt förord­ningen (1972:648, ändrad senast 1988:1178) med taxa för trafiksäker­hetsverket. Dispensavgiften enligt expeditionskungörelsen är för närva­rande 100 kr.

Det finns inte något författningsstöd för en motsvarande avgiftsbelägg­ning av dispensbeslut som fattas av en kommun.

5 Aktuella förslag

Stockholms kommunstyrelses framställning avser en möjlighet för kom­munerna att ta ut en avgift för dispensbeslut på samma sätt som de statliga myndigheterna. Stockholms gatukontors hemställan innehåller en utred­ning som visar på de kostnader som är förenade med dispensgivningen.

En hållfasthetsberäkning för dispensansökan när det gäller bestämmel­ser om fordons maximivikt kan enligt gatukontoret t. ex. uppgå till 20 000 kr med en snittkostnad på 1 000-1 500 kr per ärende i 1983 års priser. Gatukontoret föreslår en fast avgift för att täcka en del av utredningskost­naderna på 500 kr med möjlighet till halvering i enklare fall, t.ex. om saken gäller förlängning av tidigare dispens. Det framhålls att sökanden många gånger gör en ekonomisk vinst genom sin dispens.

Det skall här noteras att en fråga om särskilda avgifter för s. k. dispens­fordon har behandlats i ett annat sammanhang. I departementspromemo­rian (Ds K 1987: 

II) 

Den tunga vägtrafikens kostnader berörs sålunda behovet av sådana avgifter. Det föreslås där att frågan tas upp till särskild prövning mot bakgmnd av dispensfordonens särskilt deformerande påver­kan på vägar och broar. Promemorian har behandlats i prop. 1987/88:50 om trafikpolitiken inför 1990-talet (TU20, rskr. 297). I propositionen anförs att vägslitagekostnader måste beaktas vid utformningen av kilome­terskatten för tunga fordon (s. 193, 402).

Det statliga avgiftssystemet har utretts av stämpelskatteutredningen. Utredningens förslag återfinns i belänkandena Del 1 och Del 2 (Ds Fi 1986:10 och Ds Fi 1986:

II) 

Avgifter för prövning av vissa ärenden hos statliga myndigheter. Utredningen har förordat att de statliga avgiftema förs över från expeditionskungörelseri till den författning i vilken till­ståndsplikten föreskrivs. Utredningens betänkanden har remissbehandlats och ärendet bereds för närvarande inom regeringskansliet.

6 Överväganden i sak

Stockholms kommuns ansökan innehåller starka skäl för ett kommunalt avgiftsuttag för dispensbeslut i fråga om vissa regler i väg- och terrängtra­fikkungörelserna.

Detta var också stat-kommunberedningens uppfattning. Ingen avvikan­

de mening anfördes i samband rtied remissbehandlingen av beredningens

' 2

förut nämnda betänkande (Ds C 1984:6) Avgifter inom kommunal verk-    Prop. 1990/91; 157 samhet.

En möjlighet att ta ut avgifter torde vara motiverad även i andra kom­muner än i Stockholms kommun.

En samordning av avgiftsbeloppens storlek i fråga om de avgifter som tas ut av de statliga myndighetema och de avgifter som skall tas ut av kommunema bör därvid lämpligen göras.

Frågan på vilket sätt man kan öppna de nu nämnda möjligheterna kräver emellertid en närmare undersökning.

7 Normgivning om avgifter

7.1 Allmänt om uttrycket avgift

Med avgift avses enligt förarbetena (prop. 1973:90, KU 26, rskr. 265) till regeringsformen (RF) vanligen en penningprestation som betalas för en specificerad motprestation från det allmänna (anförda prop. s. 213). Men det framhålls att den beteckning som i det särskilda fallet åsatts en pen­ningpålaga inte är avgörande för dess statsrättsliga karaktär (prop. s. 219 0. Det avgörande för om en offentligrättslig pålaga skall anses utgöra en avgift, en skatt, en sanktion eller ett vite är i stället dess reella innebörd.

