Prop.

1994/95:50Regeringens proposition

1994/95:50

Nya kapitaltäckningsregler m.m.

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 1 november 1994

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till ändringar i lagstiftningen för

kreditinstitut - dvs. banker, kreditmarknadsbolag och Svenska skepps-

hypotekskassan - och värdepappersbolag. Genom ändringarna införlivas med den

svenska lagstiftningen bestämmelserna i fyra EG-direktiv som ingår i det tillägg

till EES-avtalet som riksdagen beslutade om i juni 1994. De aktuella direktiven

är

 1. direktivet 93/22/EEG om investeringstjänster inom värdepappersområdet,

 2. direktivet 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kredit-

institut,

 3. direktivet 92/121/EEG om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora

exponeringar,

 4. direktivet 92/30/EEG om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut.

 Direktivet om investeringstjänster innebär att det system med hemlands-

auktorisation och hemlandstillsyn som grund för rätten att bedriva verksamhet

inom hela EES-området som tidigare införts för kreditinstitut nu införs också

för värdepappersföretag. För anpassningen till direktivet om in-

vesteringstjänster föreslås bl.a. regler om

 - krav på vissa lägsta nivåer för startkapital i värdepappersbolag,

 - lämplighetsprövning av större ägare i värdepappersbolag,

 - rätt för värdepappersföretag från ett EES-land att med stöd av sin auk-

torisation i hemlandet etablera filialer och tillhandahålla vissa angivna

tjänster i Sverige,

 - hemlandstillsyn över verksamhet som bedrivs här av ett värdepapperföretag

hemmahörande i ett annat EES-land, oavsett om detta sker genom filial eller

gränsöverskridande verksamhet,

 - rätt till domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut.

 I anslutning till denna harmonisering undantas från värdepappersrörelselagens

tillämpningsområde bl.a. verksamhet som bedrivs av försäkringsbolag med

koncession enligt försäkringsrörelselagen och försäkringsmäklares förmedling av

andelar i värdepappersfonder.

 Som en följd av anpassningen till direktivet om kapitalkrav föreslås

bestämmelser om kapitaltäckning för marknadsrisker i kreditinstituts och

värdepappersbolags handel med finansiella instrument. Med marknadsrisker avses

bl.a. positionsrisker, valutakursrisker samt motparts- och avvecklingsrisker. De

nya bestämmelserna kompletterar nuvarande regler om kapitaltäckning för

kreditrisker och innebär att företagen måste ha en kapitalbas som täcker bägge

formerna av risker. För att möta de nya kapitalkraven för marknadsrisker tillåts

företagen att i kapitalbasen räkna in ytterligare poster utöver dem som nu

godtas för täckning av kreditrisker.

 För anpassningen till direktivet om stora exponeringar föreslås regler om

begränsningar och rapportering av kreditinstituts och värdepappersbolags stora

exponeringar. En exponering anses stor när den uppgår till 10 % eller mer av

företagets kapitalbas. Enligt den huvudregel som föreslås får företagets

exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning

inte överstiga 25 % av företagets kapitalbas. Ett företags stora exponeringar

får sammanlagt uppgå till högst 800 % av kapitalbasen.

 För harmoniseringen med direktivet om gruppbaserad tillsyn föreslås regler som

tar sikte på finansiella företagsgrupper, dvs. sådana företagsgrupper i vilka

ingår kreditinstitut eller värdepappersbolag. De nya reglerna innebär att vad

som föreskrivs om kapitalkrav för kredit- och marknadsrisker och om stora

exponeringar skall tillämpas på den samlade ekonomiska ställningen för

finansiella företagsgrupper. Samtidigt skall kraven m.m. iakttas även individu-

ellt av de kreditinstitut och värdepappersbolag som ingår i en finansiell

företagsgrupp.

 De nya bestämmelserna om kapitaltäckning för marknadsrisker, stora exponeringar

och tillsyn av finansiella företagsgrupper förs samman i en ny lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Till denna lag överflyttas dessutom de bestämmelser om kapitaltäckning för

kreditrisker som nu finns utspridda på flera lagar.

 Vidare föreslås i propositionen att lämplighetsprövning av större ägare skall

utgöra en del av prövningen av en ansökan om oktroj för bankaktiebolag, om

tillstånd att driva finansieringsverksamhet enligt lagen om kreditmarknadsbolag

och om tillstånd att driva värdepappersrörelse.

 Den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag föreslås träda i kraft i två etapper. De bestämmelser som

bygger på direktiven om stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn träder i

kraft den 1 januari 1995, medan reglerna om kapitaltäckning för marknadsrisker

träder i kraft den 1 januari 1996. Det senare gäller även de nya bestämmelser i

bl.a. lagen om värdepappersrörelse som grundas på direktivet om

investeringstjänster.

 3

Innehållsförteckning

1Förslag till riksdagsbeslut..................9

2Lagtext.....................................10

 2.1 Förslag till lag om kapitaltäckning och stora expo-

 neringar för kreditinstitut och värdepappersbolag10

 2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100)...........................28

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1079) om

 Svenska skeppshypotekskassan.........30

 2.4 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

 (1987:617)...........................31

 2.5 Förslag till lag om ändring i bankaktiebolagslagen

 (1987:618)...........................34

 2.6 Förslag till lag om ändring i sparbankslagen

 (1987:619)...........................37

 2.7 Förslag till lag om ändring i föreningsbankslagen

 (1987:620)...........................39

 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:508) om

 försäkringsmäklare...................41

 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

 självdeklaration och kontrolluppgifter43

 2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:655) om

 återföring av obeskattade reserver...45

 2.11 Förslag till lag om ändring i insiderlagen

 (1990:1342)..........................46

 2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

 värdepappersrörelse..................48

 2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

 utländska filialer m.m...............70

 2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:543) om

 börs- och clearingverksamhet.........71

 2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

 kreditmarknadsbolag..................74

 2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

 individuellt pensionssparande........76

 2.17 Förslag till lag om ändring i uppbördslagen

 (1953:272)...........................77

 2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:806) om

 ändring i lagen (1991:981) om värdepappers-

 rörelse..............................79

3Ärendet och dess beredning..................81

4Bakgrund....................................83

 4.1 EES-avtalet och tilläggsavtalet......83

 4.2 Genomförd och återstående harmonisering84

 4.2.1 Banker och andra kreditinstitut84

 4.2.2 Värdepappersföretag............86

5EES-regler om värdepappersrörelse...........88

 5.1 Direktivet om investeringstjänster inom värdepappers-

 området..............................89

 5.2 Undantag från värdepappersrörelselagens tillämpnings-

 område m.m...........................90

 5.3 Mottagande av medel på konto och kreditgivning97

 5.4 Hemlandsauktorisation...............102

 5.5 Tillståndskrav, startkapital m.m....108

 5.6 Börs- och clearingmedlemskap m.m....114

 5.7 Rapporteringsskyldighet och information om

 handeln.............................123

 5.8 Hemlandstillsyn.....................129

 5.9 Prövning av större ägares lämplighet136

 5.10 Rätt till domstolsprövning av vissa förvaltnings-

 beslut..............................142

 5.11 Aktier i moderbolag som är försäkringsbolag145

6Kapitalkrav m.m. för kreditinstitut och

 värdepappersbolag..........................147

 6.1 Bakgrund............................147

 6.2 Nuvarande kapitaltäckningsregler....156

 6.3 Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag

 och kreditinstitut..................159

 6.4 Baselkommitténs förslag.............161

 6.5 Införlivandet av EES-reglerna om kapitaltäcknings-

 krav för marknadsrisker.............164

 6.6 Ny gemensam lag om kapitaltäckning och stora expo-

 neringar för kreditinstitut och värdepappersbolag169

 6.7 Det samlade kapitaltäckningskravet för kreditinstitut

 och värdepappersbolag...............170

 6.8 Handelslagret.......................173

 6.9 Kapitalkrav för marknadsrisker......176

 6.9.1 Nettning......................176

 6.9.2 Ränterisker...................179

 6.9.3 Aktiekursrisker...............185

 6.9.4 Garantigivning vid emissioner.188

 6.9.5 Avvecklingsrisker.............189

 6.9.6 Motpartsrisker................191

 6.9.7 Andra risker..................193

 6.9.8 Valutakursrisker..............194

 6.9.9 Kostnadsrisker................199

 6.10 Kapitalbasen........................200

 6.10.1 Utvidgad kapitalbas..........200

 6.10.2 Kumulativa preferensaktier och

 uppskrivningsfonder m.m.............203

 6.10.3 Skatteutjämningsreserven m.m.207

 6.11 Övervaknings- och tillsynssystem samt informations-

 skyldighet..........................211

7Övervakning och kontroll av stora exponeringar215

 7.1 Bakgrund och gällande rätt..........215

 7.2 Direktivet om övervakning och kontroll av kredit-

 instituts stora exponeringar........216

 7.3 Begränsningar av stora exponeringar.218

 7.4 Rapportering av stora exponeringar..234

 7.5 Övergångsbestämmelser...............237

8Tillsyn av finansiella företagsgrupper (gruppbaserad

 tillsyn)...................................240

 8.1 Bakgrund............................240

 8.2 Finansiella företagsgrupper.........242

 8.3 Omfattningen av tillsynen av finansiella företags-

 grupper.............................249

 8.4 Undantag från tillsynen.............255

 8.5 Fördelningen av tillsynsansvaret....257

 8.6 Särskilt om tillsyn över finansiella företagsgrupper

 avseende stora exponeringar och kapitalkrav för

 marknadsrisker......................260

 8.7 Sammanställningens form och omfattning265

 8.8 Information som skall tillhandahållas av holding-

 företag med blandad verksamhet och deras dotter-

 företag.............................269

 8.9 Åtgärder för att underlätta tillämpningen av till-

 synen över den finansiella företagsgruppen271

 8.10 Tillsynsredovisning.................275

9 Ägarprövning vid oktroj- och tillståndsprövning

 samt koncernbidrag i bankkoncerner.......279

10 Normgivningsbemyndiganden................283

11 Ekonomiska effekter av förslagen.........289

12 Ikraftträdande...........................292

13 Författningskommentar....................293

 13.1 Förslaget till lag om kapitaltäckning och stora

 exponeringar för kreditinstitut och värdepappers-

 bolag...............................293

 13.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100)..........................330

 13.3 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

 (1987:617)..........................331

 13.4 Förslaget till lag om ändring i bankaktiebolags-

 lagen (1987:618)....................332

 13.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:508) om

 försäkringsmäklare..................333

 13.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325)

 om självdeklaration och kontrolluppgifter335

 13.7 Förslaget till lag om ändring i insiderlagen

 (1990:1342).........................336

 13.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981)

 om värdepappersrörelse..............336

 13.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160)

 om utländska filialer m.m...........362

 13.10Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:543)

 om börs- och clearingverksamhet.....362

 13.11Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610)

 om kreditmarknadsbolag..............366

 13.12Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:931)

 om individuellt pensionssparande....367

 13.13Förslagen till ändring i lagen (1980:1097)

 om Svenska skeppshypotekskassan, sparbankslagen

 (1987:619), föreningsbankslagen (1987:620) och lagen

 (1990:655) om återföring av obeskattade reserver367

 13.14Förslaget till lag om ändring i uppbördslagen

 (1953:272)..........................368

 13.15Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:806)

 om ändring i lagen (1991:981) om värdepappers-

 rörelse.............................368

Bilaga 1Promemorians lagförslag.............370

Bilaga 2Remissammanställning................429

Bilaga 3Lagrådets yttrande den 24 oktober 1994524

Bilaga 4Direktivet om övervakning och kontroll av kredit-

 instituts stora exponeringar (92/121/EEG)541

Bilaga 5Direktivet om gruppbaserad tillsyn över kredit-

 institut (92/30/EEG)................549

Bilaga 6Direktivet om investeringstjänster inom värde-

 pappersområdet (93/22/EEG)..........556

Bilaga 7Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag

 och kreditinstitut (93/6/EEG).......576

Bilaga 8Promemoria upprättad av försäkringsdomaren

 Bo[REDACTED_EFTERNAMN] angående Normgivningsbemyndiganden

 på finansmarknadsområdet............602

Bilaga 9Ordlista............................611

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

Rättsdatablad

 5

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag,

2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

3. lag om ändring i lagen (1980:1097) om Svenska skeppshypoteks-kassan,

4. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

5. lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618),

6. lag om ändring i sparbankslagen (1987:619),

7. lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620),

8. lag om ändring i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare,

9. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

10.lag om ändring i lagen (1990:655) om återföring av obeskattadereserver,

11.lag om ändring i insiderlagen (1990:1342),

12.lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

13.lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.,

14.lag om ändring i lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet,

15.lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

16.lag om ändring i lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande,

17.lag om ändring i uppbördslagen (1953:272),

18.lag om ändring i lagen (1994:806) om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse.

 9

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappers-

bolag

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Definitioner

1 § I denna lag betyder

 1. bank: bankaktiebolag, sparbank och föreningsbank,

 2. kreditmarknadsbolag: ett svenskt aktiebolag som har fått tillstånd att driva

finansieringsverksamhet enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

 3. värdepappersbolag: ett svenskt aktiebolag som har fått tillstånd att driva

värdepappersrörelse enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

 4. kreditinstitut: bank, kreditmarknadsbolag och Svenska skeppshypotekskassan,

 5. institut: kreditinstitut och värdepappersbolag,

 6. finansiellt institut: ett svenskt eller utländskt företag som inte är

kreditinstitut, värdepappersbolag eller motsvarande utländskt företag och vars

huvudsakliga verksamhet är att

 - förvärva aktier eller andelar,

 - driva valutahandel,

 - driva värdepappersrörelse, utan att vara tillståndspliktigt enligt 1 kap. 3 §

lagen om värdepappersrörelse, eller

 - driva en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § andra stycket

2-11 lagen om kreditmarknadsbolag, utan att vara tillståndspliktigt enligt 1

kap. 2 § samma lag,

 7. holdingföretag med finansiell verksamhet: ett finansiellt institut som har

minst ett dotterföretag som är kreditinstitut, värdepappersbolag eller

motsvarande utländskt företag och vars dotterföretag även i övrigt uteslutande

eller huvudsakligen utgörs av sådana företag eller finansiella institut,

 8. holdingföretag med blandad verksamhet: ett svenskt eller utländskt moder-

företag som inte är kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländskt

företag eller holdingföretag med finansiell verksamhet, men som har minst ett

dotterföretag som är kreditinstitut, värdepappersbolag eller motsvarande

utländskt företag,

 9. anknutet företag: ett svenskt eller utländskt företag vars huvudsakliga

verksamhet består i att äga eller förvalta fast egendom, tillhandahålla

datatjänster eller bedriva annan liknande verksamhet som har samband med ett

eller flera kreditinstituts, värdepappersbolags eller motsvarande utländska

företags huvudsakliga verksamhet,

 10. ägarintresse: ett direkt eller indirekt innehav av 20 % eller mer av

rösterna eller kapitalet i ett företag.

2 § Om ett institut, ett holdingföretag med finansiell verksamhet eller ett

holdingföretag med blandad verksamhet äger så många aktier eller andelar i en

svensk eller utländsk juridisk person att det har mer än hälften av rösterna för

samtliga aktier eller andelar, är institutet eller holdingföretaget moderföretag

och den andra juridiska personen dotterföretag. Om ett dotterföretag eller flera

dotterföretag tillsammans eller ett moderföretag och ett eller flera

dotterföretag tillsammans äger så många aktier eller andelar i en juridisk

person som nyss sagts, är även sistnämnda juridiska person dotterföretag till

moderföretaget.

 Har ett institut, ett holdingföretag med finansiell verksamhet eller ett

holdingföretag med blandad verksamhet i annat fall på grund av aktie- eller

andelsinnehav eller avtal ensamt ett bestämmande inflytande över en juridisk

person och en betydande andel i resultatet av dess verksamhet, är institutet

eller holdingföretaget moderföretag och den juridiska personen dotterföretag.

 Moderföretag och dotterföretag utgör tillsammans en koncern. Med koncernföretag

avses i denna lag företag inom samma koncern.

2 kap. Kapitalkrav och kapitalbas

Kapitalkrav

1 § Ett institut skall vid varje tidpunkt ha en kapitalbas som motsvarar summan

av kapitalbaserna för kreditrisker enligt 2 § och för marknadsrisker enligt

3 och 4 §§.

 En och samma mängd av kapitalbasen får inte användas för att samtidigt täcka

både kreditrisker och marknadsrisker.

2 § För att uppfylla kapitalkravet för kreditrisker skall institutet ha en

kapitalbas, beräknad enligt 6 och 7 §§, som motsvarar minst 8 % av värdet av

institutets tillgångar och åtaganden beräknat enligt 3 kap. 1 §.

3 § För att uppfylla kapitalkravet för marknadsrisker skall institutet ha en

kapitalbas, beräknad enligt 6-8 §§, som täcker marknadsrisker beräknade enligt

4 kap. 2-8 §§.

4 § Ett institut får, efter medgivande av Finansinspektionen, för sådana

marknadsrisker som avses i 4 kap. 2-7 §§ och för valutakursrisker enligt 4 kap.

8 § som hänför sig till det handelslager som avses i 4 kap. 1 § beräkna

kapitalkravet enligt 2 §, om summan av marknadsvärdet av posi-tionerna i

handelslagret och oreglerade fordringar hänförliga till dessa

 1. normalt inte överstiger 5 % av summan av institutets totala balansomslutning

och totala åtaganden utanför balansräkningen,

 2. normalt inte överstiger ett belopp som motsvarar 15 miljoner ecu, samt

 3. inte vid något tillfälle överstiger 6 % av institutets totala balans-

omslutning och totala åtaganden utanför balansräkningen och inte heller över-

stiger ett belopp som motsvarar 20 miljoner ecu.

5 § Även om kraven enligt 2-4 §§ är uppfyllda får ett värdepappersbolags

kapitalbas, beräknad enligt 6-8 §§, aldrig understiga ett belopp som motsvarar

25 % av bolagets fasta omkostnader för det föregående året eller, om bolagets

verksamhet pågått i mindre än ett år, 25 % av de fasta omkostnader som angetts i

bolagets verksamhetsplan.

 Om omfattningen av bolagets verksamhet ändrats väsentligt sedan det föregående

året eller om Finansinspektionen finner att verksamhetsplanen behöver

korrigeras, får inspektionen besluta om ändring av kapitalkravet enligt första

stycket.

Kapitalbas

6 § Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter

avräkning enligt 7 §. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av

kapitalbasen.

 Med primärt kapital avses:

 A. I bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget kapital med

undantag för kumulativa preferensaktier, i sparbanker reservfonder, i

föreningsbanker eget kapital med undantag för förlagsinsatser samt i Svenska

skeppshypotekskassan kassans reservfond. Från eget kapital skall undantas

uppskrivningsfonder.

 B. I banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag kapitalandelen av

skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond.

 C. I banker och kreditmarknadsbolag kapitalandelen av det belopp som svarar mot

bankens eller bolagets reserver till följd av avskrivning på egendom som

upplåtits till nyttjande.

 Med supplementärt kapital avses värdet av förlagsandelslån, förlagslån och

andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid på minst fem år och med rätt

till betalning först efter institutets övriga borgenärer, dock sammanlagt högst

till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapitalet.

Förlagsandelslån, förlagslån och andra skuldförbindelser vilkas återstående

löptid understiger fem år får tas upp till ett belopp som motsvarar högst 20 %

av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

 Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, efter medgivande av

Finansinspektionen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i

andra och tredje styckena.

7 § Från det primära kapitalet skall institutet räkna av övervärden vid förvärv

av rörelse (inkråmsgoodwill), som redovisas i institutet. Från summan av det

primära och det supplementära kapitalet enligt 6 § andra- fjärde styckena skall

institutet räkna av det bokförda värdet av vad som har skjutits till som

aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver försäkringsverksamhet

eller något slag av finansiell verksamhet som kräver tillstånd. Någon avräkning

skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst 5 % av företagets eget

kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana

tillskott inte överstiger 10 % av institutets eget kapital eller egna fonder.

Avräkning skall inte heller göras för tillskott som belöper på företag som

omfattas av gruppbaserad redovisning enligt 6 kap. genom fullständig

konsolidering eller genom en klyvningsmetod.

Utvidgad kapitalbas

8 § För att uppfylla de kapitalkrav som avses i 3 och 5 §§ får institutet -

utöver de poster som enligt 6 § kan utgöra primärt eller supplementärt kapital -

till kapitalbasen räkna även andra poster, såsom nettovinster hänförliga till

institutets handelslager och förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två

år. Från den utvidgade kapitalbasen skall institutet räkna av icke likvida

tillgångar.

3 kap. Kapitalkrav för kreditrisker och för marknadsrisker enligt 2 kap. 4 §

1 § Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § bestäms i förhållande till

ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret.

Tillgångar och åtaganden delas in i följande grupper:

 A 1. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kommun eller

därmed jämförlig samfällighet svarar.

 3. Placeringar och fordringar för vilka en utländsk stat eller centralbank

eller Europeiska gemenskaperna svarar, om placeringen eller fordran gäller i den

utländska statens eller gemenskapens valuta och är refinansierad i samma valuta.

 4. Övriga placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de utländska

stater eller centralbanker som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar och fordringar för vilka svarar en sådan utländsk kommun eller

därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd,

som regeringen föreskriver.

 6. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller fordringar som anges i 1-5.

 B 1. Placeringar och fordringar för vilka Allmänna pensionsfonden, ett kredit-

institut eller ett värdepappersbolag med tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse svarar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svarar en kommun eller därmed jämförlig

samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

 3. Placeringar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år för

vilka ett utländskt kreditinstitut svarar.

 4. Placeringar och fordringar för vilka svarar ett utländskt kreditinstitut i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

 6. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller fordringar som anges i 1-5.

 C. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i bostadsfastighet eller tomträtt till sådan fastighet inom

det uppskattade värde som institutet bestämt efter särskild värdering.

 D. Övriga placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

 - sådana tillskott som enligt 2 kap. 7 § första och andra meningarna skall

räknas av från kapitalbasen,

 - sådana tillskott som avses i 2 kap. 7 § sista meningen,

 - sådana icke likvida tillgångar som räknats av från kapitalbasen enligt 2 kap.

8 §,

 - fordringar mot företag som ingår i samma finansiella företagsgrupp som

institutet och som omfattas av bestämmelser om fullständig konsolidering,

 - fordringar som har garanterats av ett företag som ingår i samma finansiella

företagsgrupp som institutet och som omfattas av bestämmelser om fullständig

konsolidering.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet skall tillgångarna och åtagandena tas upp

till sammanlagt

 - 0 % av summan av de poster som anges i första stycket A,

 - 20 % av summan av de poster som anges i första stycket B,

 - 50 % av summan av de poster som anges i första stycket C, samt

 - 100 % av summan av de poster som anges i första stycket D.

2 § Kapitalkravet för marknadsrisker enligt 2 kap. 4 § bestäms enligt 1 § med

det tillägget att även tillgångar och åtaganden som ingår i handelslagret

beaktas.

4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 §

Handelslager

1 § Ett instituts handelslager utgörs av sådana positioner i finansiella instru-

ment som institutet tagit för att på kort sikt göra en vinst eller för att

skydda andra positioner i handelslagret. Till handelslagret skall också räknas

sådana exponeringar som uppkommit till följd av oavslutade affärer i finansiella

instrument eller inte fullgjorda leveranser av sådana instrument.

 Handelslagret utgörs vidare av ett instituts resultatförda men oreglerade

fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret, såsom fordringar på

avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

Positionsrisker

2 § Kapitalkravet för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett

instituts handelslager bestäms på grundval av emittentens kreditvärdighet och

instrumentens löptid. Kapitalkravet omfattar specifik och generell risk i

positionerna. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet mot varandra räkna

av positioner vilkas värde ökar vid ökning av instrumentets eller underliggande

instruments värde (långa positioner) och övriga positioner (korta positioner) i

finansiella instrument, om instrumenten är av samma slag och utgivna av samma

emittent eller, i fråga om finansiella instrument med andra finansiella

instrument som underliggande tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av

instrument som uppfyller dessa villkor.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet avseende den specifika risken skall de

ränteanknutna finansiella instrumenten delas in i följande grupper:

 A. Placeringar och fordringar

 1. där emittenten är svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig

samfällighet,

 2. där emittenten är någon utländsk stat eller centralbank som regeringen

föreskriver,

 3. där emittenten är en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig sam-

fällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver,

 4. för vilka säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar som anges i 1-3.

 B. Placeringar och fordringar

 1. där emittenten är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 2. där emittenten är en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen föreskriver,

 3. där emittenten är ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföretag i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

 4. där emittenten är någon av de internationella utvecklingsbanker som reger-

ingen föreskriver,

 5. för vilka säkerheten utgörs av sådana placeringar eller fordringar som avses

i 1-4,

 6. som uppfyller särskilda krav i fråga om marknadsnotering, likviditet och

kreditvärdighet hos emittenten.

 C. Övriga placeringar och åtaganden.

 Kapitalkravet för den specifika risken skall i varje enskild valuta motsvara

 - 0 % av summan av de poster som anges i andra stycket A,

 - 0,25 %, 1,00 % och 1,60 % av summan av de poster som anges i andra stycket B,

beroende på om den återstående löptiden är högst 6 månader, mellan 6 och 24

månader respektive över 24 månader, samt

 - 8 % av summan av de poster som anges i andra stycket C.

 Kapitalkravet för den generella risken skall i varje enskild valuta bestämmas

enligt antingen en löptidsbaserad eller en durationsbaserad metod.

3 § Kapitalkravet för aktier och aktieanknutna finansiella instrument som ingår

i ett instituts handelslager skall motsvara dels 4 % av institutets

bruttoposition i sådana instrument (specifik risk), dels 8 % av institutets

nettoposition i sådana instrument (generell risk). Vid beräkning av kapital-

kravet får institutet mot varandra räkna av positioner vilkas värde ökar vid

ökning av instrumentets eller underliggande instruments värde (långa positioner)

och övriga positioner (korta positioner) i finansiella instrument, om

instrumenten är av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga om

finansiella instrument med andra finansiella instrument som underliggande

tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av instrument som uppfyller

dessa villkor.

 Kapitalkravet för den specifika risken får sättas ned till 2 %, om positionerna

i aktier och aktieanknutna finansiella instrument uppfyller särskilda krav i

fråga om säkerhet, likviditet och riskspridning. För aktieindexterminer får

kapitalkravet för den specifika risken efterges, om indexterminen omsätts på

börs och uppfyller särskilda krav i fråga om riskspridning.

4 § Ett institut som garanterar en emission av fondpapper får, efter medgivande

av Finansinspektionen, vid beräkning av kapitalkravet för risker som ett sådant

åtagande innebär, i stället för vad som sägs i 2 och 3 §§, använda en särskild

metod enligt vilken institutet vid beräkning av sina nettopositioner får göra

avdrag med sådana delar av emissionen som genom avtal tecknats eller garanterats

av tredje man. Vid beräkning enligt denna metod skall även beaktas den tid som

förflutit efter det att institutet blivit bundet av sitt åtagande.

Avvecklingsrisker

5 § Om ett institut har gjort en transaktion i finansiella instrument som ingår

i handelslagret och transaktionen inte har fullföljts på avtalad avvecklingsdag,

skall kapitalkravet för instrument som omfattas av transaktionen bestämmas med

hänsyn till den risk för förlust som institutet utsätts för på grund härav.

 Kapitalkravet enligt första stycket skall beräknas på grundval av dels

skillnaden mellan avtalat pris för de finansiella instrumenten och deras

gällande marknadsvärde, dels den tid som förflutit från avtalad avvecklingsdag.

Efter medgivande av Finansinspektionen får kapitalkravet i stället beräknas med

utgångspunkt i det avtalade priset och den tid som förflutit från avtalad

avvecklingsdag.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal (repor och

omvända repor) eller värdepapperslån.

Motpartsrisker

6 § Om ett institut har betalat för finansiella instrument som ingår i

handelslagret innan dessa har mottagits eller levererat instrumenten utan att

likvid erhållits för dem skall kapitalkravet bestämmas till 8 % av värdet av de

finansiella instrumenten eller likviden sedan värdet multiplicerats med det

riskvikttal som enligt andra stycket gäller för motparten i transaktionen. Om

transaktionen gjorts över en stats gräns gäller vad nu sagts endast om en eller

flera dagar har förflutit efter det att betalningen eller leveransen ägt rum.

 Det i första stycket avsedda riskvikttalet utgör

 A. 0 % för

 1. svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig samfällighet,

 2. utländska stater eller centralbanker som regeringen föreskriver,

 3. en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet

att kräva in offentlig uppbörd, som regeringen föreskriver.

 B. 20 % för

 1. Allmänna pensionsfonden,

 2. ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 3. en svensk börs eller clearingorganisation,

 4. en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater

som regeringen föreskriver,

 5. ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföretag i någon av de ut-

ländska stater som regeringen föreskriver,

 6. en börs eller clearingorganisation i någon av de utländska stater som

regeringen föreskriver,

 7. någon av de internationella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

 C. 100 % för övriga motparter.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal (repor och

omvända repor), värdepapperslån och sådana derivatinstrument som regeringen

föreskriver. För dessa skall kapitalkravet i stället beräknas i enlighet med vad

regeringen föreskriver.

Andra risker

7 § För resultatförda men oreglerade fordringar såsom avgifter, provisioner,

räntor och utdelningar som är hänförliga till poster i handelslagret skall

kapitalkravet bestämmas till 8 % av fordran sedan denna multiplicerats med det

riskvikttal som enligt 6 § gäller för motparten.

 Första stycket tillämpas inte om kapitalkrav enligt 2-6 §§ gäller för posterna

eller dessa har räknats av från kapitalbasen enligt 2 kap. 8 §.

Valutakursrisker

8 § Om ett instituts totala nettoposition i utländsk valuta för hela verk-

samheten överstiger 2 % av kapitalbasen enligt 2 kap. 6-8 §§ skall kapitalkravet

motsvara 8 % av det överskjutande beloppet.