I det här fallet torde det vara fråga om en avgift RF:s mening.

Offentligrättsliga avgifter kan vara frivilliga eller tvångsmässiga.

Denna skiflnad är avgörande för om bestämmelser som reglerar avgifts­uttaget skall ha stöd i ett riksdagsbeslut eller om en kommun eller den statliga myndigheten självständigt kan besluta om t.ex. en avgiftstaxa.

7.2 Grundlagen

Tvångsmässiga avgifter - typ renhållningsavgifter, sotningsavgifter och andra avgifter för tjänster som den enskilde i egenskap av t. ex. fastighets­ägare är skyldig att anlita hör sålunda till riksdagens primära lagstift­ningsområde till följd av bestämmelsen i 8 kap. 3 § RF. Enligt denna skall föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag.

Enligt gmndlagsmotiven hör föreskrifter om avgifter till riksdagens pri­mära lagområde om enskilda förpliktas erlägga en avgift för vilken någon direkt motprestation från det allmänna inte utgår (prop. 1973:90 s. 218). Vanskligare att bedöma är enligt motiven, när en avgift som erläggs i utbyte mot en vara eller tjänst faller under riksdagens kompetensområde. Avgörande vikt bör, sägs det vidare, fästas vid om den enskilde befinner sig i en sådan situation att han rättsligt eller faktiskt kan anses tvingad att erlägga avgiften. Under riksdagens kompetensområde faller enligt motiven vidare avgifter som syftar till intäkter som klart överstiger statens kostna­der.

13

7.2.1                                                                          Avgifter hänförliga till lagområdet på grund av 8 kap. 3 §

Prop. 1990/91:157

regeringsformen

Riksdagen kan bemyndiga regeringen eller en kommun att meddela före­skrifter om avgifter som på gmnd av 8 kap. 3 § annars skall meddelas av riksdagen (8 kap. 9 § andra stycket). Bemyndigande behöver inte göras i lag (prop. 1973:90 s. 316).

Det har i förarbetena fömtsätts att delegering på avgiftsområdet skall komma till stånd i inte obetydlig omfattning samt i enkla former (prop. s. 219).

I viss mån har delegering också skett.

Riksdagen (prop. 1974:171, SkU 61, rskr. 361) har sålunda gett rege­ringen ett sådant bemyndigande bl. a. i fråga om avgifter som regleras i expeditionskungörelsen.

Delegering kan även ske i två steg: först till regeringen med stöd av 8 kap. 9 § och sedan med riksdagens medgivande från regeringen till bl. a. kommuner (8 kap. 11 §).

7.2.2   Avgifter hänforliga till lagområdet på grund av 8 kap. 5 §

regeringsformen

Normgivningsformema för den kommunala lagstiftningen regleras i 8 kap. 5 § RF, där det bl. a. heter: "1 lag meddelas också föreskrifter om kommu­nemas befogenheter i övrigt." Det framgår av lagmotiven (prop. 1973:90 s. 305) att rätten att fastställa sådana offentligrättsliga avgifter som inte omfattas av 3 § fafler in under 5 §.

Det innebär att riksdagen kan ge kommunema en sådan rätt i lag. Sistnämnda paragraf innefattar således en direkt delegeringsmöjlighet. I samma utsträckning som i fråga om avgiftsföreskrifter med stöd av 8 kap. 5 § skulle riksdagen också kunna delegera till regeringen och medge vidare­delegering till en kommun med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§.

Avgifter som gmndar sig på avtal eller liknande, typ museiavgifter, torde dock inte kräva något särskilt lagstöd utöver den allmänna kompe­tensregeln i I kap. 4§ kommunallagen (1977:179, ändrad senast 1988:1253).

Det bör här noteras att det är skillnad på en kommuns obligatoriska och fakultativa uppgifter. De förra är i allmänhet reglerade i speciallag, medan de senare kan vara helt oreglerade. Det nämnda exemplet med museer är en uppgift som är fakultativ och helt och hållet oreglerad.