 Med ett instituts totala nettoposition i utländsk valuta avses den högsta

summan av ett instituts korta nettopositioner eller långa nettopositioner i

olika valutor.

 För balanserade positioner i nära korrelerade valutor får tillämpas ett

kapitalkrav motsvarande 4 % av värdet av den balanserade positionen. Vidare får

ett lägre kapitalkrav tillämpas för valutor som omfattas av mellanstatliga

bindande överenskommelser om valutakurssamarbete.

 Efter medgivande av Finansinspektionen får en simuleringsmetod användas vid

beräkning av kapitalkravet enligt denna paragraf.

5 kap. Stora exponeringar

1 § Värdet av ett instituts exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder

med inbördes anknytning får inte överstiga 25 % av institutets kapitalbas.

 Om en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag

eller dotterföretag till institutet eller dotterföretag till moderföretaget, får

värdet av exponeringen inte överstiga 20 % av institutets kapitalbas.

 Om institutet i ett fall som avses i andra stycket är en bank och moder-

företaget inte är ett institut, ett försäkringsföretag eller motsvarande ut-

ländskt företag, får värdet av exponeringen inte överstiga 10 % av bankens

kapitalbas.

2 § Med en grupp av kunder med inbördes anknytning avses två eller flera fysiska

eller juridiska personer som, om inte annat visas, utgör en helhet från

risksynpunkt därför att

 1. någon av dem har, direkt eller indirekt, ägarinflytande över en eller flera

av de övriga i gruppen, eller

 2. de utan att stå i sådant förhållande som avses i 1 har sådan inbördes

anknytning att någon eller samtliga av de övriga kan befaras råka i betalnings-

svårigheter om en av dem drabbas av finansiella problem.

 Med kund avses i fråga om placeringar i finansiella instrument emittenten

eller, om instrumentet har andra finansiella instrument som underliggande

tillgång, emittenten av denna tillgång och i fråga om andra fordringar eller

åtaganden den som svarar för fordringen eller åtagandet.

3 § Det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar får inte över-

stiga 800 % av institutets kapitalbas.

 En stor exponering är en exponering som ett institut har gentemot en kund eller

en grupp av kunder med inbördes anknytning när värdet av exponeringen är 10 %

eller mer av institutets kapitalbas.

4 § Vid bestämmandet av ett instituts exponering enligt 1 och 3 §§ skall inte

räknas in de poster som avses i 3 kap. 1 § första stycket A 2-6.

 Vid valutatransaktioner omfattas inte exponeringar som uppkommer i samband med

normal avveckling av en transaktion under två dygn efter betalning. Vid köp

eller försäljning av finansiella instrument omfattas inte exponeringar som upp-

kommer i samband med normal avveckling av en transaktion under fem vardagar

efter den tidpunkt då antingen betalning har skett eller de finansiella

instrumenten har levererats.

 Regeringen får föreskriva att även andra poster än dem som anges i första

stycket inte skall räknas in vid bestämmandet av ett instituts exponeringar

enligt detta kapitel, om kreditrisken är låg.

5 § Vid tillämpning av 1 och 3 §§ skall kapitalbasen bestämmas enligt 2 kap. 6-8

§§.

6 § Detta kapitel tillämpas inte på Svenska skeppshypotekskassan.

6 kap. Finansiella företagsgrupper

1 § En finansiell företagsgrupp består av

 1. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och de

dotterföretag som är institut, motsvarande utländska företag eller finansiella

institut, eller

 2. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och de

institut, motsvarande utländska företag eller finansiella institut som det

förstnämnda institutet eller holdingföretaget har ägarintresse i och som leds

tillsammans med ett eller flera andra företag, om ägarnas ansvar är begränsat

till den andel av kapitalet som dessa innehar, eller

 3. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och

dotterföretag enligt 1 samt företag som det finns ägarintresse i enligt 2.

 När en finansiell företagsgrupp föreligger enligt första stycket, skall även

ett anknutet företag som är dotterföretag eller som det finns ägarintresse i

ingå i gruppen.

2 § Regeringen får föreskriva att bestämmelserna om finansiella företagsgrupper

skall gälla även för

 1. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och de

institut, motsvarande utländska företag eller finansiella institut som det finns

andra ägarintressen i än sådana som anges i 1 § första stycket 2,

 2. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och de

institut, motsvarande utländska företag eller finansiella institut, som det

förstnämnda institutet eller holdingföretaget har andra former av kapital-

bindningar till,

 3. ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet och de

institut, motsvarande utländska företag eller finansiella institut, som det

förstnämnda institutet eller holdingföretaget utövar ett väsentligt inflytande

över, eller

 4. två eller flera institut, motsvarande utländska företag eller finansiella

institut, som har en gemensam eller i huvudsak gemensam ledning.

 Om regeringen enligt första stycket har föreskrivit att bestämmelserna om

finansiella företagsgrupper skall gälla, skall även ett anknutet företag som är

dotterföretag eller som det finns ägarintresse i ingå i gruppen.

Kapitalkrav m.m.

3 § Vad som föreskrivs i 2 kap. 2 § om kapitalkrav för kreditrisker, i 2 kap.

3-5 §§ om kapitalkrav för marknadsrisker och i 5 kap. om stora exponeringar

skall tillämpas även på en finansiell företagsgrupp.

4 § Vad som föreskrivs i 2 kap. 15 a § bankrörelselagen (1987:617) om en banks

innehav och åtaganden i företag skall tillämpas även på en finansiell

företagsgrupps samlade innehav och åtaganden, om en bank ingår i

företagsgruppen.

 Vad som föreskrivs i 3 kap. 6 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag om ett

kreditmarknadsbolags kvalificerade innehav av aktier eller andelar i företag som

inte driver finansiell verksamhet skall tillämpas även på en finansiell

företagsgrupps samlade kvalificerade innehav, om ett kreditinstitut som inte är

bank ingår i företagsgruppen.

 Vad som föreskrivs i 3 kap. 1 a § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse om

ett värdepappersbolags kvalificerade innehav av aktier eller andelar i företag

med annan verksamhet än finansiell verksamhet skall tillämpas även på en

finansiell företagsgrupps samlade kvalificerade innehav, om ett

värdepappersbolag som har tillstånd att bedriva verksamhet som avses i 3 kap. 4

§ första stycket 4 och 5 samma lag ingår i företagsgruppen.

Gruppbaserad redovisning

5 § För tillämpningen av 3 och 4 §§ skall för en finansiell företagsgrupp

upprättas gruppbaserad redovisning.

 Gruppbaserad redovisning skall upprättas med tillämpning av de regler som

gäller för upprättandet av koncernbalansräkning och koncernresultaträkning

enligt 4 kap. 11 § bankrörelselagen (1987:617), om en bank ingår i

företagsgruppen, och enligt 11 kap. 11 § aktiebolagslagen (1975:1385) i övriga

fall. Vad nu sagts gäller inte om annat följer av denna lag eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av denna lag.

Konsolidering

6 § Vid upprättande av den redovisning som avses i 5 § skall de företag som

ingår i den finansiella företagsgruppen konsolideras fullständigt om inte annat

följer av 7 och 8 §§.

7 § Ett företag som det finns ägarintresse i enligt 1 § första stycket 2 skall

konsolideras enligt en metod med utgångspunkt i den andel som institutet eller

holdingföretaget med finansiell verksamhet äger i det företag i vilket

ägarintresset finns (klyvningsmetod).

8 § I de fall som avses i 2 § får Finansinspektionen medge antingen att konsoli-

dering sker på det sätt som anges i 7 § eller att redovisningen sker till det

bokförda värdet med hänsyn till innehavs- och resultatandelen i det företag som

det finns ägarintresse i eller kapitalbindningar till (kapitalandelsmetod).

Beräkning av kapitalbas m.m.

9 § Kapitalbasen för den finansiella företagsgruppen skall bestämmas i enlighet

med vad som anges i 2 kap. 6-8 §§. Även den del av kapitalbasen som belöper på

minoritetsandelar skall ingå. Goodwill som belöper på företag som omfattas av

gruppbaserad redovisning skall räknas av från primärt kapital.

 Vid beräkning av kapitalkrav för kreditrisker skall tillgångar och åtaganden

tas upp till de värden som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid beräkning av kapitalkrav

för marknadsrisker skall reglerna i 4 kap. 2-8 §§ tillämpas. Exponeringar skall

bestämmas på sätt som anges i 5 kap.

Stora exponeringar

10 § Om ett moderföretag är ett institut skall vid beräkningen av de i

5 kap. angivna gränsvärdena inte medräknas exponeringar som koncernföretag som

är institut har gentemot andra koncernföretag som står under tillsyn av

Finansinspektionen och omfattas av samma gruppbaserade redovisning som

moderföretaget.

 Finansinspektionen får medge att första stycket skall tillämpas även på en

koncern i vilken moderföretaget är ett i Sverige etablerat holdingföretag med

finansiell verksamhet.

7 kap. Tillsyn m.m.

Tillämpliga tillsynsregler

1 § Finansinspektionen övervakar efterlevnaden av denna lag. I fråga om

tillsynen gäller vad som är föreskrivet i de lagar som reglerar institutens

verksamhet, om inte annat följer av denna lag.

Tillsynsansvar för finansiella företagsgrupper

2 § Finansinspektionen skall utöva tillsyn över en finansiell företagsgrupp om

moderföretaget eller ett företag i gruppen som innehar ägarintresse är ett

institut hemmahörande i Sverige.

 Är moderföretaget i en finansiell företagsgrupp ett holdingföretag med finans-

iell verksamhet, skall Finansinspektionen utöva tillsynen om

 1. det i företagsgruppen inte finns några utländska företag som motsvarar

institut, eller

 2. holdingföretaget är hemmahörande i Sverige och minst ett dotterföretag är

institut.

3 § Finansinspektionen skall föra en förteckning över de holdingföretag med

finansiell verksamhet som är moderföretag i en sådan finansiell företagsgrupp

som enligt 2 § omfattas av inspektionens tillsyn.

4 § Finansinspektionen skall, inom ramen för sin befogenhet, efter begäran från

behörig myndighet i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

(EES), lämna eller kontrollera information som behövs för att den utländska

myndigheten skall kunna utöva sin tillsyn eller också tillåta att denna

myndighet själv utför kontrollen.

Tillsynsredovisning

5 § För en finansiell företagsgrupp skall uppgifter lämnas, i den omfattning som

följer av denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag, i en

särskild redovisning som avser gruppens samlade ekonomiska ställning

(gruppbaserad redovisning).

 Ett holdingföretag med blandad verksamhet skall lämna den information som

behövs för tillsynen över de dotterföretag som är institut (samlad information).

6 § Ett institut och ett holdingföretag med finansiell verksamhet som är

moderföretag eller som har sådant ägarintresse som avses i 6 kap. 1 § första

stycket 2 skall upprätta och ge in den gruppbaserade redovisningen till

Finansinspektionen för de räkenskapsperioder och vid de tidpunkter som

regeringen föreskriver. Om en finansiell företagsgrupp föreligger enligt 6 kap.

2 §, skall det företag som regeringen bestämmer upprätta och ge in sådan

redovisning.

 Ett holdingföretag med blandad verksamhet skall upprätta och ge in den samlade

informationen till Finansinspektionen för de räkenskapsperioder och vid de

tidpunkter som regeringen föreskriver.

7 § Ett företag som ingår i en finansiell företagsgrupp och övriga dotterföretag

till ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet samt

dotterföretag till ett holdingföretag med blandad verksamhet skall lämna de upp-

gifter som krävs för tillsynsredovisningen till det företag som enligt 6 § skall

upprätta gruppbaserad redovisning eller samlad information.

Undantag

8 § Finansinspektionen får medge att ett dotterföretag eller ett företag som det

finns ägarintresse i enligt 6 kap. 1 § första stycket 2 undantas vid beräkning

enligt 6 kap. 3-5 §§ och utelämnas från sådan tillsynsredovisning som skall upp-

rättas enligt 5 § om

 1. företaget är beläget i ett land utanför EES där det finns rättsliga hinder

för överföring av nödvändig information,

 2. företaget är av mindre betydelse med hänsyn till syftet med tillsynen, eller

 3. en sammanställning av företagets finansiella ställning skulle vara olämplig

eller vilseledande med hänsyn till syftet med tillsynen.

 Om ett dotterföretag som är institut är undantaget från beräkning eller

utelämnat från tillsynsredovisningen enligt första stycket 2 eller 3, skall

moderföretaget till Finansinspektionen lämna de upplysningar som inspektionen

behöver för sin tillsyn över institutet.

Undersökning

9 § Finansinspektionen får företa undersökningar hos de företag som enligt 7 §

skall lämna uppgifter för att kontrollera den gruppbaserade redovisning eller

samlade information som företagen är skyldiga att lämna.

Övervaknings- och kontrollsystem

10 § Ett institut och det företag i en finansiell företagsgrupp som enligt 6 §

skall upprätta den gruppbaserade redovisningen skall ha betryggande system för

registrering och klassificering av kreditrisker, för övervakning och kontroll av

marknadsrisker och stora exponeringar i verksamheten samt för beräkning av

institutets eller den finansiella företagsgruppens finansiella positioner vid

varje tidpunkt. Ett institut och alla företag i en finansiell företagsgrupp

skall vidare ha sådana förvaltnings- och redovisningsrutiner som säkerställer en

effektiv kontroll av att bestämmelserna om kapitalkrav för kreditrisker och

marknadsrisker samt stora exponeringar och gruppbaserad redovisning i denna lag

efterlevs.

Rapportering

11 § Ett institut och det företag i en finansiell företagsgrupp som enligt 6 §

skall upprätta den gruppbaserade redovisningen skall fortlöpande rapportera

stora exponeringar till Finansinspektionen.

 Om ett instituts eller en finansiell företagsgrupps exponeringar överstiger

något av de i 5 kap. angivna gränsvärdena, skall institutet eller det företag

som enligt 6 § skall upprätta den gruppbaserade redovisningen genast anmäla

detta till Finansinspektionen. Inspektionen får bestämma en viss tid inom vilken

exponeringarna skall bringas ned till de tillåtna gränsvärdena.

Ingripande

12 § Om ett institut eller en finansiell företagsgrupp

 1. har en kapitalbas som understiger det minsta belopp som krävs enligt 2 kap.

2-5 §§,

 2. inte uppfyller kraven i fråga om system och rutiner enligt 10 §, eller

 3. inte nedbringar sina exponeringar till tillåtna nivåer enligt 11 § andra

stycket

 skall Finansinspektionen förelägga institutet eller det företag i en finansiell

företagsgrupp som enligt 6 § skall upprätta den gruppbaserade redovisningen att

vidta lämpliga åtgärder för att rätta till förhållandet.

Tystnadsplikt

13 § En styrelseledamot eller befattningshavare hos ett holdingföretag med

finansiell verksamhet eller ett holdingföretag med blandad verksamhet som i den

egenskapen får kunskap om affärsförhållanden i ett företag som enligt 7 § skall

lämna uppgifter, får inte obehörigen röja vad han fått veta och inte heller

utnyttja kunskapen i strid med det uppgiftslämnande företagets intresse.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Avgifter m.m.

14 § Institut som står under tillsyn enligt denna lag skall bekosta Finans-

inspektionens verksamhet med årliga avgifter enligt de närmare föreskrifter

regeringen meddelar.

 Om Finansinspektionen för bedömning av en viss fråga vid tillsynen enligt denna

lag behöver anlita någon med särskild fackkunskap, skall kostnaden för detta

betalas av det institut som tillsynen avser.

Vite

15 § Om Finansinspektionen meddelar föreläggande enligt denna lag får inspek-

tionen förelägga vite.

Överklagande

16 § Beslut som Finansinspektionen meddelar med stöd av 12 § får överklagas hos

kammarrätten.

 Andra beslut som inspektionen meddelar enligt denna lag får överklagas hos

länsrätten. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

 Finansinspektionen får bestämma att ett beslut om föreläggande skall gälla

omedelbart.

Bemyndiganden

17 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall

meddela närmare föreskrifter om

 1. beräkningen av sådana kapitalandelar som avses i 2 kap. 6 § andra stycket B

och C,

 2. vilka poster som får räknas till kapitalbasen enligt 2 kap. 8 § och

omfattningen av dessa samt vilka icke likvida tillgångar som skall räknas av

från kapitalbasen enligt samma paragraf,

 3. hur posterna skall värderas vid bestämmandet av kapitalkravet enligt 3 kap.

1 § tredje stycket,

 4. vilka poster som skall ingå i handelslagret enligt 4 kap. 1 § och

omfattningen av dessa,

 5. beräkning av kapitalkraven enligt 4 kap. 2-8 §§,

 6. hur exponeringarna skall värderas vid beräkningen av ett instituts

exponeringar enligt 5 kap. 1 och 3 §§,

 7. hur konsolidering skall ske och hur kapitalbasen skall beräknas enligt

6 kap. 6-9 §§,

 8. innehållet, utformningen och omfattningen av den redovisning eller in-

formation som skall lämnas enligt 5 §,

 9. omfattningen och fullgörandet av rapporteringsskyldigheten enligt

11 §.

18 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen får

meddela de föreskrifter som behövs om

1. villkoren för att beräkna kapitalkravet enligt undantagsregeln i 2 kap. 4 §,

2. beräkning av kapitalkravet enligt 2 kap. 5 § första stycket.

 Regeringen får bemyndiga Finansinspektionen att meddela sådana föreskrifter och

fatta sådana beslut som enligt denna lag ankommer på regeringen.

 1. Denna lag träder i kraft i fråga om 1 kap., 2 kap. 1 § i den del paragrafen

avser kreditrisker, 2 kap. 2, 6 och 7 §§, 3 kap. 1 §, 5 kap. 1-4 §§, 5 § i den

del paragrafen avser kreditrisker och 6 §, 6 kap. 1 och 2 §§, 3 § i den del

paragrafen avser kreditrisker och stora exponeringar, 4 § i den del paragrafen

avser kreditinstitut, 5-8 §§, 9 § i den del paragrafen avser kreditrisker och

stora exponeringar och 10 § samt 7 kap. 1-9 §§, 10 § i den del paragrafen avser

kreditrisker, stora exponeringar och gruppbaserad redovisning, 11 §, 12 § i den

del paragrafen avser kreditrisker, stora exponeringar och gruppbaserad

redovisning, 13-16 §§, 17 § 1, 3 och 6-9, samt 18 § andra stycket den 1 januari

1995. Lagen i övrigt träder i kraft den 1 januari 1996.

 2. Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § skall intill utgången av år

1995 beräknas i ett instituts hela verksamhet.

 3. Kumulativa preferensaktier som getts ut före den 1 januari 1995 får till och

med utgången av år 1996 ingå i bankaktiebolags, kreditmarknadsbolags och

värdepappersbolags kapitalbas som primärt kapital vid tillämpning av 2 kap. 6 §.

 4. Om värdet av ett instituts eller en finansiell företagsgrupps exponeringar

den 28 juni 1994 översteg de i 5 kap. angivna gränsvärdena får Finansin-

spektionen bevilja institutet eller det företag som enligt 7 kap. 6 § skall

upprätta den gruppbaserade redovisningen anstånd att nedbringa exponeringarna

till dessa gränsvärden dock senast till den 31 december 2001. Exponeringar med

längre löptid enligt bindande avtalsvillkor får dock behållas till

förfallodagen. Om ett institut eller en finansiell företagsgrupp inte nedbringar

sina exponeringar i enlighet med nu angivna föreskrifter tillämpas 7 kap. 12 § 3

samt 15 och 16 §§.

 10

2.2 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) skall ha följande

lydelse1.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 kap.

 5 §

Sekretess gäller i statlig myndighets verksamhet, som består i tillståndsgivning

eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden,

eller försäkringsväsendet, för uppgift om

 1. affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser,

om det kan antas att han lider skada om uppgiften röjs,

 2. ekonomiska eller personliga förhållanden för annan, som har trätt i

affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens verksamhet

avser.

 I ärende hos statlig I ärende hos statlig

myndighet om innehav av myndighet om innehav av

aktier i bankaktiebolag aktier i bankaktiebolag,

och i kredit- kreditmarknadsbolag och

marknadsbolag gäller värdepappersbolag gäller

sekretess för uppgift om sekretess för uppgift om

enskilds personliga enskilds personliga

eller ekonomiska eller ekonomiska för-

förhållanden om det kan hållanden om det kan

antas att den enskilde antas att den enskilde

lider skada eller men lider skada eller men om

om uppgiften röjs. uppgiften röjs. Sekretess

Sekretess gäller inte förgäller inte för beslut av

beslut av myndigheten myndigheten och inte

och inte heller för heller för uppgift som

uppgift som erhållits erhållits från annan

från annan myndighet om myndighet om uppgiften

uppgiften inte är inte är sekretessbelagd

sekretessbelagd där. där.

 Sekretess gäller vidare i statlig myndighets verksamhet, som består i över-

vakning enligt insiderlagen (1990:1342), för sådan uppgift om enskilds

ekonomiska eller personliga förhållanden, vilken på begäran har lämnats av någon

som är skyldig att lämna uppgifter till myndigheten. Rör uppgiften den

uppgiftsskyldige gäller dock sekretess endast om

denne kan antas lida skada eller men om uppgiften röjs och sekretess inte mot-

verkar syftet med uppgiftsskyldigheten.

 Sekretess gäller, i den mån riksdagen har godkänt avtal härom med främmande

stat eller mellanfolklig organisation, hos myndighet i verksamhet som avses i

första-tredje styckena för sådan uppgift om affärs- eller driftförhållanden och

ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten erhållit enligt

avtalet. Samma sekretess gäller hos Finansinspektionen, i den mån regeringen

föreskriver det, om inspektionen från motsvarande utländsk myndighet erhållit

uppgifter enligt annat avtal. Föreskrifterna i 14 kap. 1-3 §§ får inte i fråga

om denna sekretess tillämpas i strid med avtalet.

1Lagen omtryckt 1992:1474.

 Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretessen

enligt första stycket 1, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas.

 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 28

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1097) om

Svenska skeppshypotekskassan

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:1097) om Svenska

skeppshypotekskassan1

 dels att 3 b och 3 c §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 3 a § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 a §2

Kassan skall vid varje Bestämmelser om

tidpunkt ha en kapitaltäckning finns i

kapitalbas, beräknad lagen (1994:000) om

enligt 3 b §, som kapitaltäckning och stora

motsvarar åtta procent exponeringar för kredit-

av värdet av kassans institut och

placeringar, beräknat värdepappersbolag.

enligt 3 c §

(kapitalkrav).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1Senaste lydelse av

 3 b § 1989:1094

 3 c § 1989:1094.

2Senaste lydelse 1989:1094.

 30

2.4 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617)1

 dels att 2 kap. 9 a-11 och 16 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 1 kap. 11 §, 2 kap. 9 §, 4 kap. 9 § samt 7 kap. 4 § skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 2 kap. 12 § skall betecknas 2 kap. 10 §.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 11 §2

Ingår en bank i en Ingår en bank i en

koncern skall koncern skall

bestämmelserna i denna bestämmelserna i denna

lag om banks rörelse och lag och i lagen

om tillsyn över bank (1994:000) om

gälla i tillämpliga delarkapitaltäckning och stora

för övriga företag i exponeringar för

koncernen. Be- kreditinstitut och

gränsningarna i fråga om värdepappersbolag om

banks rörelse skall avse banks rörelse och om

företagen gemensamt. tillsyn över bank gälla i

 tillämpliga delar för

 övriga företag i koncer-

 nen. Begränsningarna i

 fråga om banks rörelse

 skall avse företagen

 gemensamt.

 Första stycket gäller inte försäkringsföretag och sådana dotterföretag till

försäkringsföretag som inte driver någon form av finansiell verksamhet.

 Om det finns särskilda skäl, får regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen medge ytterligare undantag från bestämmelserna

i första stycket.

 Koncernbidrag får ges Koncernbidrag får ges av

endast efter medgivande banken endast efter

av Finansinspektionen. medgivande av Finans-

 inspektionen.

 Övriga företag i koncernen skall lämna Finansinspektionen de upplysningar om

sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen behöver

för sin tillsyn över banken.

 2 kap.

 9 §3

En bank skall vid varje Bestämmelser om

tidpunkt ha en kapitaltäckning och stora

kapitalbas, beräknad exponeringar finns i

enligt 9 a §, som lagen (1994:000) om

motsvarar åtta procent kapitaltäckning och stora

av värdet av bankens exponeringar för

placeringar,

1Senaste lydelse av

 2 kap. 9 a § 1991:1768

 2 kap. 10 § 1991:1768

 2 kap. 11 § 1991:1768

 2 kap. 12 § 1991:1768

 2 kap. 16 § 1991:1768.

2Senaste lydelse 1992:1613.

3Senaste lydelse 1992:1613.

beräknat enligt 10 § kreditinstitut och

(kapitalkrav). För en värdepappersbolag.

central föreningsbank

med anslutna lokala

föreningsbanker bestäms

kapitalbasen och

kapitalkravet gemen-

samt.

 Utöver bestämmelsen i En banks kapitalbas får

första stycket gäller attinte understiga det

en banks kapitalbas belopp som enligt 1 kap.

inte får understiga det 2 § tredje stycket

belopp som enligt 1 bankaktiebolagslagen

kap. 2 § tredje stycket (1987:618), 2 kap. 2 §

bankaktiebolagslagen andra stycket

(1987:618), 2 kap. 2 § sparbankslagen

andra stycket sparbank- (1987:619) eller 1 kap.

slagen (1987:619) eller 4 § tredje stycket

1 kap. 4 § tredje föreningsbankslagen

stycket föreningsbanks- (1987:620) krävdes när

lagen (1987:620) krävdes rörelsen påbörjades.

när rörelsen påbörjades.

 4 kap.

 9 §4

Förvaltningsberättelsen skall upprättas med iakttagande av god redovisningssed.

 I förvaltningsberättelsen skall upplysningar lämnas i följande hänseenden:

 1. Sådana förhållanden som inte skall redovisas i resultaträkningen eller

i balansräkningen men som är viktiga för bedömningen av bankens verksamhets-

resultat och ställning.

 2. Händelser av väsentlig betydelse för banken, som har inträffat under räken-

skapsåret eller efter dettas slut.

 3. Medelantalet under räkenskapsåret anställda personer, såväl för banken i

dess helhet som för varje arbetsställe med mer än tjugo anställda, det

sammanlagda beloppet av räkenskapsårets löner och ersättningar dels till

styrelsen och andra personer i ledande ställning, varvid tantiem och därmed

jämställd ersättning till styrelsen skall anges särskilt, dels till övriga

anställda och delegater i banken samt, om banken har anställda i flera länder,

löner och ersättningar angivna särskilt för varje land jämte uppgift om

medelantalet anställda i respektive land. Då medelantalet anställda anges skall

uppgift även lämnas om fördelningen mellan män och kvinnor.

 Förvaltningsberättelsen skall innehålla förslag till dispositioner beträffande

bankens vinst eller förlust.

 Ett bankaktiebolag, en Ett bankaktiebolag, en

sparbank och en central sparbank och en central

föreningsbank skall till föreningsbank skall till

förvaltningsberättelsen förvaltningsberättelsen

foga en foga en

kapitaltäckningsanalys. kapitaltäckningsanalys. I

I denna skall lämnas denna skall lämnas upp-

uppgifter om kapital- gifter om kapitalbasen

basen och kapitaltäck- och kapitaltäckningen

ningen enligt 2 kap. enligt lagen (1994:000)

9-11 §§. om kapitaltäckning och

 stora exponeringar för

 kreditinstitut och

 värdepappersbolag.

4Senaste lydelse 1989:1086.

 En föreningsbank skall därutöver lämna upplysningar i följande hänseenden:

 1. Väsentliga förändringar i medlemsantalet och summorna av insatsbelopp som

skall återbetalas under nästa räkenskapsår enligt bestämmelserna i 4 kap. 1 och

3 §§ föreningsbankslagen (1987:620).

 2. Den rätt till utdelning som gjorda förlagsinsatser medför.

 3. Summan av de förlagsinsatser som har sagts upp och skall inlösas under de

näst följande två räkenskapsåren.

 7 kap.

 4 §5

En banks styrelse är skyldig att genast låta upprätta en särskild balans-

räkning, om det finns anledning att anta att

 1. ett bankaktiebolags eget kapital understiger nio tiondelar av det

registrerade aktiekapitalet,

 2. en sparbank eller 2. en sparbank eller en

en central föreningsbank central föreningsbank med

med anslutna lokala anslutna lokala

föreningsbanker inte kan föreningsbanker inte kan

uppfylla kravet på kapi- uppfylla kravet på kapi-

taltäckning enligt taltäckning enligt lagen

2 kap. 9-10 §§. (1994:000) om kapital-

 täckning och stora

 exponeringar för

 kreditinstitut och värde-

 pappersbolag.

 Balansräkningen skall granskas av revisorerna. Om antagandet om bankens

ställning bekräftas skall styrelsen genast underrätta Finansinspektionen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

5Senaste lydelse 1992:1613.

 31

2.5 Förslag till lag om ändring i bankaktiebolagslagen

(1987:618)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankaktiebolagslagen (1987:618)

 dels att i 6 kap. 4 § ordet "bankinspektionen" skall bytas ut mot "Finans-

inspektionen",

 dels att 2 kap. 3 §, 3 kap. 4 och 7 §§ samt 4 kap. 23 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 3 §1

Stiftarna skall upprätta en bolagsordning som skall underställas regeringen för

stadfästelse. Till ansökan om oktroj skall fogas en plan för den tilltänkta

verksamheten.

 Regeringen prövar att bolagsordningen överensstämmer med denna lag,

bankrörelselagen (1987:617) och andra författningar samt om och i vad mån

särskilda bestämmelser behövs med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets

verksamhet.

 Regeringen skall Regeringen skall

stadfästa bolags- stadfästa bolagsordningen

ordningen och bevilja och bevilja oktroj om

oktroj, om den 1. den planerade

planerade rörelsen kan rörelsen kan antas komma

antas komma att att uppfylla kraven på en

uppfylla kraven på en sund bankverksamhet, och

sund bankverksamhet. 2. det inte kan antas

 att de som kommer att äga

 ett sådant kvalificerat

 innehav i bolaget som

 avses i 1 kap. 3 § 2

 bankrörelselagen, kommer

 att motverka en sund ut-

 veckling av verksamheten

 i bolaget.

 Oktroj får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon ytterligare

bank.

 3 kap.

 4 §

Aktiebrev skall ställas till viss man. Det får lämnas ut endast till sådan

aktieägare som är införd i aktieboken och först när den eller de aktier brevet

lyder på har betalts. Vidare fordras

 1. att bankaktiebolaget har registrerats, om aktien har tecknats vid bolagets

bildande,

 2. att nyemission eller fondemission har registrerats, om aktien tillkommit på

grund av emissionen, eller

 3. att registrering har skett enligt 5 kap. 14 §, om aktien har tillkommit på

grund av utbyte eller nyteckning enligt 5 kap.

1Senaste lydelse 1992:1611.

 Aktiebrev skall Aktiebrev skall

undertecknas av undertecknas av

styrelsen. styrelsen. Namnteckning-

Namnteckningarna får arna får återges genom

återges genom tryckning tryckning eller på något

eller på något liknande liknande sätt. Brevet

sätt. Brevet skall ange skall ange bolagets

bolagets firma, ord- firma, ordningsnummer på

ningsnummer på den eller den eller de aktier varpå

de aktier varpå brevet brevet lyder, aktiens

lyder, aktiens nomi- nominella belopp och

nella belopp och dagen dagen för utfärdandet.

för utfärdandet. Varje Kan, när aktiebrevet ges

aktiebrev skall ange ut, aktier av olika slag

den inskränkning i rättenfinnas enligt bolags-

att förvärva aktier som ordningen, skall

föreskrivs i 3 §. Kan, näraktieslaget anges i

aktiebrevet ges ut, brevet. Om

aktier av olika slag bolagsordningen inne-

finnas enligt bolag- håller förbehåll enligt 1 §

sordningen, skall akti- fjärde stycket, 8 § eller

eslaget anges i brevet. 6 kap. 8 §, skall detta

Om bolagsordningen in- tydligt anges i brevet på

nehåller förbehåll enligtsådan aktie som avses med

1 § fjärde stycket, 8 § förbehållet. Uppgiften kan

eller 6 kap. 8 §, skall ges i förkortad form.

detta tydligt anges i Förkortningsformerna

brevet på sådan aktie somfastställs av regeringen

avses med förbehållet. eller den myndighet som

Uppgiften kan ges i för- regeringen bestämmer.

kortad form.

Förkortningsformerna

fastställs av regeringen

eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

 När utbetalning görs vid inlösen av en aktie eller vid minskning av dess

nominella belopp eller vid skifte av bolagets tillgångar, skall aktiebrevet

förses med påskrift om utbetalningen. Har utan återbetalning en aktie dragits in

eller det nominella beloppet ändrats, skall så snart som möjligt en påskrift om

detta göras på aktiebrevet.

 Ett aktiebrev, som i samband med dödning eller vid utbyte ges ut i stället för

ett annat, skall innehålla uppgift om detta. Byts ett aktiebrev ut mot ett eller

flera andra aktiebrev skall det äldre aktiebrevet och de därtill hörande

kupongarken makuleras på ett betryggande sätt.

 Emissionsbevis samt skuldebrev och optionsbevis som avses i 5 kap. skall

undertecknas på det sätt som anges i andra stycket.

 7 §2

Över bankaktiebolagets samtliga aktier och aktieägare skall styrelsen föra en

förteckning (aktiebok). Den skall upprättas omedelbart efter bolagets bildande.

Aktierna skall tas upp i nummerföljd med uppgift om aktietecknarna. Aktieägarnas

postadress och yrke eller titel skall anges. Finns det aktier av olika slag,

skall det av aktieboken framgå till vilket slag varje aktie hör.

 Aktieboken kan bestå av ett betryggande lösblads- eller kortsystem. Den kan

också föras med hjälp av automatisk databehandling eller på annat liknande sätt.

2Senaste lydelse 1989:833.

 När någon visar upp ett När någon visar upp ett

utfärdat aktiebrev och utfärdat aktiebrev och

enligt 6 § eller på enligt 6 § eller på

annat sätt styrker sitt annat sätt styrker sitt

förvärv eller när någon förvärv eller när någon

antecknas som aktieägare antecknas som aktieägare

på aktiekonto enligt på aktiekonto enligt

aktiekontolagen aktiekontolagen

(1989:827) eller när en (1989:827) eller när en

aktieägare eller annan aktieägare eller annan

behörig person anmäler behörig person anmäler

annan förändring i de för-annan förändring i de

hållanden som har tagits förhållanden som har

upp i aktieboken, skall tagits upp i aktieboken,

en anteckning om akti- skall en anteckning om

eägaren eller om aktieägaren eller om

förändringen genast förasförändringen genast föras

in. Detta gäller endast in. Dagen för införandet

om hinder inte möter skall anges, om dagen

enligt 3 §. Dagen för inte framgår av annat

införandet skall anges, tillgängligt material.

om dagen inte framgår av

annat tillgängligt

material.

 Är sista överlåtelsen på ett aktiebrev tecknad in blanco, skall namnet sättas

ut i överlåtelsen innan införandet sker. Ett aktiebrev som visats upp skall

förses med påskrift om införandet och dagen för detta.

 4 kap.

 23 §3

I emissionsprospektet skall följande uppgifter lämnas, nämligen

 1. en kortfattad historik över bankaktiebolaget och dess verksamhet,

 2. en redogörelse för bolagets och, om det finns dotterföretag, koncernens

verksamhet samt för bolagets del uppgifter som är av betydelse för bedömningen

av rörelsens karaktär och utveckling,

 3. en redogörelse för 3. en redogörelse för

kapitaltäckningen enligt kapitaltäckningen enligt

2 kap. 9-10 §§ samt, i lagen (1994:000) om

förekommande fall, 11 § kapitaltäckning och stora

bankrörelselagen exponeringar för

(1987:617) och dess kreditinstitut och värde-

betydelse för pappersbolag och dess

bankbolaget, betydelse för bank-

 bolaget,

 4. uppgifter om bolagets styrelseledamöter, revisorer samt anställda och

delegater i ledande ställning, samt

 5. en redogörelse för ägar- och rösträttsförhållanden i fråga om bolagets

aktier.

 Uppgifterna enligt första stycket, behöver inte lämnas av bankaktiebolag, vars

aktier är noterade vid en börs eller auktoriserad marknadsplats.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1992:554.

 34

2.6 Förslag till lag om ändring i sparbankslagen (1987:619)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1, 3 och 4 §§ sparbankslagen (1987:619) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 1 §1

Om det är påkallat för att upprätthålla en sparbanks verksamhet, får

sparbanksstämman besluta att bilda en garantifond genom bidrag av huvudmän eller

andra.

 För att vara bindande skall teckning av bidrag till garantifonden ske på en

teckningslista. På denna skall anges om ränta skall utgå och i så fall hur den

skall beräknas. Vidare skall avskrifter av sparbankens senaste balansräkning och

revisorernas yttrande över denna fogas till teckningslistan.

 Garantifonden får Garantifonden får

återbetalas endast om återbetalas endast om det

det kan ske med hänsyn kan ske med hänsyn till

till bestämmelserna i 2 bestämmelserna om

kap. 9-10 §§ ban- kapitaltäckning i lagen

krörelselagen (1994:000) om

(1987:617). I övrigt kapitaltäckning och stora

skall beträffande exponeringar för

återbetalningen gälla vadkreditinstitut och

som bestämts vid värdepappersbolag. I

garantifondens övrigt skall beträffande

bildande. återbetalningen gälla vad

 som bestämts vid garanti-

 fondens bildande.

 3 §2

Finns det i reglementet Finns det i reglementet

ett förbehåll om återbäringett förbehåll om återbäring

av grundfonden eller av grundfonden eller del

del därav, får sådan återbä-därav, får sådan återbäring

ring inte ske om inte inte ske om inte

reservfonden uppgår till reservfonden uppgår till

belopp som motsvarar belopp som motsvarar tio

tio gånger grundfonden. gånger grundfonden. Inte

Inte heller får återbäringheller får återbäring ske,

ske, så länge garanti- så länge garantifond, där

fond, där sådan bildats, sådan bildats, inte åter-

inte återbetalts eller betalts eller om

om sparbanken till följd sparbanken till följd av

av återbäringen inte återbäringen inte skulle

skulle kunna uppfylla kunna uppfylla kravet på

det i 2 kap. 9-10 §§ ban-kapitaltäckning enligt

krörelselagen (1987:617) lagen (1994:000) om

föreskrivna kravet på kapitaltäckning och stora

kapitaltäckning. exponeringar för kredit-

 institut och

 värdepappersbolag.

1Senaste lydelse 1989:1088.

2Senaste lydelse 1989:1088.

 4 §3

Utfäst ränta på Utfäst ränta på grundfonden

grundfonden eller eller garantifonden

garantifonden skall skall inte betalas ut,

inte betalas ut, om om till följd av detta

till följd av detta vinsten på rörelsen inte

vinsten på rörelsen inte skulle räcka till att få

skulle räcka till att få upp grundfonden eller

upp grundfonden eller garantifonden till det i

garantifon- den till 2 § första stycket angivna

det i 2 § första stycket beloppet. Räntan på garan-

angivna beloppet. Räntan tifonden skall inte

på garantifonden skall heller betalas ut, om

inte heller betalas ut, genom utbetalningen en

om genom utbetalningen sådan förlust skulle

en sådan förlust skulle uppkomma på rörelsen, att

uppkomma på rörelsen, attsparbanken inte skulle

sparbanken inte skulle kunna uppfylla kravet på

kunna uppfylla det i 2 kapitaltäckning enligt

kap. 9-10 §§ lagen (1994:000) om

bankrörelselagen kapitaltäckning och stora

(1987:617) föreskrivna exponeringar för kredit-

kravet på institut och

kapitaltäckning. värdepappersbolag.

Grundfondsräntan skall Grundfondsräntan skall

inte i något fall inte i något fall betalas

betalas ut om till följd ut om till följd av detta

av detta förlust skulle förlust skulle uppkomma.

uppkomma.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1989:1088.

 37

2.7 Förslag till lag om ändring i föreningsbankslagen

(1987:620)

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 3 § och 9 kap. 14 § föreningsbankslagen

(1987:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 3 §1

En medlem, som deltar i En medlem, som deltar i

föreningsbanken med högreföreningsbanken med högre

insatsbelopp än han är insatsbelopp än han är

skyldig att delta med, skyldig att delta med,

har rätt att efter har rätt att efter

uppsägning få ut över- uppsägning få ut över-

skjutande belopp utan skjutande belopp utan

att avgå ur att avgå ur

föreningsbanken. Beträf- föreningsbanken. Beträf-

fande uppsägningen samt fande uppsägningen samt

medlemmens rätt att få utmedlemmens rätt att få ut

det uppsagda beloppet det uppsagda beloppet

och hans skyldighet att och hans skyldighet att

betala tillbaka vad han betala tillbaka vad han

har fått ut tillämpas 1 har fått ut tillämpas 1

och 2 §§ samt 3 kap. 4 § och 2 §§ samt 3 kap. 4 §

första stycket. första stycket.

Sexmånadersfristen Sexmånadersfristen enligt

enligt 1 § skall därvid 1 § skall därvid räknas från

räknas från utgången av utgången av det

det räkenskapsår som räkenskapsår som sedan

sedan uppsägningen har uppsägningen har gjorts

gjorts slutar näst efter slutar näst efter en månad

en månad eller den längreeller den längre tid,

tid, högst sex månader, högst sex månader, som har

som har bestämts i bestämts i stadgarna.

stadgarna. Härutöver Härutöver gäller att sådant

gäller att sådant in- insatsbelopp får betalas

satsbelopp får betalas ut endast om det kan ske

ut endast om det kan med hänsyn till

ske med hänsyn till bestämmelserna om

bestämmelserna om kapitaltäckning i lagen

kapitaltäckning i 2 kap. (1994:000) om

9-10 §§ bankrörelselagen kapitaltäckning och stora

(1987:617). exponeringar för

 kreditinstitut och värde-

 pappersbolag.

 Beträffande uppsägning av överskjutande insatsbelopp vid föreningsbanks

ombildning till bankaktiebolag gäller i stället 11 kap. 5 §.

 9 kap.

 14 §2

När den i kallelsen på okända borgenärer bestämda anmälningstiden har gått ut

och alla kända skulder blivit betalda, skall likvidatorerna skifta

föreningsbankens behållna tillgångar. Om något skuldbelopp är tvistigt eller

inte förfallet till betalning eller av annan orsak inte kan betalas, skall så

mycket av föreningsbankens medel som kan behövas för denna

betalning behållas och återstoden skiftas.

1Senaste lydelse 1992:1058.

2Senaste lydelse 1989:1089.

 I en lokal I en lokal föreningsbank

föreningsbank får till får till medlemmarna,

medlemmarna, utöver av utöver av dem betalda

dem betalda insatser, insatser, betalas ut

betalas ut medel endast medel endast i den mån

i den mån det kan ske det kan ske med hänsyn

med hänsyn till till bestämmelserna om

bestämmelserna i 2 kap. kapitaltäckning i lagen

9-10 §§ bankrörelselagen (1994:000) om kapital-

(1987:617). De medel täckning och stora expo-

som sålunda inte får neringar för

betalas ut skall föras kreditinstitut och

till den centrala värdepappersbolag. De

föreningsbankens reserv- medel som sålunda inte får

fond. betalas ut skall föras

 till den centrala

 föreningsbankens

 reservfond.

 De medlemmar eller innehavare av förlagsandelar som vill klandra skiftet skall

väcka talan mot föreningsbanken senast tre månader efter det att

slutredovisningen lades fram på föreningsbanksstämman.

 Om en medlem eller innehavare av en förlagsandel inte inom fem år efter det att

slutredovisningen lades fram på föreningsbanksstämman har anmält sig för att

lyfta vad han har erhållit vid skiftet, har han förlorat sin rätt till detta. Om

medlen är ringa i förhållande till de skiftade tillgångarna, kan rätten på

anmälan av likvidatorerna förordna att medlen skall tillfalla allmänna

arvsfonden. I annat fall skall 17 § tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 39

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare

 Härigenom föreskrivs att 3, 5, 13, 14 och 16 §§ lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §1

Varje försäkringsmäklare skall vara registrerad hos Finansinspektionen och stå

under dess tillsyn. Registreringen kan avse förmedling av

 1. alla slag av försäkring,

 2. enbart personförsäkring, eller

 3. enbart skadeförsäkring.

 Bedriver mäklaren även

 verksamhet som avses i

 1 kap. 3 b § lagen

 (1991:981) om värdepap-

 persrörelse skall också

 detta re- gistreras.

 Benämningen försäkringsmäklare får användas bara av den som är registrerad

enligt denna lag.

 5 §2

För att en fysisk person skall bli registrerad som försäkringsmäklare krävs att

han

 1. inte är underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken,

 2. inte genom anställning eller uppdrag hos något försäkringsföretag eller på

annat sätt är beroende av försäkringsgivarintressen,

 3. har en försäkring för skadeståndsskyldighet som kan åläggas honom om han

åsidosätter sina skyldigheter,

 4. har en 4. har en

tillfredställande tillfredställande utbild-

utbildning, och ning för den verksamhet

 som skall bedrivas, och

 5. i övrigt är lämplig som försäkringsmäklare.

 Sådan försäkring som Sådan försäkring som avses

avses i första stycket 3 i första stycket 3 krävs

krävs inte om mäklaren inte om mäklarens

förmedlar försäkringar verksamhet bedrivs ute-

uteslutande för en slutande för en juridisk

juridisk person som är person som är registrerad

registrerad som försäk- som försäkringsmäklare.

ringsmäklare.

 13 §

Försäkringsmäklaren skallFörsäkringsmäklaren skall

utföra sitt uppdrag utföra sitt uppdrag

omsorgsfullt och med omsorgsfullt och med

iakttagande av god för- iakttagande av god för-

säkringsmäklarsed. Han säkringsmäklarsed.

skall, i den utsträck- Bedriver han verksamhet

ning som som avses i 3 § andra

omständigheterna stycket

1Senaste lydelse 1993:1308.

2Senaste lydelse 1990:812.

kräver det, klarlägga tillämpas dessutom 1 kap.

uppdragsgivarens behov 7 § lagen (1991:981) om

av försäkring och föreslåvärdepappersrörelse. Försäk-

lämpliga lösningar. ringsmäklaren skall, i

 den utsträckning som om-

 ständigheterna kräver det,

 klarlägga uppdrags-

 givarens behov av för-

 säkring och, i

 förekommande fall,

 tjänster i samband med

 sparande samt föreslå

 lämpliga lösningar.

 14 §

Om försäkringsmäklaren Om försäkringsmäklaren upp-

uppsåtligen eller av såtligen eller av

oaktsamhet åsidosättter oaktsamhet åsidosätter

sina skyldigheter sina skyldigheter enligt

enligt 13 §, skall han 13 §, skall han ersätta

ersätta den skada som den skada som till följd

till följd av detta av detta drabbar en

drabbar uppdragsgivaren uppdragsgivare, en

eller försäkringsgivaren försäkringsgivare, ett

eller någon som härleder fondbolag, ett utländskt

sin rätt från upp- fondföretag eller någon

dragsgivaren. som härleder sin rätt från

 uppdragsgivaren.

 16 §3

Om någon utövar sådan Om någon utövar sådan verk-

verksamhet som omfattas samhet som avses i 3 §

av denna lag utan att första stycket 1-3 utan

vara registrerad som att vara registrerad som

försäkringsmäklare, skallförsäkringsmäklare, skall

Finansinspektionen före- Finansinspektionen före-

lägga honom vid vite att lägga honom vid vite att

upphöra med detta. upphöra med detta. Det-

Detsamma gäller om en samma gäller om en

registrerad försäkringsmä-registrerad försäkringsmä-

klare yrkesmässigt för- klare yrkesmässigt för-

medlar försäkringar av medlar försäkringar av ett

ett slag som han inte är slag som han inte är

registrerad för och om registrerad för eller

någon använder benämningenbedriver sådan verksamhet

försäkringsmäklare utan som avses i 3 § andra

att vara registrerad stycket utan att detta

som sådan. registrerats samt om

 någon använder benämningen

 försäkringsmäklare utan att

 vara registrerad som så-

 dan.

 Ett föreläggande enligt första stycket får också meddelas i samband med ett

beslut om återkallelse enligt 15 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1993:1308.

 41

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter

 dels att 3 kap. 33 § skall ha följande lydelse,

 dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 3 kap. 32 b §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 32 b §

 Ett utländskt företag som

 med stöd av 1 kap. 5 § 2

 bankrörelselagen

 (1987:617), 1 kap. 3 c §

 2 lagen (1991:981) om

 värdepappersrörelse eller

 2 kap. 9 § 2 lagen

 (1992:1610) om

 kreditmarknads-bolag

 driver bankverksamhet,

 värdepappersrörelse eller

 finan-sieringsverksamhet

 i Sverige utan att

 inrätta filial här, skall

 innan verksamheten

 inleds till Finansin-

 spektionen lämna en

 skriftlig förbindelse att

 årligen senast den

 31 januari taxeringsåret

 lämna kontrolluppgift

 enligt 22, 25 a eller

 27 § till Riksskattever-

 ket.

 33 §1

Efter föreläggande av Efter föreläggande av

skattemyndigheten skall skattemyndigheten skall

den som har tillstånd den som får driva

att driva värdepappers- värdepappersrörelse lämna

rörelse lämna kontroll- kontrolluppgift för namn-

uppgift för namngiven given person. Kontroll-

person. Kontrollupp- uppgiften skall avse

giften skall avse sådana sådana uppgifter om av-

uppgifter om avyttring yttring av finansiella

av finansiella instrument som tas in i

instrument som tas in i avräkningsnota enligt 3

avräkningsnota enligt 3 kap. 9 § lagen (1991:981)

kap. 9 § lagen om värdepappersrörelse.

(1991:981) om värde-

pappersrörelse.

 Efter föreläggande av Riksskatteverket skall kontrolluppgift enligt första

stycket lämnas också i fråga om ej namngivna personer. Sådant föreläggande får

efter Riksskatteverkets bestämmande utfärdas av skattemyndigheten i det län där

den skatteskyldige har sitt säte eller driver verksamhet.

1Senaste lydelse 1991:1002.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995 såvitt avser företag som driver

bankverksamhet med stöd av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen (1987:617) eller

finansieringsverksamhet med stöd av 2 kap. 9 § 2 lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag och i övrigt den 1 januari 1996. Lagen tillämpas första

gången vid 1997 års taxering. Har bank- eller finansieringsverksamhet med stöd

av nämnda bestämmelser inletts före den 1 januari 1995, skall förbindelse enligt

32 b § lämnas till Finansinspektionen före den 1 juli 1995.

 43

2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:655) om

återföring av obeskattade reserver

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1990:655) om återföring av obeskattade

reserver skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 §1

För bankaktiebolag, För bankaktiebolag, spar-

sparbanker, banker, föreningsbanker,

föreningsbanker, kreditmarknadsbolag och

finansbolag, värdepappersbolag får - i

kreditaktiebolag och stället för vad som anges

sådana värdepappersbolag i 4 och 5 §§ - bestämmel-

som skall uppfylla serna i andra stycket

kapitalkrav enligt 5 tillämpas.

kap. 1 § lagen

(1991:981) om värde-

pappersrörelse får - i

stället för vad som anges

i 4 och 5 §§ -

bestämmelserna i andra

stycket tillämpas.

 Hela uppskovsbeloppet skall tas upp till beskattning vid 1992 års taxering

eller, om företaget på grund av förlängt räkenskapsår inte skall taxeras detta

år, vid 1993 års taxering. Vid tillämpning av uppbördslagens (1953:272) regler

om debitering av preliminär och slutlig skatt skall dock anses som om skatten på

uppskovsbeloppet hänför sig med lika delar till de beskattningsår för vilka

taxering sker åren 1992-1995. Taxeras inte företaget år 1992 skall anses som om

skatten på uppskovsbeloppet hänför sig med 50 procent till det beskattningsår

för vilket taxering sker år 1993 och med vardera 25 procent till de

beskattningsår för vilka taxering sker åren 1994 och 1995. Vad nu sagts äger

motsvarande tillämpning om taxering inte sker ett senare år under nämnda period.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1Senaste lydelse 1992:705.

 45

2.11 Förslag till lag om ändring i insiderlagen (1990:1342)

 Härigenom föreskrivs att 2, 7 och 18 §§ insiderlagen (1990:1342) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §1

I denna lag förstås med

 1. handel på värde- 1. handel på värde-

pappersmarknaden: pappersmarknaden: handel

handel på börs eller på börs eller annan

annan organiserad mar- organiserad marknads-

knadsplats eller genom plats eller genom någon

någon som driver värde- som yrkesmässigt bedriver

pappersrörelse med stöd sådan verksamhet som

av 1 kap. 3 eller 3 a § avses i 1 kap. 3 § 1-5

lagen (1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse, värdepappersrörelse,

 2. fondpapper: aktie och obligation samt sådana andra delägarrätter eller

fordringsrätter som är utgivna för allmän omsättning, andel i värdepappersfond

och aktieägares rätt gentemot den som för hans räkning förvarar aktiebrev i ett

utländskt bolag (depåbevis),

 3. aktiemarknadsbolag: svenskt aktiebolag som utgivit aktier vilka är noterade

vid en börs eller auktoriserad marknadsplats.

 Vad som föreskrivs om aktie skall också tillämpas på emissionsbevis, interims-

bevis, optionsbevis, konvertibelt skuldebrev, skuldebrev förenat med optionsrätt

till nyteckning, vinstandelsbevis, aktieoption och aktietermin. Utfärdande av

köpoption skall likställas med försäljning av de aktier optionen avser medan

utfärdande av säljoption skall likställas med köp av aktierna.

 Med fondpapper jämställs i denna lag ränteoption, räntetermin, indexoption och

indextermin.

 Om fondpapper ägs av två eller flera med samäganderätt, skall en delägare vid

tillämpningen av denna lag anses vara ägare till så många av fondpapperen som

svarar mot hans lott i det samfällda innehavet.

 7 §2

Utan hinder av 4 § får Utan hinder av 4 § får

 1. befattningshavare 1. befattninghavare hos

hos någon som driver någon som driver värde-

värdepappersrörelse med pappersrörelse med stöd av

stöd av 1 kap. 3 eller 3 1 kap. 3, 3 c eller 3 d §

a § lagen (1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse värdepappersrörelse

fullgöra köp- eller fullgöra köp- eller

säljorder i rörelsen, säljorder i rörelsen,

 2. köp ske av annat än option eller termin då den icke offentliggjorda

omständigheten är ägnad att sänka kursen eller försäljning ske av annat än

option eller termin då omständigheten är ägnad att höja kursen,

1Senaste lydelse 1992:1323.

2Senaste lydelse 1992:1628.

 3. uppgifter fullgöras som åligger någon på grund av vad som föreskrivits i lag

eller annan författning,

 4. köp ske i fall som avses i 5 § 1 för den juridiska personens räkning av

aktier i aktiebolaget,

 5. innehavare av option när optionens löptid går ut köpa eller sälja den

underliggande tillgången eller sälja optionen,

 6. utfärdare av option i samband med lösen sälja eller köpa den underliggande

tillgången som optionen avser,

 7. köpare och säljare av termin vid slutdag fullgöra avtalet.

 18 §3

Om det finns anledning anta att en bestämmelse i 4 § överträtts, har Finans-

inspektionen rätt att få de uppgifter som den behöver för sin utredning från

 1. den som det finns anledning anta har gjort överträdelsen,

 2. ett aktiebolag eller en juridisk person i övrigt vars fondpapper över-

trädelsen gäller,

 3. den juridiska person som lämnat det offentliga erbjudandet om aktieförvärv,

 4. moderföretaget till det aktiebolag eller den juridiska person som avses i 2

eller 3,

 5. myndighet,

 6. någon som driver 6. någon som driver

värdepappersrörelse med värdepappersrörelse med

stöd av 1 kap. 3 eller 3 stöd av 1 kap. 3, 3 c

a § lagen (1991:981) om eller 3 d § lagen

värdepappersrörelse, (1991:981) om värde-

 pappersrörelse,

 7. någon annan som köpt eller sålt fondpapper, om det finns anledning anta att

köpet eller försäljningen föranletts av otillåtet råd eller därmed

jämförlig åtgärd som avses i 4 §.

 Om det finns anledning anta att någon har överträtt andra bestämmelser i denna

lag och är överträdelsen belagd med straff, får inspektionen i utredningssyfte

också infordra uppgifter av denne.

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 2 §, den 1 januari 1995 och i övrigt den 1

januari 1996.

3Senaste lydelse 1992:1323.

 46

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

 dels att 3 kap. 7 § och 5 kap. 2-4 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 3 kap. 7 a § och 5 kap. 5 § skall betecknas 3 kap. 7 §

respektive 5 kap. 2 §,

 dels att 1 kap. 1-3 a och 6-10 §§, 2 kap. 1, 2, 4, 5 och 7 §§, 3 kap. 1-5 §§, 4

kap. 1-3 §§, 5 kap. 1 § och nya 5 kap. 2 §, 6 kap. 4-6, 7, 8, 9, 10 och 11 §§

samt rubriken närmast före 2 kap. 7 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in nya paragrafer, 1 kap. 3 b-3 e, 6 a och 6 b

§§, 2 kap. 8 §, 3 kap. 1 a §, 6 kap. 3 a-3 e, 6 a och 6 b, 8 a- 8 d och 9 a §§

och 7 kap. 2 §, samt närmast före 2 kap. 8 §, 6 kap. 3 a §, 6 a § och 8 b § nya

rubriker av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 1 §

Denna lag gäller värdepappersrörelse.

 För utländska företags

 verksamhet i Sverige

 gäller bestämmelserna i

 denna lag i tillämpliga

 delar. För filialer till

 utländska företag gäller i

 övrigt lagen (1992:160)

 om utländska filialer

 m.m.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

verksamhet som drivs av verksamhet som drivs av

Sveriges riksbank eller Riksbanken, Riksgälds-

sådan förvaltning av kontoret, Kammar-

finansiella instrument kollegiet eller av för-

som är reglerad i annan säkringsbolag med kon-

lag. cession enligt för-

 säkringsrörelselagen

 (1982:713). Lagen gäller

 inte heller sådan för-

 valtning av finansiella

 instrument som är regle-

 rad i annan lag.

 2 §

I denna lag betyder

 1. värdepappersrörelse: verksamhet som består i att yrkesmässigt tillhandahålla

sådana tjänster som anges i 3 §,

 2. värdepappersbolag: 2. värdepappersbolag:

svenskt aktiebolag som svenskt aktiebolag som

fått tillstånd att driva fått tillstånd enligt

värdepappersrörelse, denna lag att driva

 värdepappersrörelse,

 3. bankinstitut: bank- 3. bankinstitut: bank-

aktiebolag, sparbank, aktiebolag, sparbank,

central föreningsbank föreningsbank och ut-

och utländskt bankföretagländskt bankföretag som

som fått tillstånd att driver bankrörelse från

driva bankrörelse från filial här i landet,

filial här i landet,

 4. utländskt värde-

pappersföretag: utländskt

företag som inte är ban-

kinstitut och som fått

tillstånd att driva

värdepappersrörelse från

filial här i landet,

 5. 4. värdepappersinstitut:

värdepappersinstitut: värdepappersbolag,

företag som fått tillståndsvenska bankinstitut som

att driva värdepappers- fått tillstånd enligt

rörelse. denna lag att driva

 värdepappersrörelse och

 utländska företag som

 driver värdepappersrörelse

 från filial här i landet,

 5. EES: Europeiska

 ekonomiska samarbets-

 området,

 6. kvalificerat

 innehav: ett direkt

 eller indirekt ägande i

 ett företag, om innehavet

 representerar 10 % eller

 mer av kapitalet eller

 av samtliga röster eller

 annars möjliggör ett

 väsentligt inflytande över

 ledningen av företaget,

 7. filial: ett

 avdelningskontor med

 självständig förvaltning;

 om ett utländskt företag

 etablerar sig i Sverige

 enligt 3 c § 1 eller 2

 kap. 7 § första stycket,

 skall etableringen anses

 som en enda filial, även

 om flera driftställen

 inrättas.