8 Överväganden i formfrågan

Man kan fråga sig om föreskrifter om avgifter för kommunala beslut om

dispens från bestämmelser i vägtrafikkungörelsen, terrängtrafikkungörel­

sen och från lokala trafikföreskrifter fafler under 3 § eller under 5 § i 8 kap.

RF.

En avgiftsföreskrift hänförlig till 8 kap. 3 § kan enligt 9 § meddelas av

14

regeringen eller kommunema efter riksdagens bemyndigande. Ett sådant   Prop. 1990/91; 157 bemyndigande behöver inte ges i lag.

Lagform krävs däremot för ett motsvarande bemyndigande i fråga om avgiftsföreskrifter enligt 5 §.

Om avgiften kan ses som ett åliggande, hör den tifl 8 kap. 3 §. Om det inte är fallet, hör den tifl 8 kap. 5 §.

Det kan hävdas att det är fullt frivilligt om man söker dispens från en trafikbestämmelse eller från en lokal trafikföreskrift och dessutom att dispensen är en förmån som har ett värde för sökanden som väl svarar mot avgiften. Å andra sidan har dispensen bara värde i förhållande till en tvingande reglering, nämligen den straffsanktionerade trafikföreskriften.

En vanligt förekommande ansökan om dispens gäller att få framföra fordon utan hinder av bestämmelsema i VTK om fordons vikt. Det kan t.ex. gälla förflyttning av en större mobilkran mellan olika arbetsplatser. Dispensen har i det fallet ett värde som är avsevärt i förhållande till vad som gäller enligt den tvingande föreskriften.

Det allmännas motprestation till den avgiftsbetalande är att utreda om den färdväg som sökanden önskar utnyttja har kapacitet utöver den gene-refla nivå som anges i VTK:s viktbestämmelser. Utredningen kan resultera i ett tillståndsbevis en dispens men den kan också resultera i ett negativt besked ett avslagsbeslut.

Hur skall man då se på ett sådant fall?

Som jämförelse kan anföras fallet att det allmännas motprestation tifl den avgiftsbetalande är ett tillståndsbevis, t.ex. ett körkort, utan vilket han inte straffritt kan företa vissa handlingar, t. ex. köra bil. Detta fall är ett exempel på en avgift som hör tifl riksdagens primära lagområde.

Även om tjänsten i och för sig är värdefufl för den avgiftsbetalande, anses således det rättsliga tvånget vara av avgörande betydelse.

Ett annat exempel kan hämtas från byggnadslagstiftningen, nämligen avgiften för bygglov enligt 11 kap. 5 § plan- och bygglagen (1987:10 PBL, ändrad senast 1989:515). Denna avgiftsbefogenhet för kommunen ges direkt i lagen, i vilken också anges att kommunfullmäktige bestämmer taxa för avgiftema. Bestämmelsen i PBL skulle kunna tolkas som ett bemyndi­gande enligt 8 kap. 5 § RF. Den är dock utformad efter mönster av den tidigare gällande byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1981:873). När kommunema gavs rätt att själva bestämma avgiftstaxa, angavs i förarbete­na att föreskrifter om avgift av detta slag var att bedöma enligt 8 kap. 3 och 9 §§ RF (prop. 1975:107, CU 29, rskr. 220).

En föreskrift om dispensavgifter av det slag som avses i detta ärende bör mot bakgmnd av vad som nu har sagts närmast hänföras under 8 kap. 3 §, alltså till de s. k. tvångsmässiga avgiftema.

Det innebär att sådana föreskrifter kräver beslut av riksdagen. Ett så­dant bemyndigande, som kan avse regeringen eller kommuner, behöver inte ges i lag (8 kap. 9 § andra stycket).