 3 §

Värdepappersrörelse får Värdepappersrörelse får, om

drivas endast efter inte annat följer av

tillstånd av Finans- denna lag, drivas endast

inspektionen. Tillstånd efter tillstånd av

får ges för Finansinspektionen.

 Tillstånd får ges för

 1. handel med finansiella instrument för annans räkning i eget namn,

 2. förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av finansiella instrument

eller i annat fall medverkan vid transaktioner avseende sådana instrument,

 3. handel med finansiella instrument för egen räkning,

 4. förvaltning av någon annans finansiella instrument,

 5. garantigivning eller annan medverkan vid emissioner av fondpapper eller

erbjudanden om köp eller försäljning av finansiella instrument som är riktade

till en öppen krets.

 3 a §1

Tillstånd enligt 3 § krävs

inte för

 1. ett utländskt bank-

företag som

1Senaste lydelse 1992:1620 (jfr 1993:1646).

 driver verksamhet med

stöd av 1 kap. 5 §

bankrörelselagen

(1987:617), om

verksamhet som anges i

3 § omfattas av det i

hemlandet meddelade

tillståndet att driva

bankrörelse,

 2. ett utländskt

kreditinstitut som

driver verksamhet med

stöd av 2 kap. 9 § lagen

(1992:1610) om kredit-

marknadsbolag, om verk-

samhet som anges i 3 §

omfattas av det i

hemlandet meddelade

tillståndet att driva

finansieringsverk-

samhet,

 3. ett utländskt företag

som driver verksamhet

med stöd av 2 kap. 10 §

lagen om kreditmark-

nadsbolag, om verk-

samhet som anges i 3 § är

tillåten enligt före-

tagets stadgar eller

bolagsordning och det

eller de utländska

kreditinstitut som äger

företaget eller dess

moderföretag skulle ha

rätt enligt 1 eller 2

att driva sådan

verksamhet.

 För utländska företag som

avses i första stycket

gäller bestämmelserna i

denna lag i tillämpliga

delar.

 Tillstånd enligt 3 § 2 krävs inte för verksamhet som bedrivs med stöd av en

auktorisation som börs eller marknadsplats enligt lagen (1992:543) om börs- och

clearingverksamhet.

 3 b §

 Tillstånd enligt 3 § 2 be-

 hövs inte för verksamhet

 som bedrivs av den som är

 registrerad som försäkr-

 ingsmäklare enligt 3 §

 första stycket 1 och 2

 lagen (1989:508) om för-

 säkringsmäklare, om

 1. verksamheten endast

 är en sidoverksamhet till

 försäkringsmäklarrörelsen

 och enbart avser andelar

 i värdepappersfonder

 eller sådana utländska

 fondföretag som avses i 7

 a och 7 b §§ lagen

 (1990:1114) om värdepap-

 persfonder,

 2. kunders order

 vidarebefordras endast

 direkt till fondbolag

 och utländska fondföretag

 som avses i 1, och

 3. mäklaren i denna

 verksamhet inte tar emot

 kunders medel eller

 fondandelar.

 3 c §

 Tillstånd enligt 3 § behövs

 inte för företag, som har

 säte i ett annat land

 inom EES och som i det

 landet (hemlandet) har

 tillstånd att driva värde-

 pappersrörelse. Ett sådant

 företag får

 1. driva värdepappers-

 rörelse från filial i

 Sverige med början två

 månader efter det att

 Finansinspektionen från

 en behörig myndighet i

 företagets hemland

 mottagit en underrättelse

 med sådant innehåll som

 anges i 6 a § första

 stycket,

 2. driva värdepappers-

 rörelse genom att från

 sitt hemland erbjuda och

 tillhandahålla tjänster

 med början så snart

 Finansinspektionen från

 en behörig myndighet i

 företagets hemland

 mottagit en underrättelse

 med sådant innehåll som

 anges i 6 b § första

 stycket.

 3 d §

 Tillstånd enligt 3 § behövs

 inte för

 1. ett utländskt bank-

 företag som driver verk-

 samhet med stöd av

 1 kap. 5 § bankrörelse-

 lagen (1987:617),

 2. ett utländskt kredit-

 institut som driver

 verksamhet med stöd av

 2 kap. 9 § lagen

 (1992:1610) om kredit-

 marknadsbolag,

 3. ett utländskt företag

 som driver verksamhet

 med stöd av 2 kap. 10 §

 lagen om kreditmarknads-

 bolag,

 3 e §

 Ett utländskt företag som

 driver värdepappersrörelse

 med stöd av 3 c § eller

 3 d § 1 och 2 får driva så-

 dan verksamhet som anges

 i 3 § endast i den mån

 verksamheten omfattas av

 företagets verksamhets-

 tillstånd i hemlandet.

 Ett utländskt företag som

 driver värdepappersrörelse

 med stöd av 3 d § 3 får

 driva verksamhet som

 anges i 3 § endast om

 verksamheten är tillåten

 enligt företagets stadgar

 eller bolagsordning och

 endast i den mån det

 eller de utländska

 kreditinstitut som äger

 företaget eller dess

 moderföretag skulle ha

 rätt enligt första stycket

 att driva sådan

 verksamhet.

 6 §

Ett värdepappersbolag fårEtt värdepappersbolag får

efter tillstånd av efter tillstånd av

Finansinspektionen Finansinspektionen

inrätta filial i inrätta filial i

utlandet. utlandet. Om filialen

 skall inrättas i ett land

 inom EES får tillstånd väg-

 ras endast om det med

 beaktande av den

 planerade verksamheten

 finns skäl att ifrågasätta

 lämpligheten av bolagets

 administrativa struktur

 eller bolagets

 finansiella styrka.

 Ansökan om tillstånd

 skall innehålla

 1. en plan för den

 tilltänkta filialverksam-

 heten, med uppgift om

 filialens organisation,

 och

 2. uppgift om filialens

 adress och ansvariga

 ledning.

 6 a §

 Om ett värdepappersbolag

 får tillstånd enligt 6 §

 till filialetablering i

 ett annat land inom EES,

 skall Finansinspektionen

 genast underrätta behörig

 myndighet i det land där

 filialen skall inrättas.

 Underrättelsen skall

 innehålla

 1. vad som anges i 6 §

 andra stycket, och

 2. uppgift om

 investerarskydd som

 gäller för kunder hos

 värdepappersbolaget.

 Om värdepappersbolaget

 efter det att filialen

 har inrättats avser att

 vidta ändring i något

 förhållande som avses i 6 §

 andra stycket, skall

 bolaget skriftligen

 anmäla detta till Finans-

 inspektionen och behörig

 myndighet i det land där

 filialen finns. Anmälan

 skall göras minst en månad

 innan ändringen genomförs.

 6 b §

 Ett värdepappersbolag som

 önskar driva verksamhet i

 ett annat land inom EES,

 genom att erbjuda och

 tillhandahålla tjänster

 utan att inrätta filial

 där, skall innan verk-

 samheten inleds

 underrätta Finans-

 inspektionen om sin

 avsikt. Till

 underrättelsen skall

 fogas en plan för den

 planerade verksamheten

 med uppgift om vilka

 tjänster som skall

 erbjudas. Inspektionen

 skall inom en månad

 överlämna underrättelsen

 och verksamhetsplanen

 till behörig myndighet i

 det land där verksamheten

 skall utövas.

 Om värdepappersbolaget

 avser att ändra

 verksamhet som avses i

 första stycket, skall

 bolaget skriftligen

 anmäla detta till Finans-

 inspektionen och behörig

 myndighet i det land där

 verksamheten utövas. An-

 mälan skall göras innan

 ändringen genomförs.

 7 §

Värdepappersrörelse skall bedrivas så att allmänhetens förtroende för värde-

pappersmarknaden upprätthålls och enskildas kapitalinsatser inte otillbörligen

äventyras samt i övrigt så att rörelsen kan anses sund.

 Ett värdepappersinstitut

 skall

 - i sin verksamhet

 handla på ett ärligt och

 rättvist sätt,

 - handla med

 erforderlig skicklighet,

 omsorg och skyndsamhet,

 - inneha och effektivt

 använda sådana resurser

 och rutiner som behövs för

 att rörelsen skall kunna

 bedrivas på ett riktigt

 sätt,

 - från sina kunder

 inhämta uppgifter om

 deras ekonomiska situa-

 tion, erfarenhet av

 värdepappersmarknaden och

 syftet med de tjänster de

 efterfrågar,

 - vid sina kontakter

 med kunder lämna

 tillräcklig information

 om sådana omständigheter

 som är väsentliga i

 sammanhanget,

 - undvika intressekon-

 flikter och, om sådana

 inträffar, se till att

 kunderna behandlas

 rättvist, och

 - i övrigt följa alla

 regler som gäller för

 verksamheten.

 Regeringen eller, efter

 regeringens

 bemyndigande,

 Finansinspektionen får

 meddela närmare föreskrif-

 ter om vad värdepappers-

 institut skall iaktta

 enligt första och andra

 styckena.

 7 a §2

Om ett Om ett värdepappers-

värdepappersinstitut institut utanför en börs

utanför en börs har gjorthar gjort ett avslut för

ett avslut för egen egen eller någon annans

eller någon annans räk- räkning i fondpapper som

ning i fondpapper som är är inregistrerade vid den

inregistrerade vid den börsen, skall institutet

börsen, skall institutet omedelbart anmäla av-

omedelbart anmäla av- slutet till börsen. Någon

slutet till börsen. Någonanmälan behövs dock inte

anmälan behövs dock inte om avslutet har gjorts

om avslutet har gjorts vid någon annan svensk

vid någon annan svensk börs eller vid en utländsk

eller utländsk börs. börs i ett land utanför

 EES.

 Ett svenskt värde-

 pappersinstitut skall

 vidare i den omfattning

 och på det sätt regeringen

 eller, efter regeringens

 bemyndigande, Finans-

 inspektionen föreskriver

 anmäla avslut i

 finansiella instrument

 som är föremål för handel

 vid en börs, auktoriserad

 marknadsplats eller

 annan reglerad marknad

 inom EES och som görs via

 en filial i ett land

 inom EES eller genom

 tillhandahållande av

 tjänster i ett sådant land

 utan att institutet har

 någon filial där. Om de

 finansiella instrumenten

 är föremål för handel vid en

 svensk börs eller

 auktoriserad

 marknadsplats skall

 anmälan göras dit. I annat

 fall skall anmälan göras

 till Finansinspektionen.

 8 §

En styrelseledamot En styrelseledamot eller

eller befattningshavare befattningshavare hos

hos ett värdepappers- ett värdepappers-

2Senaste lydelse 1992:559.

bolag eller ett bolag, vilken i den

utländskt värdepappers- egenskapen får kunskap om

företag, vilken i den en uppdragsgivares

egenskapen får kunskap affärsförhållanden eller

om en uppdragsgivares personliga förhållanden,

affärsförhållanden eller får inte obehörigen röja

personliga förhållanden, vad han har fått veta och

får inte obehörigen röja inte heller utnyttja

vad han har fått veta kunskapen i strid med

och inte heller uppdragsgivarens

utnyttja kun- intresse.

skapen i strid med upp-

dragsgivarens intresse.

 9 §

För ett värdepappers- För ett värdepappers-

institut som har till- institut som driver

stånd att driva värdepap-verksamhet som avses i 3 §

persrörelse enligt 3 § 1 1 gäller bestämmelserna om

gäller bestämmelserna om handelskommission i

handelskommission i lagen (1914:45) om

lagen (1914:45) om kom- kommission, om inte

mission, om inte annat annat följer av denna

följer av denna lag. lag.

 10 §

Vad som föreskrivs om Vad som föreskrivs om

självinträde i 40-45 §§ självinträde i 40-45 §§

lagen (1914:45) om kom- lagen (1914:45) om

mission gäller även när kommission gäller även när

ett värdepappersinstitut ett värdepappersinstitut

som fått tillstånd att som driver värdepappers-

driva värdepappersrörelserörelse som avses i 3 § 1

enligt 3 § 1 utför upp- utför uppdrag avseende

drag avseende köp, för- köp, försäljning eller byte

säljning eller byte av av finansiella

finansiella instrument instrument genom avtal

genom avtal med ett med ett företag som har

företag som har sådant sådant samband med värde-

samband med värde- pappersinstitutet som

pappersinstitutet som avses i 6 kap. 3 § andra

avses i 6 kap. 3 § andra stycket.

stycket.

 Vad som sägs i första stycket skall också tillämpas då avtalet ingås med någon

som äger tio procent eller mer av aktiekapitalet eller andelarna eller av

röstetalet i värdepappersinstitutet eller företag som har sådant samband med

värdepappersinstitutet som avses i 6 kap. 3 § andra stycket.

 2 kap.

 1 §

Tillstånd för ett svenskt aktiebolag att driva värdepappersrörelse får meddelas

endast om

 1. bolagsordningen inte strider mot denna lag eller någon annan författning,

 2. den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse,

 3. den som kommer att

 äga ett kvalificerat

 innehav i bolaget inte

 kan antas motverka en

 sund utveckling av verk-

 samheten i bolaget, och

 3. bolaget uppfyller 4. bolaget uppfyller de

de villkor som i övrigt villkor som i övrigt

anges i denna lag. anges i denna lag.

 2 §

Ansökan om tillstånd får göras innan bolaget har registrerats. Har sådan ansökan

gjorts inom sex månader från stiftelseurkundens undertecknande, räknas den i 2

kap. 9 § första stycket aktiebolagslagen (1975:1385) föreskrivna tiden från

tillståndsbeslutet.

 Till ansökan skall

fogas en plan för den

tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller, efter

regeringens

bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela

närmare föreskrifter om

vad en sådan plan skall

innehålla.

 4 §

Ett värdepappersbolag skall ha en styrelse med minst fem ledamöter. Bolaget

skall ha en verkställande direktör.

 I ett värdepappersbolag

 skall minst en av stämman

 utsedd revisor vara

 auktoriserad revisor

 eller auktoriserat

 revisionsbolag.Ett värdepappersbolag

 skall ha sitt

 huvudkontor i Sverige.

 5 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

skall ha ett skall när verksamheten

aktiekapital som med påbörjas ha ett bundet

hänsyn till eget kapital som vid

verksamhetens art och tidpunkten för beslut om

omfattning är till- tillstånd enligt 1 §

räckligt stort. motsvarar minst

Regeringen eller, efter 1. fem miljoner ecu om

regeringens bemyndi- bolagets verksamhet

gande, Finansinspek- skall innefatta motta-

tionen får meddela gande av medel på konto

närmare föreskrifter om enligt 3 kap. 4 § 4,

aktiekapitalets

storlek.

 2. 730 000 ecu om

 bolaget skall bedriva

 verksamhet som avses i

 1 kap. 3 § 3 eller 5,

 3. 125 000 ecu om inte

 högre belopp krävs enligt

 1 eller 2, och

 4. 50 000 ecu om

 bolaget skall driva

 enbart verksamhet som

 avses i 1 kap. 3 § 2 och

 denna skall avse endast

 andelar i

 värdepappersfonder eller

 sådana utländska fond-

 företag som avses i 7 a

 och 7 b §§ lagen

 (1990:1114) om värdepap-

 persfonder.

 Finansinspektionen får

 medge undantag från det

 högre kapitalkrav som i 2

 föreskrivs för bedrivande

 av verksamhet enligt 1

 kap. 3 § 5, om den

 verksamheten bara avser

 annan medverkan vid

 emissioner än

 garantigivning.

 I 11 kap. 7 § aktie-

 bolagslagen (1975:1385)

 finns bestämmelser om vad

 som utgör bundet eget

 kapital.

Utländska värdepappers- Utländska företag

företag

 7 §3

Ett utländskt företag fårAndra utländska företag än

efter tillstånd av sådana som avses i 1 kap.

Finansinspektionen 3 c och 3 d §§ får efter

driva värdepappersrörelsetillstånd av Finans-

från avdelningskontor inspektionen driva värde-

med självständig för- pappersrörelse från

valtning (filial). filial.

 Tillstånd till filial- Tillstånd till filial-

etablering skall lämnas etablering skall lämnas

om företaget står under om företaget står under

tillsyn av myndighet betryggande tillsyn av

eller något annat be- myndighet eller något

hörigt organ i hemlandet annat behörigt organ i

och den planerade verk- hemlandet och den

samheten här i landet planerade verksamheten

kan antas komma att här i landet kan antas

uppfylla kraven på en komma att uppfylla

sund värdepappersrörelse.kraven på en sund värde-

 pappersrörelse.

 För verksamheten i

filialen gäller bestäm-

melserna i lagen

(1992:160) om utländska

filialer m.m., om inte

annat följer av denna

lag.

 Verksamhetsplan

 8 §

 Till ansökan om tillstånd

 enligt 1, 6 eller 7 §

 skall fogas en plan för

 den tilltänkta

 verksamheten. Regeringen

 eller, efter regeringens

 bemyndigande,

 Finansinspektionen skall

 meddela närmare före-

 skrifter om vad en sådan

 plan skall innehålla.

 3 kap.

 1 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag får

och ett utländskt värde- endast förvärva sådan

pappersföretag får endastegendom som behövs i

förvärva sådan egendom somrörelsen.

behövs i rörelsen.

3Senaste lydelse 1992:162.

 Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag får

eller utländskt värde- förvärva aktier eller

pappersföretag får förvärvaandelar i företag bara

aktier eller andelar i efter tillstånd av

företag bara efter Finansinspektionen, om

tillstånd av Finansin- förvärvet ingår som ett led

spektionen, om förvärvet i organisationen av

ingår som ett led i verksamheten.

organisationen av verk-

samheten.

 1 a §

 Ett värdepappersbolag som

 har tillstånd att bedriva

 verksamhet som avses i 3

 kap. 4 § 4 och 5 får ha

 kvalificerade innehav av

 aktier

 eller andelar i företag

 med annan verksamhet än

 finansiell verksamhet

 eller försäkrings-

 verksamhet endast i den

 mån

 1. summan av de

 kvalificerade innehaven

 motsvarar högst 60 % av

 bolagets kapitalbas, och

 2. det kvalificerade

 innehavet i varje

 enskilt företag motsvarar

 högst 15 % av bolagets

 kapitalbas.

 Begränsningarna i första

 stycket gäller inte sådana

 innehav som avses i 1 §

 andra stycket.

 Aktie eller andel som

 förvärvats i strid med

 första stycket skall

 snarast avyttras.

 Har aktier eller

 andelar förvärvats inom

 ramen för de gränser som

 anges i första stycket

 och förändras därefter

 förhållandet mellan det

 eller de kvalificerade

 innehaven och

 kapitalbasen så att

 gränserna överskrids,

 skall bolaget så snart

 det är lämpligt avyttra

 överskjutande aktier

 eller andelar.

 2 §4

För att skydda en egen För att skydda en egen

fordran får ett värde- fordran får ett värde-

pappersbolag och ett pappersbolag dels på

utländskt värdepappers- offentlig auktion eller

företag dels på offentligpå en svensk eller

auktion eller på en utländsk börs, en

svensk eller utländsk auktoriserad marknads-

börs, en auktoriserad plats eller någon annan

marknadsplats eller reglerad marknad eller

någon annan reglerad vid exekutiv försäljning

marknad eller vid exe- köpa egendom som är utmätt

kutiv försäljning köpa eller utgör säkerhet för

egendom som är utmätt fordringen, dels överta

eller utgör säkerhet för egendom som betalning för

fordringen, dels överta fordran även om

4Senaste lydelse 1992:559.

egendom som betalning egendomen inte behövs i

för fordran även om egen-rörelsen, om det finns

domen inte behövs i anledning att anta att

rörelsen, om det finns bolaget annars skulle

anledning att anta att göra en avsevärd förlust.

bolaget eller det

utländska företaget

annars skulle göra en

avsevärd förlust.

 Sådan egendom skall av- Sådan egendom skall av-

yttras så snart det är yttras så snart det är

lämpligt och senast när lämpligt och senast när

det kan ske utan förlust det kan ske utan förlust

för värdepappersbolaget för värdepappersbolaget.

eller det utländska Har egendomen inte

värdepappersföretaget. avyttrats inom tre år från

Har egendomen inte förvärvet, krävs Finans-

avyttrats inom tre år inspektionens tillstånd

från förvärvet, krävs för fortsatt innehav.

Finansinspektionens

tillstånd för fortsatt

innehav.

 3 §

Ytterligare bestämmelser Ytterligare bestämmelser

om värdepappersinstituts om svenska värdepappers-

rätt att förvärva instituts rätt att förvärva

finansiella instrument finansiella instrument

finns i 4 kap. finns i 4 kap.

 4 §5

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag och

och ett utländskt värde- ett utländskt företag

pappersföretag får som hemmahörande utanför EES

ett led i rörelsen som fått tillstånd att

 driva värdepappersrörelse

 får, med Finans-

 inspektionens tillstånd,

 som ett led i rörelsen

 1. lämna råd i finansiella frågor,

 2. ta emot värdepapper för förvaring,

 3. ta emot medel med redovisningsskyldighet.

 4. ta emot kunders

 medel på konto för att

 underlätta värdepap-

 persrörelsen,

 5. lämna kunder kredit

 mot säkerhet för

 placeringar i

 finansiella instrument

 för att underlätta värde-

 pappersrörelsen,

 6. utföra valutaväxlings-

 transaktioner.

 För att underlätta värde-Tillstånd enligt första

pappersrörelsen får ett stycket 4 får meddelas

värdepappersbolag och endast tillsammans med

ett utländskt tillstånd enligt 5.

värdepappers-företag,

efter tillstånd av

Finansinspektionen, ta

emot medel på konto och

lämna kredit mot säker-

het.

5Senaste lydelse 1993:937.

 När det finns särskilda När det finns särskilda

skäl får Finans- skäl får Finans-

inspektionen medge att inspektionen medge att

ett värdepappersbolag ett värdepappersbolag

och ett utländskt utövar annan verksamhet än

värdepappersföretag utövarsom anges i första

annan verksamhet än som stycket, om den kan

anges i första och andra antas komma att

styckena, om den kan underlätta rörelsen.

antas komma att

underlätta rörelsen.

 Ett utländskt företag får

 beviljas tillstånd enligt

 första eller tredje

 stycket endast om

 företaget får bedriva

 motsvarande verksamhet i

 sitt hemland.

 I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt

för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse.

 5 §

Medel som tas emot med redovisningsskyldighet enligt 4 § första stycket 3 skall

genast avskiljas och sättas in på räkning i bankinstitut.

 Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

och ett utländskt och ett utländskt företag

värdepappersföretag som som enligt 4 § första

enligt 4 § andra stycket stycket 4 tar emot medel

tar emot medel på konto på konto skall ha en med

skall träffa skriftlig hänsyn till rörelsens art

överenskommelse om detta och omfattning till-

med kunden. Regeringen räcklig betalningsbered-

eller, efter skap.

regeringens

bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela

närmare föreskrifter om

mottagande av medel på

konto.

 Vid mottagande av medel

 på konto skall skriftlig

 överenskommelse om detta

 träffas med kunden.

 Regeringen eller, efter

 regeringens be-

 myndigande, Finansin-

 spektionen får meddela

 närmare föreskrifter om

 mottagande av medel på

 konto.

 4 kap.

 1 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

får förvärva finansiella institut får förvärva

instrument som ett finansiella instrument

 som

led i en normal ett led i en normal

likviditetsförvaltning. likviditetsförvaltning.

 2 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

som har tillstånd att institut som har till-

driva värdepappersrörelsestånd att driva värde-

enligt 1 kap. 3 § 3 får pappersrörelse enligt

förvärva finansiella 1 kap. 3 § 3 får förvärva

instrument för den finansiella instrument

rörelsen. för den rörelsen.

 3 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

som har tillstånd att institut som har till-

driva värdepappersrörelsestånd att driva värde-

enligt 1 kap. 3 § 5 får pappersrörelse enligt 1

förvärva finansiella kap. 3 § 5 får förvärva

instrument som finansiella instrument

institutet medverkar som institutet medverkar

till att avsätta på till att avsätta på

marknaden. Dessa skall marknaden. Dessa skall

avyttras så snart det är avyttras så snart det är

lämpligt och senast inom lämpligt och senast inom

tre år från förvärvet. Omtre år från förvärvet. Om

det finns synnerliga det finns synnerliga skäl

skäl kan Finans- kan Finansinspektionen

inspektionen medge att medge att de finansiella

de finansiella instrumenten får innehas

instrumenten får innehas under längre tid.

under längre tid.

 5 kap.

 1 §

Ett värdepappersbolag Bestämmelser om

som har tillstånd att kapitaltäckning och stora

driva värdepappersrörelseexponeringar finns i

enligt 1 kap. 3 § 3 lagen (1994:000) om

eller 5 eller som har kapitaltäckning och stora

Finansinspektionens exponeringar för kredit-

medgivande att ta emot institut och värde-

medel på konto enligt 3 pappersbolag.

kap. 4 § andra stycket

skall vid varje

tidpunkt ha en kapi-

talbas, beräknad enligt

2 §, som motsvarar åtta

procent av värdet av

bolagets placeringar,

beräknat enligt 3 §

(kapitalkrav).

 Ett värdepappersbolags

 kapitalbas får inte

 understiga det belopp

 som enligt 2 kap. 5 §

 krävdes när rörelsen

 påbörjades.

 2 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

och ett ut-ländskt värde-skall ha en försäkring för

pappersföretag skall ha skadeståndsskyldighet som

en försäkring för skade- det kan komma att ådra

ståndsskyldighet som de sig vid utförande av

kan komma att ådra sig tjänster i rörelsen.

vid utförande av tjänsterNärmare föreskrifter om så-

i rörelsen. Närmare dan försäkring får meddelas

föreskrifter om sådan av regeringen eller,

försäkring får meddelas avefter regeringens be-

regeringen eller, efter myndigande, Finans-

regeringens be- inspektionen.

myndigande, Finans-

inspektion-en.

 6 kap.

 Ägarprövning

 3 a §

 Ett direkt eller

 indirekt förvärv av aktier

 i ett värdepappersbolag,

 som medför att förvärvarens

 sammanlagda innehav utgör

 ett kvalificerat

 innehav, får ske bara

 efter tillstånd av

 Finansinspektionen. Det-

 samma gäller ett förvärv

 som innebär att ett

 kvalificerat innehav ökas

 så att det uppgår till

 eller överstiger 20, 33

 eller 50 % av aktie-

 kapitalet eller röste-

 talet för samtliga aktier

 eller så att värdepappers-

 bolaget blir

 dotterföretag.

 Om ett förvärv enligt

 första stycket skulle

 innebära att värdepappers-

 bolaget blev

 dotterföretag till eller

 kom under bestämmande

 inflytande av ett

 värdepappersföretag som är

 auktoriserat i ett annat

 land inom EES, moderföre-

 tag till ett sådant

 företag eller en fysisk

 eller juridisk person

 som annars har ett

 bestämmande inflytande

 över ett sådant företag, får

 frågan om tillstånd avgöras

 först efter samråd med de

 behöriga myndigheterna i

 detta land.

 3 b §

 Finansinspektionen skall

 ge tillstånd till förvärv

 enligt 3 a §, om det inte

 kan antas att förvärvaren

 kommer att motverka en

 sund utveckling av

 bolagets verksamhet.

 Inspektionen får före-

 skriva en viss tid inom

 vilken ett förvärv skall

 genomföras.

 Finansinspektionen

 skall meddela beslut i

 ett ärende enligt denna

 paragraf inom tre månader

 från det att ansökan om

 tillstånd gjordes.

 3 c §

 Den som avser att

 avyttra ett kvalificerat

 innehav eller en så stor

 del av ett kvalificerat

 innehav att innehavet

 därigenom kommer att un-

 derstiga någon av de i

 3 a § angivna gränserna

 skall underrätta Finans-

 inspektionen om detta.

 3 d §

 När ett värdepappersbolag

 får kännedom om att aktier

 i bolaget blivit föremål

 för ett sådant förvärv som

 avses i 3 a § eller för en

 sådan avyttring som avses

 i 3 c §, skall bolaget

 snarast anmäla förvärvet

 eller avyttringen till

 Finansinspektionen.

 Ett värdepappersbolag

 skall årligen till

 Finansinspektionen anmäla

 namnen på de aktieägare

 som har ett kvalificerat

 innehav av aktier i

 bolaget samt storleken på

 innehaven.

 3 e §

 Om ägaren till ett kvali-

 ficerat innehav av

 aktier utövar eller kan

 tänkas komma att utöva

 sitt inflytande på ett

 sätt som motverkar en

 sund utveckling av

 verksamheten i

 värdepappersbolaget, får

 Finansinspektionen

 besluta att aktierna

 inte får företrädas vid

 bolagsstämman.

 Om ägaren till ett

 kvalificerat innehav av

 aktier har underlåtit att

 ansöka om tillstånd till

 ett förvärv som avses i

 3 a § eller har förvärvat

 aktier i strid med

 inspektionens beslut, får

 inspektionen besluta att

 aktierna inte får före-

 trädas vid bolagsstämman

 eller att röster avgivna

 för sådana aktier skall

 vara ogiltiga.

 Finansinspektionen får

 också förelägga en aktie-

 ägare som sägs i första och

 andra styckena att av-

 yttra så stor del av

 aktierna att innehavet

 därefter inte är kvali-

 ficerat.

 Aktier som omfattas av

 ett beslut av

 inspektionen enligt

 första, andra eller

 tredje stycket skall

 inte medräknas när det

 fordras samtycke av ägare

 till en viss del av

 aktierna i bolaget för

 att ett beslut skall bli

 giltigt eller en

 befogenhet skall få

 utövas.

 4 §

Finansinspektionen Finansinspektionen skall

skall vid sin tillsyn vid sin tillsyn enligt

över värde- denna lag se till att en

pappersinstituten se sund utveckling av värde-

till att en sund pappersmarknaden främjas.

utveckling av värde-

pappersmarknaden

främjas.

 5 §

Finansinspektionen får Finansinspektionen får

förordna en revisor att förordna en revisor att

med övriga revisorer med övriga revisorer

delta i revisionen av delta i revisionen av

ett värdepappers- ett svenskt värdepap-

institut. Inspektionen persinstitut.

får när som helst åter- Inspektionen får när som

kalla ett sådant för- helst återkalla ett sådant

ordnande och utse en ny förordnande och utse en

revisor. ny revisor.

 Revisorn har rätt till skäligt arvode för sitt arbete av värdepappers-

institutet. Arvodets storlek bestäms av inspektionen.

 6 §

Finansinspektionen får, Finansinspektionen får,

när det anses nödvändigt,när det anses nödvändigt,

sammankalla styrelsen i sammankalla styrelsen i

ett värdepappersbolag ett svenskt värdepappers-

och i ett svenskt institut. Har styrelsen

bankinstitut som fått inte rättat sig efter en

tillstånd att driva begäran från inspektionen

värdepappersrörelse. Har om att kalla till en

styrelsen inte rättat extra stämma, får

sig efter en begäran fråninspektionen utfärda sådan

inspektionen om att kallelse.

kalla till en extra

stämma, får inspektionen

utfärda sådan kallelse.

 Företrädare för inspektionen får närvara vid stämma och vid sådant styrelse-

sammanträde som inspektionen har sammankallat samt delta i överläggningarna.

 Särskilt om tillsynen över

 filialer till utländska

 företag hemmahörande inom

 EES

 6 a §

 Finansinspektionen

 skall, med avseende på

 ett utländskt företag

 hemmahörande inom EES,

 vilket driver verksamhet

 här i landet från filial

 eller genom direkt till-

 handahållande av tjänster,

 lämna de uppgifter till

 den behöriga myndigheten

 i företagets hemland som

 denna myndighet behöver

 för sin tillsyn över

 företaget.

 6 b §

 Efter anmälan till

 Finansinspektionen kan

 en behörig myndighet i

 ett annat land inom EES

 företa undersökning hos en

 här i landet inrättad

 filial till företag

 hemmahörande i det andra

 landet.

 På begäran av en behörig

 myndighet i ett annat

 land inom EES skall

 Finansinspektionen själv

 företa en sådan

 undersökning som avses i

 första stycket. Finansin-

 spektionen kan tillåta

 att undersökningen i

 stället utförs av reviso-

 rer eller andra

 sakkunniga.

 7 §

Om ett Om ett svenskt värde-

värdepappersinstitut har pappersinstitut har

fattat beslut som fattat beslut som

strider mot denna lag strider mot denna lag

eller någon annan eller någon annan för-

författning som reglerar fattning som reglerar

dess verksamhet, mot dess verksamhet, mot

föreskrift som meddelats föreskrift som meddelats

med stöd av denna lag med stöd av denna lag

eller mot bolagsord- eller mot bolags-

ningen, får Finans- ordningen, får Finansin-

inspektionen förbjuda spektionen förbjuda

verkställighet av verkställighet av

beslutet. Har beslutet beslutet. Har beslutet

redan verkställts får redan verkställts får

inspektionen förelägga inspektionen förelägga

institutet att göra institutet att göra

rättelse, om det är rättelse, om det är

möjligt. möjligt.

 8 §

Finansinspektionen får Finansinspektionen får

förelägga ett värde- förelägga ett svenskt

pappersinstitut att värdepappersinstitut att

upphöra med verksamhet upphöra med verksamhet

som innefattar handel som innefattar handel

med finansiella med finansiella in-

instrument på en strument på en marknad,

marknad, om det med hän- om det med hänsyn till

syn till reglerna för reglerna för eller till-

eller tillsynen över synen över marknaden

marknaden framstår som framstår som uppenbart

uppenbart olämpligt att olämpligt att institutet

institutet bedriver bedriver handel där.

handel där.

 8 a §

 Har Finansinspektionen

 av en behörig myndighet i

 ett annat land inom EES

 underrättats om att ett

 svenskt värdepappersbolag

 överträtt föreskrifter som

 i det landet gäller för

 bolaget, får inspektionen

 vidta de i 7, 9 och 9 a §§

 angivna åtgärderna mot

 bolaget, om någon om-

 ständighet motsvarande

 vad som där sägs

 föreligger. Inspektionen

 skall underrätta den be-

 höriga myndigheten i det

 andra landet om vilka

 åtgärder som vidtas.

 Särskilda bestämmelser om

 ingripanden mot utländska

 företag

 8 b §

 Om ett företag, som är

 hemmahörande i ett annat

 land inom EES, driver

 verksamhet här i landet

 från filial eller genom

 direkt tillhandahållande

 av tjänster och därvid

 överträder denna lag eller

 föreskrift som meddelats

 med stöd av lagen eller på

 annat sätt visar sig

 olämpligt att utöva sådan

 verksamhet, får Finans-

 inspektionen förelägga

 företaget att göra

 rättelse.

 Om företaget inte följer

 föreläggandet, skall

 inspektionen underrätta

 behörig myndighet i före-

 tagets hemland.

 Om rättelse ändå inte

 sker, får inspektionen

 förbjuda företaget att göra

 nya åtaganden här i

 landet. Innan förbud

 meddelas skall in-

 spektionen underrätta be-

 hörig myndighet i före-

 tagets hemland. I bråds-

 kande fall får

 inspektionen meddela för-

 bud utan föregående under-

 rättelse till hemlands-

 myndigheten. Denna skall

 då underrättas så snart det

 kan ske.

 8 c §

 Om ett företag, som är

 hemmahörande i ett annat

 land inom EES och driver

 verksamhet här i landet

 från filial eller genom

 direkt tillhandahållande

 av tjänster, har fått sitt

 verksamhetstillstånd åter-

 kallat i hemlandet,

 skall Finansinspektionen

 genast förbjuda företaget

 att göra nya åtaganden i

 Sverige.

 8 d §

 Om ett utländskt företag,

 som är hemmahörande i ett

 land utanför EES, driver

 värdepappersrörelse från

 filial här i landet och

 därvid överträder en be-

 stämmelse som avses i 7 §

 eller på annat sätt visat

 sig olämpligt att driva

 värdepappersrörelse, får

 Finansinspektionen åter-

 kalla filialtillståndet

 eller, om det är till-

 räckligt, meddela var-

 ning.

 Om filialtillståndet

 återkallas gäller 9 a §

 andra och tredje styck-

 ena i tillämpliga delar.

 Inspektionen skall

 underrätta tillsyns-

 myndigheten i det land

 där företaget har sitt säte

 om åtgärder som har vid-

 tagits med stöd av denna

 paragraf.

 9 §

Tillstånd som enligt denna lag har lämnats ett värdepappersinstitut skall åter-

kallas av Finansinspektionen om:

 1. institutet genom 1. institutet inte inom

att överträda denna lag ett år från beviljande av

eller föreskrift som tillstånd har börjat driva

meddelats med stöd av sådan rörelse som

lagen eller på annat sätttillståndet avser, eller

visat sig olämpligt att om bolaget dessförinnan

utöva sådan rörelse som förklarat sig avstå från

tillståndet avser, eller tillståndet,

 2. institutet inte 2. institutet under en

bedriver sådan tid av minst sex månader

värdepappersrörelse som inte drivit sådan verk-

tillståndet avser. samhet som tillståndet

 avser, eller

 3. institutet genom att

 överträda denna lag eller

 föreskrift som meddelats

 med stöd av lagen eller på

 annat sätt visat sig

 olämpligt att utöva sådan

 rörelse som tillståndet

 avser.

Ett värdepappersbolags Ett värdepappersbolags

tillstånd skall dessutom tillstånd skall dessutom

återkallas om bolagets återkallas om bolagets

egna kapital kapitalbas understiger

understiger två det minsta belopp som

tredjedelar av det föreskrivs i 5 kap. 1 §

registrerade andra stycket och

aktiekapitalet och bristen inte har täckts

bristen inte har täckts inom tre månader efter

inom tre månader efter det att den blev känd för

det att den blev känd förbolaget.

bolaget.

 Om det är tillräckligt

får inspektionen i de

fall som anges i första

stycket 1 i stället för

att återkalla tillståndet

meddela varning.

 Om tillståndet

återkallas får

inspektionen besluta om

hur avvecklingen av

rörelsen skall ske.

 Ett beslut om åter-

kallelse får förenas med

förbud att fortsätta

verksamheten.

 9 a §

 Om det är tillräckligt får

 inspektionen i de fall

 som anges i 9 § första

 stycket 3 i stället för

 att återkalla tillståndet

 meddela varning.

 Om tillståndet återkallas

 får inspektionen besluta

 om hur avvecklingen av

 rörelsen skall ske. Till

 dess avvecklingen har

 genomförts gäller i

 tillämpliga delar

 bestämmelserna i detta

 kapitel.

 Ett beslut om åter-

 kallelse får förenas med

 förbud att fortsätta

 verksamheten.

 10 §

Om någon driver sådan Om någon driver sådan

verksamhet som omfattas verksamhet som omfattas

av denna lag utan att av denna lag utan att ha

ha tillstånd till det, erforderligt tillstånd

skall Finans- till det, skall Finans-

inspektionen förelägga inspektionen förelägga

honom att upphöra med honom att upphöra med

verksamheten. verksamheten.

 Är det osäkert om lagen är tillämplig på en viss verksamhet, får inspektionen

förelägga den som driver verksamheten att lämna de upplysningar om verksamheten

som behövs för att bedöma om lagen är tillämplig.

 Ett föreläggande enligt denna paragraf som avser ett utländskt företag får

riktas såväl mot det utländska företaget som mot den som här i landet är verksam

för företagets räkning.

 11 §

Värdepappersbolag och Värdepappersinstitut

svenska bankinstitut skall med årliga avgifter

skall med årliga av- bekosta Finansin-

gifter bekosta Finans- spektionens verksamhet

inspektionens verk- enligt de närmare före-

samhet enligt de närmare skrifter som regeringen

föreskrifter som rege- meddelar.

ringen meddelar.

 7 kap.

 2 §

 Om Finansinspektionen i

 ett ärende om tillstånd

 enligt 2 kap. 1 § inte

 har meddelat beslut inom

 sex månader från det att

 en fullständig ansökan

 gavs in, får sökanden

 begära förklaring av

 kammarrätten att ärendet

 onödigt uppehålls. Om

 Finansinspektionen inte

 har meddelat beslut inom

 sex månader efter det att

 en sådan förklaring

 avgetts, skall det anses

 som att ansökan har av-

 slagits.

 Om Finansinspektionen

 inte har överlämnat under-

 rättelse som avses i 1

 kap. 6 a § första stycket

 till behörig myndighet i

 utlandet inom tre månader

 efter det att en full-

 ständig ansökan gavs in,

 får sökanden begära för-

 klaring av kammarrätten

 att ärendet onödigt uppe-

 hålls. Om underrättelse

 inte har överlämnats inom

 tre månader efter det att

 en sådan förklaring av-

 getts, skall det anses

 som att ansökan har av-

 slagits.

 1. Denna lag träder i kraft, i fråga om 1 kap. 1 § tredje stycket och 3 b §, 5

kap. 2 §, de ändrade beteckningarna av 3 kap. 7 § a och 5 kap. 5 § samt

upphävandet av 3 kap. 7 § och 5 kap. 2-4 §§, den 1 januari 1995 och i övrigt den

1 januari 1996.

 2. I fråga om värdepappersbolag som beviljats tillstånd före lagens

ikraftträdande gäller vid tillämpning av 5 kap. 1 § andra stycket och 6 kap. 9 §

andra stycket att kapitalbasen inte får understiga ett belopp som vid tidpunkten

för ikraftträdandet skulle ha krävts för beviljande av tillstånd enligt de nya

föreskrifterna.

 3. Frågor om tillstånd enligt de nya föreskrifterna får prövas före

ikraftträdandet. Ett beslut i en sådan fråga skall gälla tidigast från

ikraftträdandet. Har ansökan om tillstånd då getts in, får den tillstånds-

pliktiga verksamheten fortsättas till dess att ansökan har prövats slutligt.

 48

2.13 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §1

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns sär-

skilda bestämmelser, nämligen

 1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617),

 2. för 2. för värdepappersföretag

värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 §

2 kap. 7 § lagen lagen (1991:981) om

(1991:981) om värdepap- värdepappersrörelse,

persrörelse,

 3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8-10 §§ lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

 4. för utländska försäkringsgivare lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och lagen (1993:1302)

om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige,

 5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och clearingorganisationer 2 kap.

7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen (1992:543) om börs- och clearing-

verksamhet,

 6. för utländska fondföretag 7 a-c §§ lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

1Senaste lydelse 1993:1311.

 70

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:543) om

börs- och clearingverksamhet

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:543) om börs- och clearing-

verksamhet

 dels att 3 kap. 1 §, 4 kap. 3 och 4 §§, 7 kap. 4 § samt 8 kap. 6 § skall ha

följande lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf, 7 kap. 2 a §, samt närmast

före den paragrafen en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 1 §

En börs får som medlemmarEn börs får som medlemmar

ha endast ha endast

 1. Sveriges riksbank, 1. Riksbanken,

 2. värdepappersinstitut 2. värdepappersinstitut

som har tillstånd att som har tillstånd att

driva värdepappersrörelsedriva värdepappersrörelse

enligt 1 kap. 3 § 1, 2 enligt 1 kap. 3 § 1, 2

eller 3 lagen eller 3 lagen (1991:981)

(1991:981) om värdepap- om värdepappersrörelse,

persrörelse, och

 3. utländska företag som

 har säte i ett land inom

 EES och som i det landet

 har tillstånd att driva

 sådan verksamhet som

 avses i 2, och

 3. utländska företag som 4. andra utländska

i sitt hemland har rätt företag som i sitt

att delta i börshandel hemland får driva sådan

av liknande slag och verksamhet som avses i 2

som där står under och som där står under

tillsyn av myndighet betryggande tillsyn av

eller annat behörigt myndighet eller annat

organ. behörigt organ.

 Till börsmedlem får antas endast den som har tillräckliga finansiella resurser

och i övrigt är lämplig att delta i handeln vid börsen.

 4 kap.

 3 §

Kurser noteras med Kurser noteras med

ledning av de köpanbud, ledning av de köpanbud,

säljanbud och betalkur- säljanbud och betalkurser

ser som förekommer vid som förekommer vid eller

eller rapporteras till rapporteras till börsen.

börsen. Information om Information om kurser

kurser och och omsättningsuppgifter

omsättningsuppgifter beträffande varje

skall offentliggöras finansiellt instrument

omedelbart, om inte som noteras vid börsen

Finansinspektionen med skall offentliggöras

hänsyn till handelns omedelbart, om inte

effektivitet tillåter Finansinspektionen med

något annat. hänsyn till handelns

 effektivitet tillåter

 något annat. Sådan

 information skall vidare

 dagligen sammanställas

 och offentliggöras i den

 ordning och omfattning

 som regeringen eller,

 efter regeringens bemyn-

 digande,

 Finansinspektionen före-

 skriver.

 4 §

En börsmedlem skall, på En börsmedlem skall, på

det sätt och i den det sätt och i den

omfattning som börsen omfattning som börsen

bestämmer, till börsen bestämmer, till börsen

anmäla avslut som anmäla avslut som

medlemmen utanför börsen medlemmen utanför börsen

har gjort för egen eller har gjort för egen eller

någon annans räkning i denågon annans räkning i de

finansiella instrument finansiella instrument

som noteras vid börsen. som noteras vid börsen.

Om ett sådant avslut har Om ett sådant avslut har

skett vid en skett vid en

auktoriserad marknads- auktoriserad marknads-

plats och avser plats och avser

inregistrerade fond- inregistrerade fond-

papper, behöver avslutet papper, behöver avslutet

inte anmälas till börsen.inte anmälas till börsen.

 Detsamma gäller om av-

 slutet skett vid en

 utländsk börs inom EES.

 7 kap.

 Deltagande i handeln

 2 a §

 En auktoriserad

 marknadsplats är skyldig

 att låta sådana institut

 och företag som avses i 3

 kap. 1 § första stycket

 2-4 delta i handeln vid

 marknadsplatsen, om de

 uppfyller av marknads-

 platsen uppställda krav.

 4 §

Kurser noteras med Kurser noteras med

ledning av de köpanbud, ledning av de köpanbud,

säljanbud och betalkur- säljanbud och betalkurser

ser som förekommer vid som förekommer vid eller

eller anmäls till den anmäls till den

auktoriserade marknad- auktoriserade mark-

splatsen. Information nadsplatsen. Information

om kurser och omsätt- om kurser och

ningsuppgifter skall omsättningsuppgifter

offentliggöras. skall beträffande varje

 finansiellt instrument

 som noteras vid den

 auktoriserade

 marknadsplatsen dagligen

 sammanställas och offent-

 liggöras i den ordning

 och omfattning som

 regeringen eller, efter

 regeringens

 bemyndigande, Finans-

 inspektionen föreskriver.

 8 kap.

 6 §

En clearingorganisation får som medlem ha endast den som har en betryggande

kapitalstyrka och som i övrigt bedöms vara lämplig att delta i clearingen hos

organisationen.

 En clearingorganisation

 som anordnar clearing av

 optioner eller terminer

 som handlas vid en börs

 eller auktoriserad

 marknadsplats är skyldig

 att till clearingmedlem

 anta sådana institut och

 företag som avses i 3

 kap. 1 § första stycket

 2-4, om de uppfyller av

 clearingorganisationen

 uppställda krav.

 Om en clearingmedlem inte längre uppfyller de krav som anges i första stycket,

skall clearingorganisationen besluta att medlemskapet skall upphöra.

 Har ett Har ett

clearingmedlemskap upp- clearingmedlemskap upp-

hört på grund av beslut hört på grund av beslut

enligt andra stycket, enligt tredje stycket,

får medlemmen, om det får medlemmen, om det

finns särskilda skäl, ändåfinns särskilda skäl, ändå

vidta åtgärder i vidta åtgärder i förhållande

förhållande till till clearing-

clearingorganisationen organisationen för att

för att skydda upp- skydda uppdragsgivare

dragsgivare mot förlust. mot förlust.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 71

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

 dels att 3 kap. 9 § och 4 kap. 2-4 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 2 kap. 1 §, 3 kap. 2 § och 4 kap. 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 1 §

Tillstånd att driva finansieringsverksamhet för ett svenskt aktiebolag får

meddelas endast om

 1. bolagsordningen inte strider mot denna lag eller någon annan författning,

 2. den planerade 2. den planerade

rörelsen kan antas komma rörelsen kan antas komma

att uppfylla kraven på att uppfylla kraven på en

en sund verksamhet, och sund verksamhet,

 3. det inte kan antas

 att de som kommer att äga

 ett kvalificerat innehav

 i bolaget kommer att

 motverka en sund

 utveckling av verksam-

 heten i bolaget, och

 3. bolaget uppfyller 4. bolaget uppfyller de

de villkor i övrigt som villkor i övrigt som

anges i denna lag. anges i denna lag.

 Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs något ytterligare

finansieringsföretag.

 3 kap.

 2 §

Ett utländskt kreditinstitut som driver verksamhet med stöd av 2 kap. 8 eller 9

§ får driva sådan verksamhet som anges i 1 § andra stycket i den mån

verksamheten omfattas av institutets verksamhetstillstånd i hemlandet.

 Ett utländskt företag som avses i 2 kap. 10 § får driva verksamhet som anges i

1 § andra stycket endast om verksamheten är tillåten enligt företagets stadgar

eller bolagsordning och endast i den mån det eller de utländska kreditinstitut

som äger företaget eller dess moderföretag skulle ha rätt enligt första stycket

att driva sådan verksamhet.

 I 1 kap. 3 a § lagen I 1 kap. 3 d och 3 e §§

(1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse finnsvärdepappersrörelse finns

bestämmelser om att bestämmelser om att verk-

verksamhet som avses i samhet som avses i

1 kap. 3 § samma lag un- 1 kap. 3 § samma lag

der vissa förutsättningarunder vissa förutsätt-

får bedrivas av utländskaningar får bedrivas av

kreditinstitut som utländska kreditinstitut

driver verksamhet med som driver verksamhet

stöd av 2 kap. 9 § och avmed stöd av 2 kap. 9 § och

finansiella institut av finansiella institut

och dotterföretag som och dotterföretag som

driver verksamhet med driver verksamhet med

stöd av 2 kap. 10 §. stöd av 2 kap. 10 §.

 4 kap.

 1 §

Ett kreditmarknadsbolag Bestämmelser om

skall vid varje kapitaltäckning och stora

tidpunkt ha en exponeringar finns i

kapitalbas, beräknad lagen (1994:000) om

enligt 2 §, som motsva- kapitaltäckning och stora

rar åtta procent av exponeringar för kredit-

värdet av bolagets institut och

placeringar, beräknat värdepappersbolag.

enligt 3 §

(kapitalkrav).

 Utöver bestämmelsen i Ett

första stycket gäller attkreditmarknadsbolags

ett kreditmark- kapitalbas får inte

nadsbolags kapitalbas understiga det belopp

inte får understiga det som enligt 2 kap. 4 §

belopp som enligt krävdes när verksamheten

2 kap. 4 § krävdes när påbörjades.

verksamheten påbörjades.

 Ett kreditmarknadsbolag som med stöd av 2 kap. 4 § andra stycket fått

Finansinspektionens medgivande att när verksamheten påbörjades ha ett lägre

bundet kapital än motsvarande fem miljoner ecu, skall om nettovärdet av

tillgångarna i bolagets verksamhet därefter överstiger etthundra miljoner kronor

ha en kapitalbas som motsvarar minst fem miljoner ecu, beräknat efter den kurs

som gällde vid tidpunkten för beslut om tillstånd enligt 2 kap. 1 §.

 Denna lag träder i kraft såvitt avser upphävandet av bestämmelserna i 3 kap. 9

§ och 4 kap. 2-4 §§ samt ändringarna i 2 kap. 1 § och 4 kap. 1 § den 1 januari

1995 och i övrigt den 1 januari 1996.

 74

2.16 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 2 § lagen (1993:931) om individuellt

pensionssparande skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 2 §

Bestämmelserna i 6 kap. Bestämmelserna i 6 kap.

2, 7, 9, 10 och 12 §§ 2, 7, 9-10 och 12 §§ samt

samt i 7 kap. 1 § lagen i 7 kap. 1 § lagen

(1991:981) om värde- (1991:981) om värde-

pappersrörelse skall pappersrörelse skall

tillämpas även i fråga omtillämpas även i fråga om

pensionssparrörelse. pensionssparrörelse.

Hänvisningarna till Hänvisningarna till lagen

lagen om värdepappers- om värdepappersrörelse

rörelse skall därvid i skall därvid i stället

stället gälla denna lag. gälla denna lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 76

2.17 Förslag till lag om ändring i uppbördslagen (1953:272)

 Härigenom föreskrivs att 10 § uppbördslagen (1953:272)1 skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 10 §2

Preliminär A-skatt skall beräknas på ersättningar för ökade levnadskostnader,

som lämnas vid sådan tjänsteresa som avses i punkt 3 av anvisningarna till 33 §

kommunalskattelagen (1928:370) och för vilken rätten till avdrag för kostnaderna

vid mottagarens inkomsttaxering anges i nämnda punkt, endast till den del

ersättningarna överstiger de schablonbelopp som anges i nämnda lagrum eller,

såvitt gäller kostnad för logi, den faktiska utgiften.

 På ersättning för ökade levnadskostnader som lämnas vid sådan tjänsteresa för

vilken rätten till avdrag för kostnaderna vid mottagarens inkomsttaxering anges

i punkt 3 a av anvisningarna till 33 § kommunalskattelagen skall preliminär

A-skatt beräknas endast till den del ersättningen överstiger de schablonbelopp

som anges i nämnda lagrum. I den mån ersättning för ökade levnadskostnader under

tjänsteresa utgår för längre tid än två år på en och samma ort skall dock

preliminär A-skatt beräknas på hela ersättningen såvida inte skattemyndigheten

på ansökan av den som betalar ut ersättningen beslutar att vad som sägs i första

meningen i detta stycke skall gälla även för viss längre tid än två år.

 I fråga om ersättning för resa med egen bil i tjänsten gäller att preliminär

A-skatt beräknas på ersättningen endast till den del den överstiger det i punkt

3 c av anvisningarna till 33 § kommunalskattelagen angivna beloppet.

 Beträffande annan skattepliktig ersättning för kostnader som är förenade med

tjänsten beräknas preliminär A-skatt endast om det är uppenbart att ersättningen

avser kostnader som inte är avdragsgilla vid mottagarens inkomsttaxering eller

att den överstiger avdragsgillt belopp. I sådant fall beräknas skatten på hela

ersättningen respektive den del av ersättningen som överstiger det avdragsgilla

beloppet.

 Preliminär A-skatt skall inte utgå för:

 a) familjebidrag till den som tjänstgör inom totalförsvaret;

 b) ränta eller utdelning som tillkommer en annan juridisk person än svenskt

dödsbo eller en fysisk person som inte är bosatt i Sverige;

 c) ränta eller utdelning som enligt dubbelbeskattningsavtal är helt undantagen

från beskattning i Sverige;

 d) ränta på förfogarkonto som avses i 3 kap. 57 § lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter, om räntan inte uppgår till 1 000 kronor;

1Lagen omtryckt 1991:97.

Senaste lydelse av lagens rubrik 1974:771.

2Senaste lydelse 1994:779.

 e) ränta på konto för klientmedel;

 f) ränta som ingår i belopp som redovisats enligt 3 kap. 22 § sista stycket

lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter;

 g) utdelning som avses i lagen (1994:776) om beskattning av viss

vidareutdelning;

 h) ersättning till en h) ersättning till en

och samma idrottsutövare och samma idrottsutövare

från en sådan ideell från en sådan ideell

förening som avses i 7 § förening som avses i 7 § 5

5 mom. lagen (1947:576) mom. lagen (1947:576) om

om statlig inkomstskatt statlig inkomstskatt och

och som har till hu- som har till hu-

vudsakligt syfte att vudsakligt syfte att

främja idrottslig främja idrottslig

verksamhet, om verksamhet, om

ersättningen från ersättningen från

föreningen under året föreningen under året inte

inte uppgått till ett uppgått till ett halvt

halvt basbelopp enligt basbelopp enligt lagen

lagen (1962:381) om (1962:381) om allmän

allmän försäkring; eller försäkring;

 i) förmån av fri resa i) förmån av fri resa

inom riket i samband inom riket i samband med

med tillträdande eller tillträdande eller

frånträdande av frånträdande av anställning

anställning eller eller uppdrag eller

uppdrag eller ersättning ersättning för kostnad för

för kostnad för sådan sådan resa; eller

resa.

 j) ränta eller utdelning

 för vilken

 kontrolluppgift skall

 lämnas enligt sådan

 förbindelse som avses i

 3 kap. 32 b § lagen om

 självdeklaration och

 kontrolluppgifter.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 77

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:806) om

ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 6 § och 4 kap. 5 § lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse i paragrafernas lydelse enligt lagen (1994:806) om ändring i

nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse1 Föreslagen lydelse

 3 kap.

 6 §

Kredit enligt 4 § andra Kredit enligt 4 § första

stycket får beviljas stycket 5 får beviljas

endast om låntagaren på endast om låntagaren på

goda grunder kan goda grunder kan förväntas

förväntas fullgöra fullgöra låneförbindelsen.

låneförbindelsen. För För kredit som lämnas

kredit som lämnas skall skall det finnas be-

det finnas betryggande tryggande säkerhet.

säkerhet. Lämnas aktier som

 Lämnas aktier som säkerhet för kredit och

säkerhet för kredit och ingår som en mindre del

ingår som en mindre del bland dessa även aktier i

bland dessa även aktier ett värdepappersbolag som

i ett värdepappersbolag lämnar krediten eller

som lämnar krediten dess moderbolag, får

eller dess moderbolag, värdepappersbolaget trots

får värdepappersbolaget förbuden i 7 kap. 2 §

trots förbuden i 7 kap. aktiebolagslagen

2 § aktiebolagslagen (1975:1385) och 6 kap. 9 §

(1975:1385) som pant ta försäkringsrörelselagen

emot även dessa aktier. (1982:713) som pant ta

Regeringen eller, efter emot även dessa aktier.

regeringens bemyndigan- Regeringen eller, efter

de, Finansinspektionen, regeringens

får utfärda närmare bemyndigande, Finansin-

föreskrifter om vilka spektionen, får utfärda

begränsningar som skall närmare föreskrifter om

gälla i sådana fall. vilka begränsningar som

 skall gälla i sådana fall.

 4 kap.

 5 §

Ett värdepappersbolag Ett svenskt värdepappers-

och ett svenskt institut som har

bankinstitut som har tillstånd att driva värde-

tillstånd att driva pappersrörelse enligt 1

värdepappersrörelse kap. 3 § 3 eller 5 får,

enligt 1 kap. 3 § 3 trots förbuden i 7 kap. 2 §

eller 5 får, trots aktiebolagslagen

förbuden i 7 kap. 2 § (1975:1385), 6 kap. 9 §

aktiebolagslagen bankaktiebolagslagen

(1975:1385) och 6 kap. (1987:618) och 6 kap. 9 §

9 § bankaktiebolagslagen försäkringsrörelselagen

(1987:618), förvärva egna(1982:713), förvärva egna

aktier och aktier i aktier och aktier i

moderbolag för att moderbolag för att

underlätta rörelsen. underlätta rörelsen. Detta

Detta gäller dock endast gäller dock endast aktier

aktier som är noterade som är noterade vid en

vid en svensk eller svensk eller utländsk

utländsk börs, en börs, en auktoriserad

auktoriserad marknadsplats eller någon

marknadsplats eller annan reglerad marknad.

någon annan reglerad

marknad.