Det finns dock ändå skäl för att ett bemyndigande av detta slag bör ges i

form av lag när det gäller kommunala avgifter. Gmnden för avgiftsuttaget

blir lättillgängligare. En lagreglering skulle dessutom te sig konsekvent i

15

förhållande tifl hur jämförbara kommunala avgifter, t.ex. bygglovsavgif-   Prop. 1990/91:157 ten, regleras.

När det gäller avgiftema på det statliga området har riksdagen, som tidigare nämnts, år 1974 gett regeringen ett bemyndigande att meddela föreskrifter om sådana avgifter. Regeringens föreskrifter finns i expedi­tionskungörelsen.

Stämpelskatteutredningens förslag innebär att de avgifter som finns i expeditionskungörelsen skulle brytas ut från kungörelsen och föras över till den författning där tillståndsplikten är föreskriven. Utredningen har vida­re föreslagit att de aktuella ärendena beläggs med avgifter för vilka i princip fufl kostnadstäckning sätts som ekonomiskt mål. När det gäller det bemyndigande som regeringen har fått år 1974 har utredningen ansett att utredningens förslag innebär en sådan genomgripande förändring att rege­ringen bör inhämta riksdagens godkännande för att bestämma de nya avgiftema. Denna fråga bör emellertid behandlas i annat sammanhang, t. ex. i budgetpropositionen.

9 Riktlinjer för avgiftemas storlek

Expeditionskungörelsens avgiftsbelopp när det gäller statliga dispensbeslut på trafikområdet av det slag som avses här är i dag 100 kr.

Stockholms kommuns gatukontor har föreslagit ett högre belopp, nämli­gen 500 kr, med möjlighet till halvering i enklare fall.

Kommunema får i princip aldrig ta ut en högre avgift än som motsvarar kommunens egna kostnader för den prestation avgiften avser, den s.k. självkostnadsprincipen. Genomsnittskostnaden för att utreda dispensan­sökningar kan antagligen variera mellan kommunema.

I flera av de fall där kommunema får medge undantag kan även en statlig myndighet medge undantag, nämligen om det geografiskt berör mer än en kommun. Den kommunala dispensavgiften bör inte på något avgö­rande sätt skilja sig från den statliga dispens- eller expeditionsavgiften. Annars riskerar man, t. ex. när det gäller avvikelse från vikt eller dimen­sionsbestämmelser för fordon, att ansökan om dispens sker hos den myn­dighet som har den lägsta avgiften.

Som fömt har sagts måste dessa omständigheter beaktas när avgiftemas storlek bestäms. Frågan är emellertid vem som skafl besluta om dessa.

10 Vem skall bestämma avgifternas storlek?

När det gäller frågan om vem som skall bestämma avgiftema för dispens­

beslut finns det två möjligheter. Antingen kan avgiftema bestämmas av

regeringen i en förordning, eller av respektive kommun i fastställda taxor.

Ett skäl för att regeringen skall fastställa avgiftema skulle kunna vara att

man därigenom skulle kunna uppnå likhet med det statliga avgiftssystemet

på området. Det kan dock diskuteras om en sådan överensstämmelse är

önskvärd.

16

En eventuell olikhet på området motiveras emellertid främst av de Prop. 1990/91:157 lokala trafikföreskrifter som dispensansökan avser och av de kostnader som ansökan ger upphov till. I den utsträckning olikheter motiveras från dessa utgångspunkter måste i vart fall beaktas möjlighetema att söka andra dispensvägar. Till det kommer att kommunema har fått befogenheten att meddela både de lokala trafikföreskrifterna och besluta om undantag från dessa. Dessa förhållanden får sammantaget anses utgöra övervägande skäl för att låta kommunema bestämma om avgiftemas storlek.

11 Författningsteknisk lösning

Av redovisningen i det föregående framgår att föreskrifter om avgifter för beslut om undantag från trafikföreskrifter tillhör riksdagens primära lag­område enligt 8 kap. 3 § RF. Riksdagen kan emellertid med stöd av 8 kap. 9 § andra stycket bemyndiga regeringen eller kommunema att meddela sådana föreskrifter om avgifter som på gmnd av 8 kap. 3 § annars skall meddelas av riksdagen. Om riksdagen bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ett visst ämne, kan riksdagen därvid enlig 8 kap. 11 § medge att regeringen överlåter åt bl. a. kommunema att meddela bestämmelser i ämnet.

Kommunema kan alltså få den aktuefla normgivningsmakten antingen genom en direkt delegation från riksdagen, eller genom subdelegation, dvs. genom delegation från regeringen, I förevarande fall synes det vara en onödig omväg att reglera kommunemas kompetens på området genom delegation i två led. Kommunema bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifter direkt av riksdagen. Bemyndigandet bör ske i form av lag.

Fråga blir då i vilken lag bemyndigandet bör ges.

1 lagen om trafiknämnd finns föreskrifter om att det är trafiknämnden som skall ha hand om uppgiften att meddela föreskrifter om trafik på väg eller i terräng, i den utsträckning regeringen har överlåtit ät kommunen att meddela sådana föreskrifter. Detsamma gäfler när regeringen har bemyn­digat en kommun att pröva frågor om undantag från trafikföreskrifter eller om parkeringstillstånd på gmnd av sådana föreskrifter. I övrigt reglerar lagen trafiknämndens organisation och överklagande av nämndens beslut.

I lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m. m. (ändrad senast 1984:879) finns föreskrif­ter om rätt för en kommun att ta ut avgifter dels för upplåtelse på allmän plats (I §), dels för parkeringstillstånd (2 §).

Lagen om trafiknämnd reglerar framförallt trafiknämnden och dess

organisation. Regler om kommunernas rätt att ta ut avgifter i vissa fall

passar därför systematiskt mindre väl i denna lag. Närmast till hands ligger

i stället att reglera rätten att ta ut avgifter för de aktuella dispensbesluten i

samma lag som reglerar rätten att ta ut avgifter för parkeringstillstånd,

dvs. i den fömt nämnda lagen från år 1957. Det kan ske genom att man i

den lagen för in en ny paragraf 3 §.

17

I paragrafen bör anges att kommunen, dvs. trafiknämnden, får ta ut Prop. 1990/91; 157 avgifter i ärenden angående undantag från föreskrifter om trafik på väg efler i terräng. Det innebär att en avgift kan tas ut dispensärendet oavsett om ärendet prövas i sak eller ej. Om en sökande återkaflar sin dispensansö­kan därför att han inser att trafiknämnden inte kommer att bevilja honom begärd dispens, bör han inte undgå att betala avgift.

Vidare bör det föreskrivas att avgiftema inte får överstiga kommunens genomsnittliga kostnad för åtgärden. I likhet med vad som gäller för flertalet andra kommunala avgifter, bör vidare föreskrivas att avgiften skall beräknas enligt gmnder som anges i taxa som beslutas av kommun­fullmäktige.

Slutligen bör i paragrafen anges att avgiften får tas ut av sökanden och att den får tas ut i förskott.

Rubriken på 1957 års lag är kanske inte så lämplig, men denna fråga bör emellertid behandlas vid ett annat tillfälle.

12 Överklagande av avgiftsbeslut

En trafiknämnds beslut enligt 1 § lagen om trafiknämnd får överklagas hos länsstyrelsen enligt 4 § samma lag. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos trafiksäkerhetsverket som sista instans. Bestämmelsema om besvär i tra-fiknämndslagen medför att överprövning av trafiknämndemas beslut inte kan ske genom kommunalbesvär enligt 7 kap. I och 2 §§ kommunallagen. Trafiknämndens beslut om att ta ut avgifter i ärenden om undantag från föreskrifter om trafik på väg eller terräng bör anses utgöra ett led i dis­pensprövningen och kunna överklagas på samma sätt som nämndens beslut i andra frågor enligt 4 § lagen om trafiknämnd. Någon särskild föreskrift i ämnet behövs därför inte.