1Lydelse enligt 1994:806.

 Innehavet av sådana aktier som sägs i första stycket får inte överstiga fem

procent av aktiekapitalet i något av bolagen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 79

3 Ärendet och dess beredning

Inom Finansdepartementet har utarbetats en promemoria, Ändringar i lagstiftning

för kreditinstitut och värdepappersbolag med anledning av nya EG-direktiv, m.m.

(Ds 1994:78). Promemorian innehåller förslag om hur bestämmelserna i fyra nya

EG-direktiv inom bank- och värdepappersmarknadsområdena bör införlivas med den

svenska lagstiftningen. Direktiven ingår i det tillägg till EES-avtalet som

riksdagen godkände i juni 1994 (prop. 1993/94:203, bet. 1993/94:NU23, rskr.

1993/94:367). Promemorian innehåller också ett förslag angående ägarprövningen

vid oktroj- och tillståndsprövning. Under arbetet med promemorian har frågorna

om implementeringen av de nya direktiven diskuterats i en informell arbetsgrupp

i vilken Finansinspektionen, Riksbanken, Svenska Bankföreningen och Svenska

Fondhandlareföreningen har varit representerade. Dessutom har vissa frågor

diskuterats med företrädare för Sveriges Försäkringsförbund och Svenska

Försäkringsmäklares Förening. Promemorians lagförslag finns i

bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En sammanställning av

remissyttrandena finns i bilaga 2.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 6 oktober 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över inom

Finansdepartementet upprättade förslag till

 1. lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag,

 2. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 3. lag om ändring i lagen (1980:1097) om Svenska skeppshypoteks-kassan,

 4. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

 5. lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618),

 6. lag om ändring i sparbankslagen (1987:619),

 7. lag om ändring i föreningsbankslagen (1987:620),

 8. lag om ändring i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare,

 9. lag om ändring i lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter,

 10. lag om ändring i lagen (1990:655) om återföring av obeskattade reserver,

 11. lag om ändring i insiderlagen (1990:1342),

 12. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

 13. lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.,

 14. lag om ändring i lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet,

 15. lag om ändring i lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

 16. lag om ändring i lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 3.

 Lagrådet har framfört vissa synpunkter på lagtexten. Regeringen har i allt

väsentligt följt Lagrådets förslag och synpunkter. I de fall avvikelse gjorts

från Lagrådets ändringsförslag har detta behandlats i författningskommentaren.

 Efter Lagrådets granskning har gjorts ändringar i 2 kap. 6 § andra stycket och

6 kap. 4 § i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag och en ändring i uppbördslagen (1953:272).

På grund av ändringarnas beskaffenhet anser regeringen att Lagrådets hörande i

denna del skulle sakna betydelse. Vidare har av författningstekniska skäl 3 kap.

6 § och 4 kap. 5 § i det lagrådsgranskade förslaget till lag om ändring i lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse - i oförändrad lydelse - brutits ut och lagts

i ett särskilt förslag till lag om ändring i lagen (1994:806) om ändring i lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse.

 Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagförslagen.

 81

4 Bakgrund

4.1 EES-avtalet och tilläggsavtalet

Avtalet mellan Europeiska gemenskapen (EG), gemenskapens medlemsländer och

EFTA-länderna om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) undertecknades den

2 maj 1992. Genom avtalet har Sverige och övriga EFTA-länder utom Schweiz åtagit

sig att följa de relevanta EG-reglerna beträffande finansiella tjänster och

införa bl.a. regler om etableringsfrihet och om rätt att tillhandahålla

tjänster, motsvarande vad som enligt Fördraget om upprättande av Europeiska

ekonomiska gemenskapen (Romfördraget) gäller för medlemsstaterna i EU. De grund-

läggande bestämmelserna om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla

tjänster över gränserna finns i artiklarna 31 och 36 i EES-avtalet. Dessa

artiklar hänvisar i sin tur till preciserade regler i särskilda bilagor till

avtalet. Av dessa hänför sig bilaga IX till området för finansiella tjänster,

omfattande bl.a. bankverksamhet och handel med värdepapper. Bilagan är

disponerad så att ett antal EG-rättsakter (direktiv, förordningar) räknas upp.

Hänvisningarna till rättsakterna innebär att dessa bestämmelser blir en del av

EES-avtalet och skall tillämpas inom hela EES.

 I propositionen om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (prop. 1991/92:170)

föreslogs riksdagen att godkänna det undertecknade EES-avtalet och anta förslag

till bl.a. den lagstiftning som fordrades för att harmonisera svensk rätt med

EES-avtalets regelverk. Riksdagen godkände avtalet den 18 november 1992. Det

trädde i kraft den 1 januari 1994. För furstendömet Lichtenstein gäller dock

vissa bestämmelser om ikraftträdande vid en senare tidpunkt.

 I propositionen redogjordes (bil. 6) kortfattat för de principer som ligger

till grund för EG:s regelverk på det finansiella tjänsteområdet. EG:s regler för

en inre finansiell marknad bygger på tre grundprinciper: en enda auktorisation,

hemlandstillsyn och minimiharmonisering för ömsesidigt godtagande av

medlemsstaternas regelverk. Principen om en enda auktorisation innebär att en

auktorisation, som ett finansiellt företag fått i det medlemsland där företaget

hör hemma, skall gälla i hela EU-området. Företaget skall från hemlandet

obehindrat, utan etablering, kunna erbjuda tjänster till mottagare i andra

medlemsstater (gränsöverskridande verksamhet) och även fritt kunna etablera

filialer i andra medlemsstater. Verksamheten skall, var den än bedrivs inom

unionen, i princip stå under hemlandstillsyn, dvs. hemlandets myndigheter skall

ha huvudansvaret för övervakning även av filialer etablerade i andra

medlemsstater.

 En ordning med en enda auktorisation och hemlandstillsyn förutsätter att varje

medlemsstat godtar övriga medlemsstaters regler för finansiell verksamhet och

offentlig tillsyn som tillräckliga för att tillgodose det egna landets anspråk

på sundhet i rörelsen. Därför har i direktivform lagts fast miniminivåer

syftande till harmonisering av grundläggande regler för verksamheten i olika

typer av finansiella företag, bl.a. banker och andra kreditinstitut. För att de

integrerade finansiella marknaderna skall kunna fungera störningsfritt har också

antagits regler om rutiner för administrativt samarbete mellan medlemsstaternas

tillsynsmyndigheter.

 EES-avtalet omfattade ursprungligen relevanta rättsakter som antagits av EG

t.o.m. den 31 juli 1991. Gemensamma EES-kommittén beslutade den 21 mars 1994 att

de rättsakter som antagits av EG under tiden den 1 augusti 1991-den 31 december

1993 integreras i EES-avtalet genom ändringar i ett flertal bilagor till

avtalet. Regeringen lade med anledning härav i en proposition till riksdagen

fram förslag om godkännande av ändringarna av EES-avtalet m.m. som har godkänts

av riksdagen den 1 juni 1994 (prop. 1993/94:203). Sedan samtliga parter i

EES-avtalet anmält att deras konstitutionella krav var uppfyllda trädde

EES-kommitténs beslut i kraft den 1 juli 1994.

 Under den period som tilläggsavtalet avser har det tillkommit en rad

EG-direktiv, vilka ytterligare harmoniserar grundläggande bestämmelser angående

finansiella tjänster. Flera av de nya direktiven gäller för kreditinstitut och

värdepappersföretag. Efter riksdagens godkännande av ändringarna av EES-avtalet

skall även dessa direktiv införlivas med den svenska rättsordningen.

 Sverige ansökte den 1 juli 1991 om medlemskap i Europeiska unionen (EU).

4.2 Genomförd och återstående harmonisering

I propositionen om EES (prop. 1991/92:170) lades inte fram något förslag till

lagstiftning inom det finansiella området. Där redogjordes emellertid för redan

genomförda tillnärmningar av den svenska lagstiftningen till EG:s omfattande

regelverk och för återstående harmoniseringsarbete (bil. 6). Det framhölls att

det inom området finansiella tjänster under senare år vidtagits en rad åtgärder

i syfte att harmonisera regelverket för den svenska kapitalmarknaden med vad som

gäller på de internationella marknaderna.

4.2.1 Banker och andra kreditinstitut

En översiktlig redogörelse för de rättsakter för banker och andra kreditinstitut

som ingår i EES-avtalet lämnades i propositionen om EES. Genomförandet av en

integrerad marknad med en enda auktorisation har inom EG kommit längst på

bankområdet. Ett system som bygger på dessa grundsatser infördes genom det s.k.

andra banksamordningsdirektivet (89/646/EEG). I propositionen konstaterades att

det svenska regelverket rörande banker och andra kreditinstitut i väsentliga

delar redan var förenligt med de EG-regler som ingår i EES-avtalet. Riksdagen

beslutade under hösten 1992 om ändringar i lagstiftningen för banker, kredit-

aktiebolag och finansbolag som innebar en harmonisering med de centrala reglerna

i det andra banksamordningsdirektivet (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr.

1992/93:109, SFS 1992:1610-1615). Bland annat införlivades med den svenska

lagstiftningen direktivets regler om en enda obligatorisk auktorisation och

hemlandstillsyn för kreditinstitut, krav på minsta startkapital i kreditinsti-

tut, lämplighetsprövning av större ägare i kreditinstitut och rätt till

domstolsprövning av vissa myndighetsbeslut. Härvid gjordes ändringar i

bankrörelselagen (1987:617) och stiftades en ny lag om kreditmarknadsbolag

(1992:1610). Merparten av lagändringarna trädde i kraft den 1 januari 1994, då

EES-avtalet började tillämpas. Vid samma tidpunkt trädde vidare lagen (1993:768)

om åtgärder mot penningtvätt i kraft, vilken bygger på EG:s direktiv om åtgärder

för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar

(91/308/EEG).

 De direktiv, vilka omfattas av tilläggsavtalet och vilkas bestämmelser - i och

med riksdagens godkännande av ändringarna i EES-avtalet - skall införlivas med

den svenska lagstiftningen är för banker och andra kreditinstitut dels

direktivet 92/121/EEG om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora

exponeringar, dels direktivet 92/30/EEG om gruppbaserad tillsyn över kreditin-

stitut. Enligt det första direktivet skall samtliga kreditinstitut regelbundet

till tillsynsmyndigheten rapportera alla stora exponeringar, dvs. alla expone-

ringar gentemot en och samma kund - eller grupp av inbördes anknutna kunder -

och som motsvarar minst 10 % av institutets kapitalbas. Reglerna innebär vidare

att exponeringar som överstiger vissa nivåer inte är tillåtna. I det senare

direktivet anges att myndigheterna i ett kreditinstituts hemland skall kräva

sammanställning av den finansiella ställningen i institutet och sådana

kreditinstitut och andra finansiella institut i vilka kreditinstitutet har ett

större ägarinnehav. Sammanställningen skall gälla inte bara för koncerner med

ett kreditinstitut som moderföretag utan även beträffande andra typer av

finansiella företagsgrupperingar.

 För medlemstaterna inom EU gick fristen för implementering av direktivet om

kreditinstituts stora exponeringar ut den 1 januari 1994. Sverige har emellertid

i tilläggsavtalet fått anstånd med införlivandet till den 1 januari 1995.

Beträffande direktivet om gruppbaserad tillsyn, som enligt sin lydelse skall

vara implementerat till den 1 januari 1993, har Sverige fått tillstånd att

tillämpa hittillsvarande redovisningsregler och regler för när sammanställning

skall ske fram till den 1 januari 1995. Senast vid den tidpunkten skall

direktivet vara implementerat i Sverige. En närmare redogörelse för innehållet i

direktiven om stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn lämnas i avsnitt 7.2

resp. 8.1.

 De lagstiftningsåtgärder som rör stora exponeringar behandlas i avsnitt 7,

medan de som rör gruppbaserad tillsyn tas upp i avsnitt 8. En svensk

översättning av direktiven fogas till denna promemoria som bilaga 4 och 5.

4.2.2 Värdepappersföretag

Av propositionen om EES framgick att det svenska regelverket inom värde-

pappersmarknadsområdet är väl i takt med EG:s lagstiftning. Det som då

konstaterades återstå att införliva av i EES-avtalet ingående regler på detta

område rörde bl.a. systemet med en enda auktorisation och hemlandstillsyn för

värdepappersfondsverksamhet och annan liknande verksamhet samt ömsesidigt

godtagande av börsprospekt och av prospekt vid erbjudanden till allmänheten.

Lagändringar betingade av dessa regler beslutades av riksdagen under hösten 1992

(prop. 1992/93:90, bet. 1992/93:NU10, rskr. 1992/93:110, SFS 1992:1320,

1992:1712-1714). Lagändringarna trädde i kraft den 1 januari 1994, då

EES-avtalet började tillämpas.

 Genom direktiv, som antagits under våren 1993 har EG utvidgat den inre

marknaden till att omfatta även finansiella tjänster som tillhandahålls av

värdepappersföretag (investment firms). De under avsnitt 4.1 beskrivna

principerna om en enda auktorisation, hemlandstillsyn och minimiharmonisering

för ömsesidigt godtagande av medlemsstaternas regelverk har härigenom beslutats

även för sådana företag. De aktuella direktiven är direktivet 93/22/EEG om

investeringstjänster inom värdepappersområdet och direktivet 93/6/EEG om

kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut.

 Direktivet om investeringstjänster ger värdepappersföretag motsvarande

möjlighet som banker och försäkringsbolag att med stöd av en hemlands-

auktorisation bedriva gränsöverskridande verksamhet och etablera filial i andra

medlemsländer. Kapitalkravsdirektivet syftar till att förbättra övervakningen

och kontrollen av marknadsrisker som värdepappersföretag och kreditinstitut

utsätter sig för i sin handel med värdepapper. Enligt direktivet ställs även

krav på visst minsta startkapital för värdepappersföretag samt anges hur mark-

nadsrisker skall beräknas och vilket kapital som krävs för att täcka sådana

risker. En närmare presentation av direktiven lämnas i avsnitt 5.1 och 6.3. En

svensk översättning av direktiven återfinns i bilagorna 6 och 7.

 I de nyss nämnda direktiven anges att medlemsstaterna skall ha anpassat sin

lagstiftning till vad direktiven föreskriver senast den 1 juli 1995. Den

nationella lagstiftningen skall träda i kraft senast vid utgången av år 1995. De

lagstiftningsåtgärder som behövs för att införliva reglerna i direktivet om

investeringstjänster i det svenska regelverket behandlas i avsnitt 5. De

lagstiftningsåtgärder som föranleds av direktivet om kapitalkrav tas upp i

avsnitt 6.

 Införlivandet av de i det här ärendet aktuella direktiven bygger på att den

svenska redovisningslagstiftningen anpassas till EG:s fjärde, sjunde och elfte

bolagsdirektiv (78/660/EEG, 83/349/EEG resp. 89/666/EEG) samt EG:s redovisnings-

direktiv för bl.a. banker och försäkringsbolag (86/635/EEG och 91/674/EEG).

Sverige har åtagit sig att tillämpa bl.a. bolagsdirektiven senast två år efter

det att EES-avtalet har trätt i kraft. Bankredovisningsdirektivet och

redovisningsdirektivet för försäkringsbolag skall enligt tilläggsprotokollet

till EES-avtalet vara genomförda senast den 1 januari 1995. Den av

Justitiedepartementet tillsatta Redovisningskommittén har i ett delbetänkande

Års- och koncernredovisning enligt EG-direktiv (SOU 1994:17) lagt fram förslag

till de ändringar av den svenska lagstiftningen som föranleds av de omnämnda

bolags- och redovisningsdirektiven.

 83

5 EES-regler om värdepappersrörelse

Inledning

Lagen om värdepappersrörelse trädde i kraft den 1 augusti 1991 och ersatte då

fondkommissionslagen (prop. 1990/91:142, bet. 1990/91:NU37, rskr. 1990/91:349,

SFS 1991:981). Värdepappersrörelselagen innehåller regler för företag som

bedriver verksamhet på värdepappersmarknaden. Tillstånd av Finansinspektionen

krävs för företag som yrkesmässigt tillhandahåller en eller flera av följande

tjänster med avseende på finansiella instrument:

 - kommissionshandel,

 - förmedling,

 - handel för egen räkning,

 - förvaltning, samt

 - garantigivning och annan medverkan vid emissioner.

 Tillstånd att bedriva värdepappersrörelse får ges till aktiebolag, bankinstitut

och utländska företag. Företag som fått tillstånd kallas med en gemensam be-

teckning värdepappersinstitut. Värdepappersrörelse skall bedrivas så att den kan

anses sund. För aktiebolag (värdepappersbolag) krävs ett med hänsyn till verk-

samhetens omfattning och beskaffenhet tillräckligt stort aktiekapital.

 Företag som fått tillstånd att bedriva värdepappersrörelse får inom ramen för

tillståndet bedriva finansiell rådgivning och värdepappersförvaring samt ta emot

medel med redovisningsskyldighet. Efter tillstånd av Finansinspektionen får ett

sådant företag också lämna kredit mot säkerhet och ta emot medel på konto

(inlåning), om det ingår som ett led i värdepappersrörelsen. Därutöver kan, om

det finns särskilda skäl, tillstånd ges även till andra sidoverksamheter som

underlättar rörelsen.

 För värdepappersbolag som har tillstånd att handla för egen räkning, medverka

vid emissioner eller som har Finansinspektionens medgivande att ta emot medel på

konto gäller regler om kapitaltäckning för kreditrisker motsvarande dem som

gäller för banker. Ett värdepappersbolag och ett utländskt värdepappersföretag

skall ha en ansvarsförsäkring för att täcka skadeståndsanspråk från kunder.

 Lagen om värdepappersrörelse har sedan ikraftträdandet ändrats flera gånger. I

samband med införandet av lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet

undantogs verksamhet som bedrivs med stöd av den lagen från tillståndsplikt

enligt värdepappersrörelselagen. Samtidigt infördes viss skyldighet att

rapportera sådana avslut i inregistrerade fondpapper som gjorts utanför en börs.

Dessa ändringar trädde i kraft den 1 januari 1993. Vid halvårsskiftet samma år

infördes regler om kreditjäv för värdepappersbolags kreditgivning motsvarande

dem som gäller för banker. I samband med ikraftträdandet av EES-avtalet, den 1

januari 1994, togs i lagen in bestämmelser som innebär att bl.a. kreditinstitut

hemmahörande inom EES som i sina hemländer är auktoriserade att erbjuda värde-

papperstjänster får bedriva sådan verksamhet i Sverige med stöd av hemlands-

auktorisationen, dvs. utan krav på särskilt tillstånd här.

5.1 Direktivet om investeringstjänster inom

värdepappersområdet

Direktivet 93/22/EEG av den 10 maj 1993 om investeringstjänster inom värde-

pappersområdet är avsett att förverkliga den inre marknaden på värdepappers-

området och är utformat efter mönster av det andra banksamordningsdirektivet

(89/646/EEG). I direktivet föreskrivs obligatorisk auktorisation för juridiska -

och vissa fysiska - personer som yrkesmässigt tillhandahåller investerings-

tjänster (värdepappersföretag). Definitionen av vad som utgör investerings-

tjänster överensstämmer i huvudsak med det tillståndspliktiga området i lagen om

värdepappersrörelse. Motsvarande gäller i stort för de sidoverksamheter som

direktivet tillåter. Enligt direktivet får dock andra värdepappersföretag än

kreditinstitut inte använda kunders medel i rörelsen och därmed inte heller ta

emot medel på konto (inlåning), vilket i dag under vissa förutsättningar är

tillåtet i Sverige. Vissa företag och verksamheter undantas från direktivets

tillämpningsområde; försäkringsföretag samt investeringstjänster internt inom en

koncern och advokattjänster av tillfälligt slag. Särskild auktorisation krävs

inte heller för verksamhet som bedrivs med stöd av bankauktorisation.

 För auktorisation gäller vissa minimikrav. Företaget skall ha ett tillräckligt

startkapital i enlighet med reglerna i kapitalkravsdirektivet (93/6/EEG) samt en

tillräckligt erfaren och välansedd ledning. Vidare krävs att företagets större

ägare inte bedöms vara olämpliga ur sundhetssynpunkt.

 Direktivet bygger på principen om hemlandsauktorisation, dvs. ett företag som

har auktorisation i sitt hemland får med stöd av denna erbjuda sina tjänster i

andra medlemsstater, genom etablering av filial eller över gränserna, utan att

krav på ytterligare tillstånd får ställas. I direktivet föreskrivs dock viss

anmälnings- och informationsskyldighet innan sådan verksamhet får startas. Med

stöd av hemlandsauktorisationen kan ett företag också kräva att - direkt eller

indirekt - få tillträde till börser och andra reglerade marknader samt till

dessa anslutna clearing- och avvecklingssystem.

 Ansvaret för tillsynen över ett värdepappersföretags verksamhet ligger i

princip på myndigheterna i företagets hemland. Detta gäller även sådana delar av

verksamheten som bedrivs i andra länder. I direktivet finns särskilda regler om

uppdelning av ansvar och samverkan mellan berörda tillsynsmyndigheter.

 Direktivet innehåller vidare minimiregler om offentliggörande av information om

bl.a. priser och volymer i handeln med finansiella instrument vid reglerade

marknader.

 Reglerna i direktivet om investeringstjänster skall vara införlivade med

nationell lagstiftning den 1 juli 1995 och träda i kraft senast den 31 december

samma år.

 Trots att direktivet antogs så sent som i maj 1993 har ändringar redan

aktualiserats. Förslag till justeringar av investeringstjänstedirektivet m.fl.

direktiv finns i kommissionens förslag till ett s.k. BCCI-direktiv, COM(93)363.

Detta innebär bl.a. strängare krav på tydlig koncernstruktur och skyldighet för

revisorer att rapportera allvarligare missförhållanden till tillsynsmyndigheten.

Den föreslagna ikraftträdandetiden är densamma som för investeringstjänste-

direktivet. Kommissionen har vidare i september 1993 lagt fram ett förslag till

direktiv om investerarskydd, (investor protection schemes), COM(93)381, enligt

vilket alla värdepappersföretag obligatoriskt skall vara anslutna till någon

form av skyddssystem. Ett sådant skall skydda värdepappersföretagets kunder mot

förluster om företaget går i konkurs. Skyddet skall omfatta pengar och värde-

papper som har anförtrotts företaget och omfatta ett belopp som motsvarar minst

20 000 ecu. Hur ett sådant system skall organiseras och administreras överlämnas

till medlemsländerna. Den föreslagna ikraftträdandetiden är också i detta fall

densamma som för direktivet om investeringstjänster. - Åtminstone förslaget till

ett BCCI-direktiv kan komma att antas av rådet under år 1994.

5.2 Undantag från värdepappersrörelselagens

tillämpningsområde m.m.

Regeringens förslag: Verksamhet som bedrivs av Riksgäldskontoret, Kammarkolle-

giet eller av försäkringsbolag med koncession enligt försäkringsrörelselagen

undantas från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde.

 Försäkringsmäklares förmedling av andelar i värdepappersfonder undantas

från värdepappersrörelselagens tillståndskrav om verksamheten uppfyller vissa

krav.

 Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: Kammarkollegiet, Sveriges Försäkringsförbund och

Fondbolagens Förening tillstyrker förslagen. Försäkringsförbundet anser vidare

att det i 1 kap. 3 § försäkringsrörelselagen bör tas in en bestämmelse som anger

att försäkringsbolag får vara ombud för andra bolag under Finansinspektionens

tillsyn. Finansinspektionen avstyrker förslagen såvitt gäller försäkringsbolag

och försäkringsmäklare med hänvisning till att försäkringsbolag i detta

sammanhang bör behandlas på samma sätt som banker och att förslaget i fråga om

försäkringsmäklare kräver ytterligare utredning. Svenska Fondhandlareföreningen

avstyrker också förslagen utom vad avser Riksgäldskontoret. I fråga om Kammar-

kollegiet anser föreningen att förslaget skulle ge en felaktig markering av

vilka uppgifter kollegiet bör ta på sig. Förslagen rörande försäkringsbolag och

försäkringsmäklare anser föreningen inte vara konkurrensneutrala. Övriga

remissinstanser kommenterar inte förslagen.

 EES-avtalet: Investeringstjänstedirektivet föreskriver i artikel 3 obli-

gatorisk auktorisation för den som vill erbjuda vissa i en bilaga angivna

tjänster på värdepappersmarknaden. Dessa tjänster ryms inom dem som nu är

tillståndspliktiga enligt lagen om värdepappersrörelse. Direktivet innehåller

dock i artikel 2.2 en uppräkning av företag och institutioner för vilka

direktivets bestämmelser inte skall gälla. Punkten a omfattar skade- och livför-

säkringsföretag samt företag som bedriver verksamhet avseende återförsäkring och

retrocession (återförsäkring av återförsäkring). Sådana företags verksamhet

regleras i stället av motsvarande direktiv på försäkringsområdet. I punkten f

undantas medlemsstaternas centralbanker och andra nationella organ med liknande

funktioner samt offentliga organ med ansvar för statsskuldsförvaltning. Punkten

g gäller vissa företag som erbjuder investeringstjänster endast i begränsad om-

fattning och som har en verksamhet som uppfyller ett antal särskilt uppställda

krav. Företaget får inte ta emot kunders medel eller värdepapper och därför

aldrig stå i skuld till en kund. Företaget får inte heller tillhandahålla någon

annan investeringstjänst än mottagande och vidarebefordran av kunders order av-

seende överlåtbara värdepapper och andelar i företag för kollektiv investering

(fondföretag). I denna verksamhet får order vidarebefordras endast till vissa

typer av företag, däribland värdepappersföretag, kreditinstitut och fondföretag.

Slutligen ställs det krav på att företagens verksamhet är reglerad på nationell

nivå genom författning eller etiska regler.

Skälen för regeringens förslag:

Riksgäldskontoret och Kammarkollegiet

Värdepappersrörelselagen är i princip tillämplig på allt yrkesmässigt tillhanda-

hållande av sådana tjänster som anges i lagen oberoende av vem som utför eller

tillhandahåller dem. Lagen gäller dock inte verksamhet som drivs av Riksbanken

eller sådan förvaltning av finansiella instrument som är reglerad i annan lag.

Dessa undantag behandlas vidare nedan.

 Lagens bestämmelser är utformade med tanke på företag och institut som

driver verksamhet på affärsmässiga grunder. Tillstånd enligt lagen kan också

beviljas endast svenska aktiebolag, banker samt utländska företag. Syftet är

således inte att reglera hur myndigheters och andra offentliga organs verksamhet

skall bedrivas. Det torde i de allra flesta fall inte heller föreligga något

behov av en sådan reglering, eftersom flertalet myndigheter m.m. har uppgifter

som ligger långt från värdepappersmarknadsområdet. Vissa myndigheter och andra

organ bedriver emellertid verksamhet av ett sådant slag att det i vissa fall kan

framstå som tveksamt om den kan anses ligga utanför det tillståndspliktiga

området enligt lagen. I den mån det är lämpligt att sådan verksamhet bedrivs i

myndighetsform bör det för tydlighets skull göras klart att värdepappersrörelse-

lagen inte skall tillämpas. Verksamheten får i sådant fall i stället regleras i

myndighetens instruktion eller motsvarande. Alternativet till detta är att

förlägga verksamhet av detta slag till ett särskilt bolag som på vanligt sätt

kan beviljas tillstånd att driva värdepappersrörelse. Vilken lösning som skall

väljas måste prövas utifrån vad som är lämpligast i det enskilda fallet. Därvid

måste dock också Sveriges förpliktelser enligt EES-avtalet beaktas.

 Riksbanken torde vara det främsta exemplet på en myndighet med verksamhet

på värdepappersmarknaden. Riksbankens verksamhet är också enligt ett uttryckligt

stadgande i 1 kap. 1 § lagen om värdepappersrörelse undantagen från lagens

tillämpningsområde. Det finns dock vid sidan av Riksbanken vissa andra

myndigheter vars verksamhet är sådan att den skulle kunna komma i konflikt med

värdepappersrörelselagens regler.

 Riksgäldskontoret, som sedan år 1989 är en myndighet under regeringen, har

som främsta uppgift att handha statsupplåningen, dvs. att ta upp och förvalta

lån för staten. I verksamheten ingår bl.a. emissioner av statsobligationer och

statsskuldväxlar, handel med ränteinstrument och derivat, ingående av repor

(återköpsavtal) och omvända repor samt kredit- och garantigivning. Vissa av

dessa aktiviteter är i sig sådana att de skulle kunna anses utgöra

tillståndspliktig värdepappersrörelse. Riksgäldskontorets centrala roll och

uppgifter torde dock utesluta att verksamheten bedrivs på annat sätt än i

myndighetsform. I enlighet med vad angetts ovan bör därför Riksgäldskontoret

undantas från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde. Som tidigare redo-

visats möter detta inte heller några hinder i förhållande till investerings-

tjänstedirektivets bestämmelser. Av dessa framgår att direktivet inte är

tillämpligt på medlemsstaternas organ för statsskuldförvaltning (artikel 2.2.f).

 Kammarkollegiet är en central förvaltningsmyndighet med uppgift att hand-

lägga frågor rörande statlig och kyrklig egendom samt Sveriges indelning, svara

för medels- och fondförvaltning samt bevaka statens rätt och allmänna intressen

i vissa ärenden. Fondförvaltningsverksamheten avser främst ekonomisk förvaltning

av allmännyttiga fonder inom den statliga sektorn i vid mening. Kollegiet svarar

även för förvaltning av huvuddelen av statens aktieinnehav och vissa statliga

lån. I förvaltningen ingår medelsplacering, redovisning samt kassa- och medels-

hantering.

 Kammarkollegiet förvaltar ca 320 fonder med varierande ändamål och till-

komstsätt. De största är Arbetslivsfonden, Kyrkofonden och Allmänna arvsfonden.

Kollegiet förvaltar vidare en del av kapitalet i Trygghetsstiftelsen. För

närvarande förvaltar kollegiet också hela kapitalet i Stiftelsen för strategisk

forskning. Det sammanlagda fondkapitalet uppgår nu till ca 20 miljarder kronor.