Bilaga 2   Prop. 1990/91:157

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över promemorian

Efter remiss har yttranden avgetts av

rikspolisstyrelsen,

kammarrätten i Sundsvall,

vägverket,

trafiksäkerhetsverket,

riksrevisionsverket,

länsstyrelsen i Jönköpings län,

länsstyrelsen i Norrbottens län,

Stockholms kommun,

Helsingsborgs kommun,

Göteborgs kommun,

Östersunds kommun.

Svenska kommunförbundet.

Småföretagens riksorganisation.

Lantbrukamas riksförbund,

Åkeriägamas centralförbund,

Entreprenadmaskinleverantöremas samarbetsorgan.

Rikspolisstyrelsen har lämnat över yUranden från polismyndigheterna i Stockholm, Göteborg, Malmö, Helsingborg och Östersund samt från För­eningen Sveriges Polischefer.

19

Bilaga 3   Prop. 1990/91; 157

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till

lag om ändring i lagen (1957:259) om rätt för kommun att

uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m. m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m. m.

dels att det i lagen skall införas tre nya paragrafer, 3 5 §§, av följande lydelse,

dels att mbriken till lagen skall lyda "Lag om rätt för kommuner att ta ut vissa avgifter".

3

§ I sådana ärenden om undantag från föreskrifter om trafik på väg eller i terräng som regeringen har bemyndigat kommunerna att pröva får kom­munerna ta ut avgifter av sökandena.

4

§ Gmndema för beräkningen av avgifter enligt 3 § skall anges i en taxa som beslutas av kommunfullmäktige.

Avgifterna får dock inte vara högre än kommunens genomsnittliga kost­nader för sina åtgärder i ärendet. Avgiftema får tas ut i förskott.

5      §   En kommuns beslut enligt 3 § får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

Kammarrättens beslut får inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den I juli 1991.

20

Bilaga 4   Prop. 1990/91:157

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1991-03-15

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf, justitierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN]

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 28 febmari 1991 har rege­ringen på hemstäflan av statsrådet Georg[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m.m.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av kammarrättsassessor Charlotte[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet;

1 frågan var de nya bestämmelsema lagtekniskt bäst hör hemma har alternativet till den valda lagen varit lagen (1978:234) om trafiknämnd. Detta altemativ har avvisats med hänvisning till att lagen framför allt reglerar trafiknämnden och dess organisation och att regler om kommu­ners rätt att ta ut avgifter därför passar systematiskt mindre väl i den lagen. Lagrådet delar inte den uppfattningen. Den inledande bestämmel­sen i lagen om trafiknämnd är gmnden för trafiknämndemas behörighet att pröva just de ärenden som enligt förslaget skall kunna avgiftsbeläggas. Regler om att avgifter för prövningen får tas ut hör som lagrådet ser det naturligt samman med den bestämmelsen. Lagrådet hänvisar som jämfö­relse till plan- och bygglagen (1987:10), där i 11 kap., om byggnadsnämnd, finns bestämmelser såväl om byggnadsnämndemas organisation som om rätt att ta ut avgift i ärenden som nämnden handlägger.

Lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplå­telser å allmän plats, m. m., som i lageditionen är upptagen under allmän­na ordningsstadgan, rör avgifter för rättigheter att i olika hänseenden använda allmänna platser och rör alltså inte ärenden av den förvaltnings­karaktär det nu är fråga om.

När det gäller storleken av avgiftema sägs i remissprotokollet att de bör maximeras till vad som motsvarar kommunens genomsnittliga kostnad "för åtgärden". I lagtexten används i stället uttrycket kommunens genom­snittliga kostnader "för sina åtgärder i ärendet". Avsikten torde vara att en genomsnittskostnad för ärendetypen skall få tas ut. Detta bör anges tydli­gare. Lagrådet avser med sitt förslag nedan i denna del att uttrycket "av det slag som avgiften gäller" inte skall ges en afltför snäv tolkning.