 I 1 kap. 3 § 4 lagen om värdepappersrörelse föreskrivs tillståndsplikt för

värdepappersrörelse som består i förvaltning av någon annans finansiella

instrument. Detta innefattar uppdrag för någon att mot betalning och efter vissa

riktlinjer förvalta värdepapper som tillhör någon annan, ofta kallat portfölj-

förvaltning. Uppdraget kan vara allmänt hållet och t.ex. inbegripa att göra de

omplaceringar som förvaltaren anser att marknadsförhållandena kan motivera. Det

kan också vara inskränkt till att omfatta endast sådana köp och försäljningar

som uppdragsgivaren särskilt anger. Som nämnts är från lagens tillämpningsområde

enligt 1 kap. 1 § andra stycket undantagen sådan förvaltning av finansiella

instrument som är reglerad i annan lag. Som exempel på detta kan nämnas

fondbolagens verksamhet, som är reglerad i lagen (1990:1114) om värdepappers-

fonder, samt boutredningsmans och god mans förvaltning enligt 18 kap. ärvda-

balken (se prop. 1990/91:142 s. 152).

 Kammarkollegiets förvaltningsverksamhet, som inte är reglerad i lag, torde

i normalfallet inte komma i konflikt med reglerna i värdepappersrörelselagen. De

förvaltade medlen är till stor del att anse som allmänna i vid mening och det är

således inte fråga om förvaltning för annans räkning. I vissa fall, t.ex. där

kollegiet i konkurrens med privata fondförvaltare åtagit sig förvaltningsuppdrag

från självständiga subjekt såsom t.ex. stiftelser, kan det emellertid

ifrågasättas om inte verksamheten kan vara att anse som värdepappersrörelse. Som

tidigare angetts bör det därför, på samma sätt som i fråga om Riksgäldskontoret,

göras klart att värdepappersrörelselagen inte gäller för verksamheten. Även

Kammarkollegiet bör således undantas från lagens tillämpningsområde. Den närmare

avgränsningen av kollegiets fondförvaltande verksamhet kommer i stället att

göras i förordningen (1994:634) med instruktion för Kammarkollegiet. Detta bör

ske utifrån såväl allmänna lämplighetsöverväganden som Sveriges förpliktelser

enligt EES-avtalet, i första hand investeringstjänstedirektivets bestämmelser.

 Svenska Fondhandlareföreningen har i sitt remissvar framfört att det är

olämpligt att kollegiet som myndighet befattar sig med verksamhet som har

karaktär av värdepappersrörelse och att ett undantag skulle ge en felaktig

markering av att kollegiet bör ta på sig sådana uppgifter. Regeringen vill med

anledning av detta betona att någon sådan markering inte är avsedd med

lagändringen. Syftet med ändringen är att klargöra att värdepappersrörelselagens

regelsystem inte är tillämpligt på Kammarkollegiets verksamhet. Detta innebär i

sig inget ställningstagande i fråga om vilken verksamhet kollegiet bör bedriva

utan detta kommer i stället, som nyss nämnts att regleras i kollegiets

instruktion.

Försäkringsbolag och försäkringsmäklare

Enligt 1 kap. 3 § 2 lagen om värdepappersrörelse får yrkesmässig verksamhet som

består i förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av finansiella

instrument eller i annat fall medverkan vid transaktioner avseende sådana

instrument bedrivas endast med Finansinspektionens tillstånd. Med finansiella

instrument avses fondpapper, däribland andelar i värdepappersfonder, och andra

rättigheter och förpliktelser avsedda för handel på värdepappersmarknaden.

 Finansinspektionen har i sin tillsynsverksamhet uppmärksammat att

försäkringsbolag och försäkringsmäklare i anslutning till sin ordinarie

verksamhet i viss utsträckning även förmedlar andelar i värdepappersfonder till

sina kunder utan att ha tillstånd för detta enligt värdepappersrörelselagen. Ur

försäkringssäljarens eller försäkringsmäklarens synvinkel torde verksamheten

framstå som ett naturligt komplement till de övriga tjänster som tillhandahålls.

Det kan förutsättas att många kunder inte endast efterfrågar en försäkring som

sådan utan önskar hjälp med att ordna sitt sparande. Placeringar i en värde-

pappersfond kan därvid utgöra en viktig sparform. För en kund som på inrådan av

t.ex. en försäkringsmäklare genom en unit linked-försäkring placerat en del av

sitt kapital i en viss värdepappersfond kan det te sig svårförståeligt att samma

mäklare inte skulle kunna bistå med placeringar i samma fond vid sidan om för-

säkringen. Hinder för aktörer inom försäkringsbranschen att bedriva sådan

förmedlingsverksamhet framstår också som en konkurrensskillnad i förhållande

till bankerna, som kan förmedla både försäkringar och - med tillstånd enligt

värdepappersrörelselagen - värdepappersfondsandelar. Dessa skäl talar för att

det skall vara möjligt för försäkringsbolag och försäkringsmäklare att bedriva

förmedlingsverksamhet av nu aktuellt slag. En förutsättning för detta är dock

att verksamheten kan ske i reglerade och säkra former under Finansinspektionens

tillsyn.

 En till synes närliggande lösning vore att de berörda företagen och mäk-

larna fick söka tillstånd enligt värdepappersrörelselagen och att ansökan

prövades enligt förutsättningarna i denna lag. Detta är dock av flera skäl inte

en framkomlig väg. Lagen förutsätter t.ex. för tillstånd att

värdepappersrörelsen skall vara den huvudsakliga verksamheten. Detta krav torde

inte kunna uppfyllas av de nu aktuella försäkrings- och mäklarföretagen. Det är

för övrigt osäkert om försäkringsverksamhet eller försäkringsmäkleri över huvud

taget skulle kunna godtas som sidoverksamhet i ett värdepappersbolag. Ändringar

i dessa regler skulle innebära ingrepp i lagens grundläggande struktur. En

lösning som i stället grundas på undantag från värdepappersrörelselagens till-

ståndskrav bör därför prövas. Förutsättningarna skiljer sig dock mellan

försäkringsföretag och försäkringsmäklare. De behandlas därför var för sig i det

fortsatta resonemanget.

 Försäkringsbolagens verksamhet är reglerad i försäkringsrörelselagen

(1982:713). För att få driva försäkringsrörelse krävs koncession av regeringen.

Verksamheten står under Finansinspektionens tillsyn. Ett försäkringsbolag får

inte bedriva annan rörelse än försäkringsrörelse, om det inte finns särskilda

skäl för det. Motivet för denna begränsning har främst varit att

försäkringsbolagen skall ha en betryggande soliditet och att försäkringstagarnas

intressen inte får äventyras genom aktiviteter och engagemang utanför den

egentliga försäkringsrörelsen. Frågan om beviljande av undantag från regeln att

försäkringsbolag endast skall bedriva försäkringsrörelse prövas i samband med

stadfästelse eller ändring av bolagsordning. Undantag har medgetts för

verksamhet som har ett naturligt samband med den egentliga försäkringsrörelsen,

t.ex. skadeförebyggande verksamhet.

 I promemorian har med hänsyn till denna stränga reglering frågan om

förhållandet mellan försäkringbolagens verksamhet och värdepappersrörelselagens

regler ansetts kunna lösas på ett tekniskt enkelt sätt genom att

försäkringsbolagens verksamhet generellt undantas från värdepappersrörelselagens

tillämpningsområde. I vad mån ett försäkringsbolag får bedriva någon form av

värdepappersrörelse skulle i och med detta helt styras av försäkringsrörelse-

lagens regler. Ett bolags förmedling av fondandelar blir då en fråga för Finans-

inspektionen att ta ställning till vid stadfästelse av eller godkännande av

ändringar i bolagsordningen. En sådan lösning skulle också vara väl förenlig med

EES-avtalets regler för värdepapperstjänster. Som tidigare nämnts har

försäkringsföretag uttryckligen undantagits från investeringstjänstedirektivets

tillämpningsområde. Deras verksamhet regleras i stället av direktiven på

försäkringsområdet.

 Promemorians förslag i detta avseende har kritiserats från olika utgångs-

punkter. Finansinspektionen har anfört att förslaget ger försäkringsbolag

obegränsade möjligheter att bedriva värdepappersrörelse utan att vara

underkastade värdepappersrörelselagens reglering. Sveriges Försäkringsförbund

har å andra sidan hemställt att det i försäkringsrörelselagen öppnas en

möjlighet för försäkringsbolag att agera som ombud för alla företag som står

under Finansinspektionens tillsyn, så att det bl.a. blir möjligt för

försäkringsbolagen att bedriva även annan verksamhet än förmedling av

fondandelar.

 Regeringen vill med anledning av dessa synpunkter anföra följande.

Promemorians förslag har föranletts av det tidigare angivna förhållandet att

bl.a. försäkringsbolag faktiskt bedriver verksamhet som innefattar förmedling av

fondandelar. I och med värdepappersrörelselagens ikraftträdande år 1991 och det

tillståndskrav för förmedling av bl.a. fondandelar detta medfört, uppkommer

frågan om försäkringsbolag fortsättningsvis skall var förhindrade att bedriva

sådan verksamhet och, om inte, hur den rättsliga regleringen lämpligen bör

utformas.

 Försäkringsverksamhet har en annan huvudsaklig karaktär och inriktning än

rörelsen hos ett värdepappersbolag. Förmedlingsverksamhet avseende andra

finansiella instrument än fondandelar, t.ex. aktier och optioner, eller

bedrivande av annan - mer avancerad - värdepappersrörelse framstår, åtminstone

med det betraktelsesätt som hittills gällt, som främmande för ett företag vars

verksamhet är inriktad på försäkringsverksamhet. De förslag som lämnats i

promemorian bygger också på ett sådant synsätt. Försäkringsförbundets förslag,

att försäkringsbolag skall tillåtas agera som ombud för andra företag under

Finansinspektionens tillsyn, skulle innebära att bolagen kunde erbjuda i princip

alla finansiella tjänster för vilka nu gäller krav på särskilt tillstånd enligt

olika lagar. En sådan förändring fordrar ingående överväganden. Den går vidare

betydligt längre än vad som föreslagits i promemorian och har därmed inte varit

föremål för remissbehandling. Redan kravet på beredning gör därför att en sådan

ändring inte nu kan komma i fråga.

 Vad gäller Finansinspektionens uppfattning att förslaget ger försäkrings-

bolag obegränsade möjligheter att vid sidan av värdepappersrörelselagens regler

driva värdepappersrörelse kan konstateras att förslaget endast avser att

möjliggöra förmedling av fondandelar, vilka i förhållande till andra finansiella

instrument typiskt sett måste anses som mindre riskfyllda. Det är också fråga om

en verksamhet som bolagen redan indirekt bedriver i samband med försäljning och

administration av fondförsäkringar. Vad gäller annan värdepappersrörelse bör

erinras om de tidigare nämnda regler som begränsar ett försäkringsbolags

verksamhetsområde. Att försäkringsbolagen undantas från värdepappersrörelsela-

gens tillämpningsområde innebär således inte en möjlighet att fritt bedriva

sådan rörelse. Annan verksamhet än försäkringsrörelse fordrar också

Finansinspektionens tillstånd. De begränsningar som gäller såväl enligt

försäkringsrörelselagen som EG-direktiven på försäkringsområdet torde därvid

utgöra hinder för tillstånd för ett försäkringsbolag att i egen regi driva annan

värdepappersrörelse än vad som nu avses.

 I fråga om försäkringsmäklare är förhållandet något annorlunda. Mäklarnas

verksamhet regleras av lagen (1989:508) om försäkrings- mäklare. I lagen

föreskrivs att varje försäkringsmäklare skall vara registrerad hos

Finansinspektionen och stå under dess tillsyn. Registreringskravet gäller sådan

verksamhet som anges i lagen, dvs. yrkesmässig förmedling av direktförsäkring

från flera från varandra fristående försäkringsgivare till olika uppdragsgivare.

Lagen innehåller vidare regler om kraven för registrering och om hur

verksamheten skall bedrivas. Till skillnad mot försäkringsrörelselagen finns

inga regler som begränsar en mäklares verksamhet vid sidan av den egentliga

mäklarrörelsen. Det är därför inte lämpligt att som i fråga om försäkringsbolag

göra ett generellt undantag från reglerna i värdepappersrörelselagen. Detta

skulle göra det möjligt för en försäkringsmäklare att i princip utan reglering

driva värdepappersrörelse. Ett sådant undantag skulle också stå i strid med in-

vesteringstjänstedirektivets regler. Som angetts inledningsvis ger direktivet

dock möjlighet att undanta företag som erbjuder investeringstjänster endast i

begränsad omfattning och som uppfyller vissa särskilda krav, artikel 2.2 g.

Härigenom öppnas en möjlighet att genom ett mindre långtgående undantag tillåta

viss förmedlingsverksamhet. Försäkringsmäklare skulle således - med utnyttjande

av den möjlighet som direktivet erbjuder - kunna undantas från värdepappers-

rörelselagens tillståndskrav såvitt gäller förmedling av finansiella instrument,

dock endast avseende andelar i värdepappersfonder.

 Finansinspektionen har avstyrkt att en sådan möjlighet öppnas. Det har

därvid anförts att det inte finns skäl att särbehandla försäkringsmäklare i

förhållande till andra aktörer som bedriver förmedlingsverksamhet av nu aktuellt

slag. Inspektionen har därför som sin uppfattning framfört att

försäkringsmäklares förmedling av fondandelar endast skulle få ske i form av ett

aktiebolag på vilket skulle ställas samma krav som på ett värdepappersbolag.

 Det bör inledningsvis anmärkas att värdepappersrörelselagen reglerar

värdepappersrörelse i stort, vilket innefattar verksamheter av betydligt mer

kvalificerad karaktär såsom kommissionshandel, handel för egen räkning och

emissionsmedverkan. Den begränsade förmedling av fondandelar som här föreslås

bli tillåten för försäkringsmäklare är betydligt mindre krävande i fråga om

resurser och kvalifikationer. Det framstår därför i fråga om aktörer som redan

står under Finansinspektionens tillsyn och med de begränsningar som föreslås i

promemorian inte som nödvändigt att tillämpa hela det regelverk som gäller för

annan värdepappersrörelse. Ett sådant synsätt torde också ligga bakom

undantagsmöjligheten i investeringstjänstedirektivet. Enligt regeringens

uppfattning bör således promemorians förslag i denna del genomföras.

 Mot bakgrund av det nu förda resonemanget och de invändningar Finans-

inpektionen gjort beträffande konkurrensnackdelar för värdepappersbolag som

enbart ägnar sig åt förmedling av andelar i värdepappersfonder bör kravet på

startkapital för värdepappersbolag med sådan verksamhet kunna sättas ned till

den lägsta nivå som anges i kapitalkravsdirektivet. Denna fråga behandlas i

avsnitt 5.5.

 I enlighet med vad som anges i promemorian bör undantaget inte omfatta

s.k. nationella fonder. För att undantaget skall vara tillämpligt får kunders

order inte vidarebefordras till andra företag än fondföretag. Mäklaren får i

denna verksamhet inte ta emot kunders medel eller andelar. För all annan

verksamhet som utgör värdepappersrörelse gäller alltjämt lagens tillståndskrav.

Det bör anmärkas att förmedling av fondandelar skall vara en sidoverksamhet till

försäkringsmäklarrörelsen. Fondandelsförmedling får således inte vara mäklarens

huvudsakliga verksamhet. Detta anges uttryckligen i den föreslagna

undantagsbestämmelsen i lagen om värdepappersrörelse. Således skall en

registrering som försäkringsmäklare inte kunna vara ett sätt att undgå

värdepappersrörelselagens tillståndskrav.

 Möjligheten att bedriva förmedlingsverksamhet av nu angivet slag för-

anleder även vissa ändringar i lagen om försäkringsmäklare, bl.a. krav på

registrering av förmedlingsverksamheten, tillräcklig kompetens och ansvars-

försäkring. I de två sista avseendena bör Finansinspektionen ställa samma krav

som tillämpas i fråga om värdepappersbolag som ägnar sig åt förmedling av

fondandelar.

5.3 Mottagande av medel på konto och kreditgivning

Regeringens förslag: Möjligheten för värdepappersbolag och utländska värde-

pappersföretag att med särskilt tillstånd av Finansinspektionen ta emot medel på

konto och lämna kredit behålls.

 Ett värdepappersbolag som får tillstånd till kontohållning och kredit-

givning blir att anse som ett kreditinstitut i den mening som avses inom EG.

Kraven för tillstånd och reglerna för drivande av sådan verksamhet skärps så att

de motsvarar EG:s bestämmelser för sådana institut.

 Utländska värdepappersföretag får beviljas tillstånd till kontohållning

och kreditgivning endast om de får bedriva sådan verksamhet i sitt hemland.

Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Konkurrensverket, Finansinspektionen, Svenska

Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Bankföreningen anser dock att det nuvarande kravet att

medel får tas emot på konto endast för att underlätta värdepappersrörelsen bör

behållas i lagtexten. Sveriges Advokatsamfund och Finansbolagens Förening anser

att ytterligare överväganden bör göras under den fortsatta beredningen.

Övervägandena bör därvid avse avgränsningen gentemot banker och

kreditmarknadsbolag samt om och i vilken mån ett värdepappersbolag med stöd av

hemlandsauktorisationen skall kunna bedriva både in- och utlåningsverksamhet i

ett annat EES-land. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget.

 EES-avtalet: Av investeringstjänstedirektivets artikel 10, tredje streck-

satsen, framgår att medel som ett värdepappersföretags kunder anförtror

företaget inte får sammanblandas med företagets medel och således inte heller

användas i rörelsen. Undantag från denna regel gäller endast för sådana företag

som är kreditinstitut enligt direktivets definition. Med kreditinstitut avses

enligt artikel 1.3 detsamma som i artikel 1 i det första

banksamordningsdirektivet (77/780/EEG), dvs. ett företag vars verksamhet består

i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och

att bevilja krediter för egen räkning. Alla auktorisationer av kreditinstitut

skall enligt artikel 3.7 i samma direktiv anmälas till kommissionen, som i

Europeiska gemenskapernas tidning skall offentliggöra en lista över instituten.

Enligt EES-avtalet skall sådana anmälningar från länder inom EFTA inte göras

till kommissionen utan till EFTA:s övervakningsmyndighet (EFTA Surveillance

Authority, ESA) och EFTA:s ständiga kommitté.

 Skälen för regeringens förslag: Medel som ett värdepappersbolag tar emot

av en kund eller för en kunds räkning skall enligt huvudregeln i 3 kap. 5 §

värdepappersrörelselagen betraktas som redovisningsmedel och genast avskiljas

och sättas in på räkning i bankinstitut. Enligt 3 kap. 4 § samma lag får dock

ett värdepappersbolag, med Finansinspektionens tillstånd, ta emot medel på konto

för att underlätta värdepappersrörelsen. Sådana medel, som inte behöver

avskiljas, får användas i bolagets rörelse. Det är således fråga om en verk-

samhet som liknar inlåning i bank, även om denna beteckning inte används i

lagen.

 En motsvarande bestämmelse, som dock inte innehöll något krav på särskilt

tillstånd, fanns i den tidigare gällande fondkommissionslagen (1979:748). I för-

arbetena till denna lag (prop. 1978/79:9 s. 144) uttalades bl.a. följande.

"Fondkommissionsbolag bör liksom f.n. ha rätt att ta emot medel på särskilt

konto, s.k. kundkonton. Dessa konton har stor betydelse i fondkommissions-

firmornas verksamhet genom att vidga möjligheterna till kreditgivning och handel

med värdepapper för egen räkning. Kundkontona fyller vidare en viktig funktion

genom att på ett smidigt sätt reglera det löpande betalningsförhållandet mellan

dess kunder och därigenom underlätta fondkommissionshandeln. Det bör dock be-

tonas, att inlåningen skall begränsas till vad som erfordras för att på ett

praktiskt sätt underlätta kommissionshandeln. Bolagen får lika lite som nu driva

en inlåningsverksamhet vid sidan härav på bankmässiga räkningar i strid med 1 §

lagen om bankrörelse." Detta citat återgavs i förarbetena till värdepappers-

rörelselagen tillsammans med ett uttalande av det föredragande statsrådet att

detta synsätt alltjämt borde vara gällande (prop. 1990/91:142 s. 120).

 Möjligheten att använda sig av kundkonton har som angetts traditionellt

varit av stor betydelse för de svenska värdepappersbolagen. Även i dag betraktas

kontohållningen som ett viktigt inslag i många bolags verksamhet. Förhållandena

i Sverige torde i detta avseende skilja sig från vad som gäller i flertalet

andra europeiska länder, där kontohållning av detta slag inte tillåtits. Detta

avspeglar sig också i investeringstjänstedirektivets utformning, som kan sägas

förutsätta att kundmedel inte får användas i rörelsen.

 Inlåningsförbudet framgår indirekt av de bestämmelser som anger vilka reg-

ler medlemsstaterna skall ställa upp för värdepappersföretagens verksamhet. En

direkt överföring av direktivets regler till svensk lagstiftning utan ändringar

i övrigt skulle innebära att möjligheten för svenska värdepappersbolag att ta

emot medel på konto helt togs bort. Detta skulle orsaka betydande störningar och

svårigheter av såväl finansiellt som praktiskt slag. För vissa bolag torde

kontohållningen framstå som ett så viktigt inslag i verksamheten att ett förbud

skulle medföra överväganden om byte av verksamhetsform. Alternativet skulle då

vara att driva rörelsen i bankform där inlåning ingår som en grundläggande

verksamhetsgren. Det skulle således kunna komma att bildas ett flertal nya

banker vars verksamhet dock i första hand inte skulle vara inriktad på bank-

rörelse i vanlig mening utan mera avgränsat till värdepappershandel. Det fram-

står allmänt sett som mindre lämpligt att en finansiell verksamhet av ett visst

slag bedrivs i former med en reglering som väsentligen är utformad och avpassad

för ett annat slags rörelse. Om möjligt bör därför införlivandet av

investeringstjänstedirektivets regler ske på ett sätt som beaktar den svenska

marknadens särskilda förhållanden.

 Som framgått ovan gäller direktivets förbud mot inlåning eller konto-

hållning inte för företag som inom EG betraktas som kreditinstitut. I Sverige

tillhör för närvarande endast banker och kreditmarknadsbolag denna grupp.

Nackdelarna med att ett flertal värdepappersbolag av detta skäl kan komma att

ombildas till bankaktiebolag har redan behandlats. En harmonisering i för-

hållande till EG:s regler som beaktar de särskilda svenska förhållandena fordrar

således att värdepappersbolag kan ta emot medel på konto utan att ombilda sig

till banker. Detta skulle kunna uppnås om det för värdepappersbolag som bedriver

sådan verksamhet infördes regler som uppfyller kraven för kreditinstitut i EG:s

mening. Sådana bolag, som skulle bli att anse som kreditinstitut enligt

EG-direktiven, skulle inte träffas av inlåningsförbudet i

investeringstjänstedirektivet. Några principiella hinder mot en sådan lösning

synes inte föreligga. Det torde inte heller föranleda lagändringar av större

omfattning. Många av de regler som gäller för kreditinstitut inom EG kommer

genom investeringstjänstedirektivet att bli tillämpliga även på värdepappers-

bolag och således behöva införlivas med den svenska lagstiftningen redan av

detta skäl. Hit hör t.ex. bestämmelserna om obligatorisk auktorisation, ägar-

prövning och rätt till domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut. För kredit-

institut gäller dock inom EG även vissa andra regler. Så är fallet i fråga om

startkapitalets storlek och möjligheterna att förvärva s.k. placeringsaktier.

 Mot bakgrund av de överväganden som redovisats ovan framstår det som mest

ändamålsenligt att lösa frågan om mottagande av medel på konto genom att för

bolag som bedriver sådan verksamhet ställa upp regler som svarar mot vad som

gäller för kreditinstitut inom EG. Detta innebär således att

värdepappersrörelselagens regler för nu aktuella bolag måste kompletteras med

bestämmelser om högre startkapital och begränsningar i fråga om förvärv av

placeringsaktier. Frågan om startkapital kommenteras närmare i avsnitt 5.5.

Reglerna om placeringsaktier behandlas i författningskommentaren till den

aktuella bestämmelsen, 3 kap. 1 a § lagen om värdepappersrörelse. Där tas också

upp Lagrådets synpunkter i fråga om reglernas utformning. Givetvis måste dessa

bolag också anmälas för införande på den gällande listan över företag som i de

olika länderna klassificeras som kreditinstitut. Som angetts i det föregående

skall enligt EES-avtalet sådana anmälningar från EFTA-staterna göras till EFTA:s

övervakningsmyndighet och till EFTA:s ständiga kommitté.

 I detta sammanhang bör behandlas en annan fråga som tagits upp av Sveriges

Advokatsamfund och Finansbolagens Förening, nämligen om och i vilken mån ett

värdepappersbolag med stöd av hemlandsauktorisationen skall kunna bedriva både

in- och utlåningsverksamhet i ett annat EES-land. Som närmare kommer att

behandlas i det följande (avsnitt 5.4) innebär principen om

hemlandsauktorisation att ett företag inom de ramar som följer av EG:s regelverk

skall få bedriva samma verksamhet i ett annat medlemsland som det har tillstånd

att bedriva i hemlandet. Detta innebär att ett värdepappersbolag som här har

tillstånd att ta emot medel på konto och bevilja kredit skall få bedriva samma

verksamhet i ett annat EES-land, dock endast i den utsträckning och under de

villkor det är tillåtet här. Ur det andra EES-landets synvinkel kommer bolaget

att framstå som ett kreditinstitut med av sin hemlandsauktorisation inskränkta

möjligheter till kontohållning och kreditgivning.

 De nu angivna ändringarna betingas av de krav som följer av EG:s regler

även om det också av allmänna trygghetsskäl är rimligt att ställa högre krav på

kapital på de bolag som får använda kunders medel i rörelsen. I detta sammanhang

bör dock övervägas om det därutöver finns skäl att göra vissa av de särskilda

regler som i dag gäller för banker tillämpliga också på värdepappersbolag som

tar emot medel på konto. Övervägande skäl talar emellertid i flertalet fall mot

en sådan ordning. Det är här inte fråga om att utvidga värdepappersbolagens

möjligheter att ta emot medel på konto jämfört med vad som gäller i dag. En

förutsättning för mottagande av medel på konto skall alltjämt vara att det

underlättar värdepappersrörelsen. Som Svenska Bankföreningen påpekat framstår

det då som lämpligast att detta krav också fortsättningsvis uttryckligen anges i

lagtexten.

 Förslaget syftar i grunden till att kunna bevara möjligheten till konto-

hållning inom ramen för de krav direktivet om investeringstjänster ställer. De

begränsningar och skyddsregler som hittills ansetts vara motiverade torde därför

i allmänhet vara tillräckliga även i fortsättningen. Om flertalet av de

särskilda bestämmelserna som gäller för banker överfördes till värdepappers-

bolagen skulle skälen för den lösning som nu förordats tunnas ut väsentligt. Det

skulle i så fall närmast vara enklare att förbjuda bolagens kontohållning och

hänvisa de bolag som vill bedriva sådan verksamhet att söka bankoktroj.

 Det nu sagda skall dock självklart inte hindra att det för värdepappers-

bolagen införs sådana regler som är sakligt motiverade med hänsyn till den

bedrivna verksamheten. Bestämmelsen i 2 kap. 12 § bankrörelselagen att en bank

skall ha en tillfredsställande betalningsberedskap är av denna karaktär.

Motsvarande regel bör således införas även för värdepappersbolag som tar emot

medel på konto.

 Sveriges Advokatsamfund och Finansbolagens Förening har i sina remissvar

anfört att den lagstiftning som införts i Sverige som en anpassning till

EG-rätten bygger på att kreditinstitut endast kan vara av två huvudslag,

nämligen banker och kreditmarknadsbolag. Förslaget i promemorian sägs bryta mot

denna tanke. Det anförs vidare att avgränsningen gentemot de institut som för

närvarande anses som kreditinstitut inte berörs.

 Till en början kan noteras att någon allmängiltig och sammanhållen

definition av begreppet kreditinstitut inte finns i svensk lagstiftning.

Begreppet definieras i stället i de olika lagar där det används utifrån

regleringens ändamål. I promemorian poängterades att klassificeringen som

kreditinstitut endast avser de berörda värdepappersbolagens ställning enligt

EG:s regler. Ur den svenska lagstiftningens perspektiv innebär de föreslagna

reglerna endast en skärpning av de krav som för närvarande ställs på ett

värdepappersbolag för att få ta emot medel på konto. Några andra avgränsningar i

förhållande till den verksamhet som bedrivs av banker och kreditmarknadsbolag än

vad som gäller i dag behövs därför inte. Värdepappersbolag med tillstånd att ta

emot medel på konto blir således inte i större utsträckning än nu att betrakta

som kreditinstitut i de sammanhang där detta begrepp förekommer i den svenska

lagstiftningen. Endast när detta särskilt anges faller värdepappersbolag in

under detta begrepp. Så är t.ex. fallet i lagen (1988:1385) om Sveriges riks-

bank.

 Möjligheten att med Finansinspektionens tillstånd ta emot medel på konto

och lämna kredit gäller i dag också utländska värdepappersföretag, dvs. andra

utländska företag än EES-företag som inte är bankinstitut och som har fått till-

stånd att driva värdepappersrörelse från filial i Sverige. Denna möjlighet bör

behållas. Däremot bör vissa grundläggande förutsättningar för ett sådant till-

stånd anges i lagen. En filial är ett avdelningskontor med självständig för-

valtning och således inte något självständigt juridiskt subjekt. Verksamheten i

filialen styrs därför i grundläggande avseenden av regleringen i sitt hemland.

Det bör mot denna bakgrund inte komma i fråga att bevilja ett företag tillstånd

att i Sverige bedriva verksamhet som företaget inte får bedriva i hemlandet.