De nya bestämmelsema bör inte få tillämpas om ansökan om dispens gjorts före ikraftträdandet. Lagrådet förordar att detta anges i en över­gångsbestämmelse.

21

Lagrådet föreslår på grund av det anförda att följande

Prop. 1990/91:157

lagförslag får ersätta det som lagts fram i remissen.

"Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:234) om trafiknämnd

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:234) om trafiknämnd dels att nuvarande 4 § skall betecknas 6 §,

dels att det i lagen skafl införas två nya paragrafer, 4 och 5 §§, av följande lydelse, dels att den nya 6 § skall ha följande lydelse.

4

§ I sådana ärenden om undantag från föreskrifter om trafik på väg eller i terräng som avses i 1 § andra stycket får trafiknämnden ta ut avgifter av sökandena.

5

§ Gmndema för beräkningen av avgifter enligt 4 § skall anges i en taxa som beslutats av kommunfullmäktige.

En avgift får inte vara högre än kommunens genomsnittliga kostnader i ärenden av det slag som avgiften gäller. Avgiftema får tas ut i förskott.

4 § En trafiknämnds beslut enligt 6§ En trafiknämnds beslut enligt I § får överklagas hos länsstyrelsen.     I § får överklagas hos länsstyrelsen.

Delsamma gäller elt beslut av ira­

fiknämnd om uttagande av avgift

enligt 4 §.

Länsstyrelsens beslut får överklä-        Länsstyrelsens beslut får överkla­

gas hos trafiksäkerhetsverkel. Ver-    gas hos trafiksäkerhetsverket eller,

kels beslul i ärendel får inte över-     om beslulel rör uttagande av avgift,

klagas.

hos kammarrätten. Beslut av trafik-

säkerhetsverkel eller kammarrätten får inte överklagas.

Vägverket och polismyndighetema får överklaga trafiknämndens eller länsstyrelsen beslut enligt I §.

Regeringen får föreskriva om inskränkningar i rätten att överklaga be­slut enligt 1 §.

Denna lag träder i kraft den I juli  1991 och gäller ärenden i vilka ansökan gjorts efter ikraftträdandet."

22

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 mars 1991

Prop. 1990/91:157

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wal­lén, S.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler fråga om lagstiftning om kommunala dis­pensavgifter i trafikärenden.

Regeringen beslutar att genom proposition lämna förslag till riksdagen om kommunala dispensavgifter i trafikärenden i enlighet med bilagan till detta protokoll.

Ur protokollet:

Maud[REDACTED_EFTERNAMN]

23

INNEHÅLL

Prop. 1990/91:157

Propositionen   ................................................... 

.... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll........................ 

.... 

I

1

Inledning......................................................... 

.... 

2

2

Nuvarande ordning   .......................................... 

.... 

3

3

Regeringens överväganden.................................. 

.... 

4

3.1

Kommunala avgifter i ärenden om dispens enligt trafiklag­stiftningen     

4

3.2

Vem skall bestämma avgiftemas storlek?   ........ 

.... 

5

3.3

Överklagande av avgiftsbeslut   ..................... 

.... 

6

3.4

Lagteknisk lösning......................................... 

.... 

7

3.5

Kostnadskonsekvenser................................... 

.... 

8

4

Upprättat lagförslag........................................... 

.... 

8

5

Ärendet till riksdagen......................................... 

.... 

8

6

Propositionens lagförslag  ................................... 

.... 

9

Bilaga 1 Promemorian Avgifter för kommunala dispensbeslut en­

ligt trafiklagstiftningen   ........................... 

10

Bilaga 2    Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian   .................................. 

.. 

19

Bilaga 3    Lagrådsremissens lagförslag..................... 

20

Bilaga 4    Lagrådets ytttrande............................... 

21

Utdrag ur regeringsprotokollet den 21 mars 1991   ..... 

23

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1991                                                                                                                      24