Detta skulle kunna medföra en risk för att de i Sverige tillåtna verksamheterna

inte skulle vara avpassade till företagets grundläggande rörelseregler och krav

på kapital. Det skulle också kunna öppna möjligheter att kringgå de begräns-

ningar av företagets verksamhet som myndigheterna i hemlandet funnit det

motiverat att ställa upp.

5.4 Hemlandsauktorisation

Regeringens förslag: Ett värdepappersföretag som har auktoriserats i ett land

inom EES har rätt att etablera filial i Sverige utan tillstånd av Finansin-

spektionen. Sådana värdepappersföretag har också rätt att med stöd av hemlands-

auktorisationen bedriva verksamhet genom att tillhandahålla tjänster utan

etablering i Sverige, s.k. gränsöverskridande verksamhet.

 Ett svenskt värdepappersbolag får etablera sig och tillhandahålla tjänster

i andra länder inom EES. För etablering krävs tillstånd av Finansinspektionen.

Vid gränsöverskridande verksamhet är det tillräckligt att inspektionen

underrättas i förväg.

 Ett utländskt företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet här i

landet skall, innan verksamheten inleds, lämna en skriftlig förbindelse till

Finansinspektionen att årligen lämna vissa kontrolluppgifter till Riksskatte-

verket.

 Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen tillstyrker i huvudsak förslagen,

men lämnar vissa synpunkter angående den närmare utformningen. Riksskatteverket

påtalar att möjligheten för utländska företag att med stöd av sin

hemlandsauktorisation driva verksamhet i Sverige utan att ha någon filial här

innebär flera nackdelar för skatteförvaltningen; dels är sådana företag inte

skyldiga att lämna de kontrolluppgifter som krävs för den förenklade

självdeklarationen, dels försvåras kontrollen av avyttringar av finansiella

instrument, dels är utländska företag inte skyldiga att dra av och betala in

preliminär skatt.

 EES-avtalet: Regler om frihet för finansiella företag att etablera sig och

tillhandahålla tjänster med stöd av hemlandsauktorisation infördes i EG-rätten

först i fråga om fondföretag genom det s.k. UCITS-direktivet (85/611/EEG). Mot-

svarande regler för banker och andra kreditinstitut togs in i det andra bank-

samordningsdirektivet (89/646/EEG). Bestämmelserna om hemlandsauktorisation i

dessa båda direktiv har införlivats med den svenska lagstiftningen på resp.

område (prop. 1992/93:90, bet. 1992/93:NU10, rskr. 1992/93:110, SFS 1992:1320,

och prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS 1992:1613 och

1992:1610). Genom investeringstjänstedirektivet införs motsvarande regler om

etableringsfrihet m.m. även för andra företag än kreditinstitut som

tillhandahåller värdepapperstjänster (värdepappersföretag).

 I direktivets artikel 14 anges att ett värdland inom gemenskapen inte

längre skall få förbehålla sig att särskilt auktorisera filialer till värdepap-

persföretag som är auktoriserade och underkastade tillsyn av behöriga myndig-

heter i något annat medlemsland. Enligt artikeln skall sådana företag få utöva

verksamhet i andra medlemsländer, antingen från en i resp. land etablerad filial

eller genom direkt tillhandahållande av tjänster. Som förutsättning för denna

frihet gäller att verksamheten i fråga dels hänför sig till tjänster och

finansiella instrument som anges i en bilaga till direktivet, dels omfattas av

den auktorisation som företaget har i sitt hemland.

 Artikel 17 innehåller bestämmelser om det förfarande som skall iakttas när

ett värdepappersföretag önskar etablera filial i en annan medlemsstat. Företaget

skall underrätta behöriga myndigheter i sitt hemland om sina avsikter. En sådan

underrättelse skall innehålla ett visst minimum av uppgifter, bl.a. om den till-

tänkta verksamheten och om hur den skall organiseras. I andra fall än då hem-

landsmyndigheten har anledning att ifrågasätta företagets administrativa

struktur eller finansiella styrka skall myndigheten översända de ingivna upp-

gifterna till behörig myndighet i det tilltänkta värdlandet. En sådan under-

rättelse, som skall åtföljas av uppgift om eventuella system för investerarskydd

som gäller för företaget, skall översändas till värdlandsmyndigheten inom tre

månader. En vägran eller underlåtenhet att vidarebefordra informationen skall

kunna göras till föremål för domstolsprövning.

 En värdlandsmyndighet som mottagit underrättelse om filialetablering har

två månader på sig att, som det heter i direktivet, förbereda tillsyn av före-

taget i enlighet med artikel 19 samt, om det behövs, ange under vilka villkor,

"motiverade av hänsyn till det allmänna bästa", som filialverksamheten får be-

drivas. Det bör redan här påpekas att filialen i princip skall stå under tillsyn

av myndighet i hemlandet och att den värdlandstillsyn som skall "förberedas"

alltså hänför sig till den restkompetens som värdlandsmyndigheten har. Hemlands-

tillsynen behandlas närmare i avsnitt 5.8.

 Så snart värdlandsmyndigheten har gett klartecken kan filialen etableras

och verksamheten påbörjas. Detsamma gäller om värdlandsmyndigheten inte

uttryckligen har reagerat inom två månader från det att den fått underrättelsen.

 Ett förenklat förfarande gäller enligt artikel 18 beträffande rätten att

driva verksamhet genom tillhandahållande av tjänster utan etablering i värd-

landet. Ett värdepappersföretag som önskar utnyttja denna rätt skall underrätta

hemlandsmyndigheten om vilka verksamhetsgrenar som företaget önskar utöva i

värdlandet. Hemlandsmyndigheten har i sådant fall att inom en månad översända

underrättelsen till behörig myndighet i värdlandet. I direktivet har inte an-

getts några förutsättningar under vilka vare sig hemlands- eller värdlands-

myndigheterna skulle kunna motsätta sig ett marknadstillträde av detta slag.

 Investeringstjänstedirektivet innehåller i artikel 7 bestämmelser som

innebär vissa begränsningar av medlemsstaternas rätt att lämna auktorisation för

värdepappersföretag som är dotterföretag till företag hemmahörande i ett land

utanför EU (tredje land). Om det visar sig att ett tredje land vägrar värde-

pappersföretag från ett medlemsland motsvarande möjligheter att etablera sig och

utöva verksamhet som inom EU-området gäller för värdepappersföretag från det

aktuella tredje landet, får ministerrådet eller, i vissa fall, kommissionen

besluta att medlemsstaterna skall begränsa eller skjuta upp prövning av an-

sökningar som ett företag i det berörda landet gjort om auktorisation för ett

dotterbolag som är värdepappersföretag eller om tillstånd att förvärva aktier

eller innehav i ett existerande värdepappersföretag.

 Denna bestämmelse, som innebär att medlemsstaterna gentemot tredje land

skall iaktta en gemensam hållning betingad av krav på reciprok behandling, har

undantagits från det för EES gällande regelverket. EFTA-länderna tillhörande EES

har alltså en suverän rätt att bevilja auktorisation för värdepappersföretag

vilkas moderföretag hör hemma i ett tredje land. I gengäld gäller enligt

EES-avtalet att sådana auktorisationer inte skall behöva godtas av övriga EU-

och EFTA-länder, om dessa är utsatta för etableringsrestriktioner i det ifråga-

varande tredje landet. I sådana fall har således principen om en enda

auktorisation inte tillämpning.

 Skälen för regeringens förslag: Investeringstjänstedirektivets regler om

etableringsfrihet och rätt att tillhandahålla tjänster utan etablering har

giltighet för verksamhet som bedrivs utan att en självständig juridisk person

bildas eller förvärvas i värdlandet. Reglerna är alltså inte tilllämpliga på ett

värdepappersföretags etablering av dotterföretag. Sådana formellt fristående

företag regleras i princip helt och hållet av lagstiftningen i det land där

etableringen sker. Rätten att etablera dotterföretag i ett land följer bl.a. av

de åtaganden landet har gjort att tillåta kapitalöverföringar i form av direkt-

investeringar. Vad gäller fri rörlighet för kapital inom EES finns bestämmelser

i bilaga XII till avtalet, särskilt i det där intagna s.k. slutliberaliserings-

direktivet 88/361/EEG.

 Vad det nu är fråga om är verksamhet som, direkt eller via filial, utgår

från ett institut auktoriserat i ett annat land. Den svenska lagstiftningen för

värdepappersföretag ställer i princip krav på etablering i någon form. Den

innehåller emellertid inte något uttryckligt förbud för utländska företag att

tillhandahålla värdepapperstjänster i Sverige direkt från utlandet, låt vara att

det i vissa fall kan råda osäkerhet om huruvida en aktivitet är av sådan natur

att den kan hänföras till tillståndspliktig verksamhet.

 Fram till dess att möjligheten öppnades för utländska finansiella företag

att etablera filial i Sverige har här bedriven verksamhet varit uteslutande

reglerad av svensk lag. Även sedan filialmöjligheten öppnades har det varit

svenska myndigheter förbehållet att besluta om auktorisation. Det ligger sedan i

sakens natur att en filialverksamhet, som ju organisatoriskt är en integrerad

del av ett utomlands hemmahörande företag, delvis får styras av rörelseregler

som kan avvika från vad som gäller enligt svensk rätt. Förhållanden som hänger

samman med exempelvis ägande, kapitalkrav och begränsning av stora exponeringar

kan - och skall - visserligen beaktas vid svensk auktorisation av en filial, men

faller i övrigt tillbaka på den utländska lagstiftning som gäller där företaget

har sitt säte och grundläggande verksamhetstillstånd.

 Det nya med EES-reglerna om frihet för värdepappersföretag att etablera

filialer och tillhandahålla tjänster är att svenska myndigheter har att godta

utländska auktorisationer som legitimerande för rätten att verka i Sverige. På

samma sätt skall svenska värdepappersbolag kunna verka fritt i andra EES-länder.

Den ordning som skall gälla enligt investeringstjänstedirektivet bygger på en

harmonisering av deltagande länders regler om grundläggande verksamhets-

betingelser och på en samsyn i fråga om vad som krävs vid tillsyn av finansiell

verksamhet. Den reformering av den svenska finansiella lagstiftningen som

successivt genomförts under senare år har banat väg för lagändringar av det slag

som nu föreslås. EES-reglerna i dessa delar kan med i huvudsak oförändrad

lydelse infogas i lagen om värdepappersrörelse.

 Direktivbestämmelserna utgår från att varje värdland obligatoriskt skall

medge att vissa angivna verksamheter får bedrivas av företag från andra

EES-länder. Det tillstånds- resp. anmälningsförfarande som anvisas för rätten

att verka inom sådana tjänstegrenar innebär inte att varje form av kommersiell

aktivitet över gränserna faller inom direktivets tillämpningsområde.

Traditionellt har exempelvis värdepappersföretag i utlandet kunnat ingå enskilda

affärsförbindelser i Sverige utan att detta har behövt ses som auktorisations-

pliktig verksamhet här. Marknadsföringens intensitet och omfattning bör, liksom

frågan om vem som tagit initiativ till ett kundförhållande, rimligen vara av-

görande för hur en viss aktivitet skall bedömas. Olika länders lagstiftare och

myndigheter kan naturligtvis ha olika synsätt i denna fråga. Här har direktiv-

bestämmelserna tolkats så att de tar fasta på fortlöpande, egentlig verksamhet i

resp. värdland. Enstaka eller tillfälliga engagemang i Sverige från ett värde-

pappersföretag i utlandet skall alltså inte självklart anses kräva föregående

underrättelse till behörig myndighet. Detsamma gäller ett svenskt instituts mot-

svarande utlandsengagemang. Denna bedömning överensstämmer med den som gjorts på

bankområdet (prop. 1992/93:89 s. 116). Givetvis kan det dock ändå uppstå gräns-

dragningsproblem i vissa fall.

 Ett värdepappersbolag som i ett annat EES-land vill driva sådan verksamhet

som avses i direktivet skall givetvis inte löpande behöva underrätta Finans-

inspektionen. Vad som krävs enligt direktivet, och enligt den lagreglering som

här föreslås, är att tillstånds- resp. anmälningsproceduren iakttas innan

utlandsverksamheten påbörjas.

 Det bör betonas att rätten att etablera sig och tillhandahålla tjänster i

ett annat EES-land endast avser sådana tjänster som anges i direktivet och som

företaget har auktorisation för i hemlandet. Detta gäller både utländska

företags verksamhet här och svenska företags verksamhet i utlandet.

 De föreslagna reglerna om rätt för utländska värdepappersföretag att verka

i Sverige med stöd av hemlandsauktorisation har relevans i förhållande till de

länder som ingår i EES. I fråga om filialer till institut hemmahörande i tredje

land, utanför EES, bör de nuvarande reglerna med krav på särskild svensk

auktorisation fortsätta att gälla.

 Finansinspektionen har i sitt remissvar anfört att det inte synes före-

ligga några hinder mot att ett värdepappersföretag från ett annat EES-land, vid

sidan av det anmälningsförfarande som anvisas i direktivet, sökte och

beviljades tillstånd i Sverige att här driva verksamhet från filial, samt att en

sådan filial i så fall skulle stå under Finansinspektionens tillsyn.

 En bärande tanke bakom investeringstjänstedirektivet är principen om hem-

landstillsyn, dvs. att ett värdepappersföretags hela verksamhet, inkl. filaler i

andra länder inom gemenskapen, skall stå under tillsyn av myndigheterna i

hemlandet. Systemet med hemlandstillsyn skulle inte kunna upprätthållas om ett

företag genom att söka särskilt tillstånd i värdlandet kunde välja att ställa

sig under tillsyn där, särskilt inte som motivet för denna normalt besvärligare

väg sannolikt skulle vara att undgå en strängare reglering i hemlandet. I

direktivets artikel 14 anges visserligen endast att ett värdland inte får kräva

särskilt tillstånd för etablering. Reglerna i artikel 17, som skall införlivas i

samtliga medlemsstater, anvisar emellertid endast en tillåten metod för

etablering i ett annat medlemsland, nämligen efter anmälan till

hemlandsmyndighet. Enligt regeringens uppfattning följer således av direktivet

att det skall vara möjligt för ett EES-företag att etablera sig genom filial i

Sverige endast med det anmälningsförfarande som här föreslås.

Kontrolluppgifter vid inkomsttaxeringen

Från och med 1995 års taxering skall ett i väsentliga avseenden förenklat

deklarationsförfarande börja tillämpas för löntagare m.fl. Förfarandet innebär

bl.a. att en förtryckt blankett för förenklad självdeklaration sänds ut till den

skattskyldige, som efter eventuella rättelser och kompletteringar skall

underteckna blanketten och skicka tillbaka den till skattemyndigheten. Avsikten

är att det stora flertalet av de deklarationsskyldiga skall få samtliga

uppgifter om inkomster och avdrag samt preliminär skatteberäkning förtryckta på

blanketten. Som ett led i det nya deklarationsförfarandet har skyldigheten att

lämna kontrolluppgifter utökats, bl.a. har införts regler om skyldighet att

lämna kontrolluppgift om utgiftsräntor, premier på pensionsförsäkringar,

reavinst eller reaförlust vid avyttring av andel i allemansfond m.m.

 Utländska företag som tillhandahåller värdepapperstjänster i Sverige

direkt från hemlandet och således inte bedriver verksamhet från filial eller

annat fast driftställe i Sverige omfattas inte av bestämmelserna i lagen

(1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, LSK, om obligatorisk

skyldighet att lämna kontrolluppgift till de svenska skattemyndigheterna. Detta

medför försämrade kontrollmöjligheter och merarbete för skattemyndigheterna.

 Utvecklingen inom informationstekniken kommer efter hand att göra det allt

enklare och billigare att bedriva en gränsöverskridande värdepappersrörelse på

ett effektivt sätt. Många svenska placerare kan därför i en allt högre

utsträckning komma att välja att utnyttja utländska företags speciella kompetens

på olika marknader direkt i stället för att anlita svenska företag. Som

Riksskatteverket anfört i sitt remissyttrande kan skattemyndighetens bristande

kontrollmöjligheter bli ytterligare ett incitament att anlita ett utländskt

företag framför ett svenskt. För att undvika den nackdel för svenska företag som

detta innebär behöver man ålägga utländska företag motsvarande

kontrolluppgiftsskyldighet som gäller för svenska företag.

 Det är vidare viktigt från den skattskyldiges utgångspunkt att så många

uppgifter som möjligt kan förtryckas på deklarationsblanketten. Kan inte

förtryckning ske måste tilläggsuppgift lämnas. Med hänsyn till att det kan bli

fråga om ett inte oväsentligt antal tilläggsuppgifter kan detta allvarligt störa

systemet med förtryckt deklarationsblankett.

 Mot bakgrund härav föreslår regeringen att det införs en ny bestämmelse om

att utländskt företag hemmahörande inom EES som bedriver gränsöverskridande

verksamhet här i landet skall, innan verksamheten inleds, lämna en skriftlig

förbindelse till Finansinspektionen att årligen lämna kontrolluppgift om räntor,

utdelning etc. till Riksskatteverket. Tidigare har utländska bankföretag och

kreditinstitut beretts motsvarande möjlighet som nu föreslås för utländska

värdepappersföretag att bedriva gränsöverskridande bank- resp.

finansieringsverksamhet. Den nya bestämmelsen om skyldighet att lämna en

skriftlig förbindelse bör därför omfatta också sådana företagstyper. De nu

aktuella utländska företagen bör inte åläggas sådan skyldighet att göra

skatteavdrag för preliminär A-skatt som enligt uppbördslagen (1953:272) normalt

gäller för den som har att avge kontrolluppgift avseende ränta eller utdelning.

En särskild regel med denna innebörd bör därför tas in i uppbördslagen.

5.5 Tillståndskrav, startkapital m.m.

Regeringens förslag: Ett värdepappersbolag skall ha sitt huvudkontor i Sverige.

 Krav på särskilt tillstånd från Finansinspektionen ställs för samtliga

sidoverksamheter som ett värdepappersbolag skall ägna sig åt. Som ny

sidoverksamhet införs valutaväxlingstransaktioner.

 Reglerna om minsta tillåtna startkapital för värdepappersbolag preciseras

i lagen. Ett värdepappersbolag skall vid auktorisationen ha aktiekapital och

övrigt bundet eget kapital som tillsammans uppgår till ett belopp motsvarande

minst 125 000 ecu. Består verksamheten endast i förmedling av andelar i

värdepappersfonder är ett startkapital motsvarande 50 000 ecu tillräckligt. Om

bolaget skall driva handel för egen räkning eller syssla med garantigivning

eller annan medverkan vid emissioner av fondpapper skall startkapitalet motsvara

minst 730 000 ecu. Finansinspektionen får ge dispens från det högre

kapitalkravet vad gäller medverkan vid emissioner, om denna medverkan avser

annat än garantigivning. Skall verksamheten innefatta mottagande av medel på

konto och kreditgivning krävs, oavsett verksamheten i övrigt, ett startkapital

motsvarande minst fem miljoner ecu.

 Kapitalbasen i ett värdepappersbolag får inte understiga den lägsta nivå

för startkapital som krävdes vid tidpunkten för tillståndsprövningen.

 En auktorisation som inte utnyttjas inom tolv månader från auk- torisa-

tionsbeslutet skall återkallas. Detsamma skall gälla om ett företag under en tid

av minst sex månader inte bedrivit den verksamhet det har auktorisation för.

 Promemorians förslag innehåller i fråga om startkapitalkravet ingen

möjlighet till sänkning av detta för verksamhet som endast består i förmedling

av fondandelar och inte heller någon dispensmöjlighet för emissionsmedverkan som

inte innefattar garantigivning. Reglerna om återkallelse föreslås i promemorian

ändrade endast med avseende på den situationen då bolagets kapitalbas blivit

otillräcklig. Promemorians förslag överensstämmer i övrigt med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen anser att dispens bör kunna ges från

kravet på startkapital i fråga om emissionsmedverkan som inte innefattar

garantigivning, att reglerna om förutsättningarna för återkallelse bör

förtydligas samt att övergångsbestämmelserna bör kompletteras i visst avseende.

Även Svenska Fondhandlareföreningen anser att övergångsbestämmelser, som mer än

de föreslagna medger en smidig infasning i det nya systemet, måste utarbetas.

Remissinstanserna synpunkter i fråga om övergångsbestämmelsernas närmare

utformning behandlas i författningskommentaren.

 EES-avtalet: Enligt artikel 3 i investeringstjänstedirektivet skall det

krävas obligatorisk auktorisation av ett värdepappersföretag för att driva

värdepappersrörelse (business of investment firms). Ett beslut om auktorisation

skall ange både vilka huvudverksamheter och vilka sidoverksamheter företaget får

bedriva. De olika verksamhetsslagen anges i avdelning A resp. C i bilagan till

direktivet. Auktorisation får inte beviljas endast för sådan sidoverksamhet som

avses i avdelning C. I artikeln anges vidare vilka minimikrav som skall vara

uppfyllda för att auktorisation skall kunna beviljas.

 Ett värdepappersföretag skall ha sitt huvudkontor i samma land som före-

tagets registrerade säte.

 Det sökande företaget skall ha ett tillräckligt stort startkapital i

enlighet med reglerna i kapitalkravsdirektivet (93/6/EEG). Enligt artikel 3 i

det direktivet får auktorisation inte beviljas ett företag som skall driva

handel för egen räkning eller stå som garant vid emissioner om startkapitalet

(initial capital) är mindre än 730 000 ecu. För övriga värdepappersföretag

gäller som huvudregel att startkapitalet skall uppgå till minst 125 000 ecu.

Medlemsstaterna har dock möjlighet att sänka detta krav till 50 000 ecu för

företag vars verksamhet inte omfattar handel för egen räkning, garantigivning

vid emissioner eller mottagande av kunders medel och värdepapper. Enligt punkten

8 i samma artikel gäller som huvudregel att ett värdepappersföretags kapitalbas

inte får understiga beloppet för det startkapital som krävdes vid tidpunkten för

auktorisation av företaget.

 Ledningen av ett värdepappersföretags verksamhet skall som huvudregel ut-

övas av minst två personer. Dessa skall ha ett tillräckligt gott anseende och

vara tillräckligt erfarna. Även för andra som kan påverka företagets verksamhet

gäller ett lämplighetskrav. En auktorisationsansökan skall innehålla uppgift

dels om vilka som har kvalificerade innehav i företaget, dvs. ett innehav av 10

% eller mer av aktiekapitalet eller av samtliga röster eller som annars möjlig-

gör ett väsentligt inflytande över företaget, dels om storleken av varje sådant

innehav. Auktorisation skall enligt artikel 4 vägras om en ägare av ett

kvalificerat innehav inte bedöms som lämplig med hänsyn till behovet av en sund

och ansvarsfull ledning av företaget.

 Vid auktorisation av ett värdepappersföretag som är dotterföretag till ett

värdepappersföretag eller kreditinstitut auktoriserat i ett annat EES-land,

eller till moderföretaget till ett sådant EES-institut, skall enligt artikel 6 i

investeringstjänstedirektivet prövningsmyndigheten samråda med behöriga myndig-

heter i det andra berörda landet. Sådant samråd skall också ske när

auktorisation söks för ett värdepappersföretag som står under ägarkontroll av

samma fysiska eller juridiska personer som kontrollerar ett värdepappersföretag

eller kreditinstitut auktoriserat i ett annat EES-land. Med ägarkontroll avses

här en relation som motsvarar förhållandet mellan moder- och dotterföretag i en

koncern.

 Enligt artikel 10 skall varje hemland upprätta sundhetsregler som värde-

pappersföretagen vid varje tidpunkt skall följa. Reglerna, som skall utformas

och övervakas av myndigheterna i företagets hemland, avser företagens interna

system och rutiner för administration, redovisning och kontroll.

 I artikel 11 föreskrivs att varje medlemsstat skall uppställa uppförande-

regler som värdepappersföretagen skall iaktta i sin verksamhet. Dessa regler

avser i första hand hur företaget skall uppträda i förhållande till sina kunder.

Ansvaret för införandet och tillsynen av efterlevnaden av uppförandereglerna

åvilar - till skillnad mot vad som gäller för sundhetsreglerna i artikel 10 -

inte hemlandet utan det medlemsland där tjänsten tillhandahålls.

 Ett värdepappersföretag skall enligt artikel 12 upplysa en kund om vilket

system för investerarskydd som gäller för de tilltänkta affärerna, eller om ett

sådant system saknas, om detta.

 I direktivets artikel 3.7 anges förutsättningarna för återkallelse av en

auktorisation. Återkallelse får ske endast om företaget

 - inte utnyttjat auktorisationen inom tolv månader, eller uttryckligen av-

stått från auktorisationen,

 - inte har bedrivit någon verksamhet under minst sex månader,

 - har beviljats auktorisationen på grundval av oriktiga uppgifter,

 - inte längre uppfyller villkor som uppställts för auktorisationen,

 - inte längre uppfyller kapitalkraven enligt direktiv 93/6/EEG,

 - på ett allvarligt och systematiskt sätt brutit mot de sundhets- och

uppföranderegler som skall gälla enligt direktivet, eller

 - det föreligger några andra omständigheter som enligt medlemsstatens

nationella lag är grund för återkallelse.

 Skälen för regeringens förslag: För att bedriva värdepappersrörelse

fordras Finansinspektionens tillstånd. Sådant tillstånd får enligt 1 kap. 3 §

värdepappersrörelselagen ges för

 - handel med finansiella instrument för annans räkning i eget namn,

 - förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av finansiella in-

strument eller i annat fall medverkan vid transaktioner avseende sådana

instrument,

 - handel med finansiella instrument för egen räkning,

 - förvaltning av någon annans finansiella instrument,

 - garantigivning eller annan medverkan vid emissioner av fondpapper eller

erbjudanden om köp eller försäljning av finansiella instrument som är riktade

till en öppen krets.

 De nu angivna, tillståndspliktiga verksamhetsslagen täcker de tjänster som

finns förtecknade i avdelning A i bilagan till investeringstjänstedirektivet och

för vilka auktorisation skall vara obligatorisk. Investeringstjänstedirektivets

grundläggande krav på obligatorisk auktorisation är således redan uppfyllt.

 De sidoverksamheter som anges i avdelning C i bilagan överensstämmer inte

helt med motsvarande regler i 3 kap. 4 § värdepappersrörelselagen. I direktivet

ingår som en sidoverksamhet också valutaväxlingstransaktioner i anslutning till

värdepappersrörelsen. De svenska reglerna om sidoverksamheter bör därför omfatta

även sådan verksamhet. Vidare gäller

enligt direktivets artikel 3 att ett auktorisationsbeslut skall ange vilka

sidoverksamheter företaget är tillåtet att bedriva. Detta är av betydelse bl.a.

vid filialetablering och tillhandahållande av tjänster över gränserna, eftersom

den verksamhet som får bedrivas i värdlandet styrs av företagets auktorisation i

hemlandet. Direktivets regler skiljer sig från de nuvarande svenska be-

stämmelserna enligt vilka de i lagen angivna sidoverksamheterna som huvudregel

inte fordrar särskilt tillstånd. Även på denna punkt bör den svenska regleringen

harmoniseras med direktivets bestämmelser. Svenska företag skulle i annat fall

missgynnas vid verksamhet i andra EES-länder. De skulle i princip vara för-

hindrade att erbjuda några sidotjänster, eftersom dessa inte tillståndsprövats

och då inte heller framgår särskilt av auktorisationsbeslutet.

 I enlighet med direktivets regler bör införas ett krav på att ett värde-

pappersbolag skall ha sitt huvudkontor i Sverige.

 Enligt 2 kap. 1 § värdepappersrörelselagen får tillstånd beviljas ett

värdepappersbolag endast om

 1. bolagsordningen inte strider mot lagen eller någon annan författning,

 2. den planerade verksamheten kan antas uppfylla kraven på en sund värde-

pappersrörelse, och

 3. bolaget i övrigt uppfyller de villkor som anges i lagen.

 Bland de krav som avses i punkten 3 kan nämnas att bolaget skall ha en

verkställande direktör och en styrelse om minst fem personer.

 Som tillståndskrav för ett värdepappersbolag gäller vidare att bolaget har

ett aktiekapital som med hänsyn till verksamhetens art och omfattning är till-

räckligt stort. Finansinspektionen har med regeringens bemyndigande utfärdat

föreskrifter om aktiekapitalets storlek (FFFS 1992:1). Enligt dessa skall ett

bolag som driver verksamhet enligt 1 kap. 3 § 3 eller 5 lagen om

värdepappersrörelse, dvs. egenhandel eller emissionsgarantier, ha ett aktie-

kapital om minst fem miljoner kronor. Övriga värdepappersbolag skall enligt

föreskrifterna ha ett aktiekapital som uppgår till minst en miljon kronor.

 Direktivets regler om minsta startkapital är av grundläggande karaktär.

Startkapitalets storlek utgör vidare den undre gränsen för bolagets kapitalbas

under den fortsatta verksamheten. Dessa omständigheter talar för att kravet på

startkapital i värdepappersbolag bör beloppsbestämmas i lag. Så har också skett

i fråga om motsvarande startkapitalsregler för banker och kreditmarknadsbolag.

Samma lösning bör därför väljas även i fråga om kravet på startkapital för

värdepappersbolag.

 Vad gäller innebörden av begreppet startkapital innehåller artikel 2.24 i

kapitalkravsdirektivet en hänvisning till artikel 2.1.1 och 2.1.2 i direktivet

89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut. I dessa bestämmelser anges, i

allmänna termer och med vidare hänvisning till artiklarna 22 och 23 i direktivet

86/635/EEG om årsbokslut m.m. för banker och andra finansiella institut, vad som

normalt får hänföras till primärt kapital i kapitalbasen. Hit hör dels vad som

enligt nationell lag skall räknas som inbetalt eget kapital, dels vissa

reserver.

 Såvitt gäller införande av regler om obligatoriskt minsta startkapital för

värdepappersbolag är det, eftersom fråga är om det kapital som skall finnas när

verksamheten påbörjas, naturligt att utgå från grundkomponenterna i vad som

skall utgöra bundet eget kapital, dvs. för aktiebolag aktiekapitalet. Reservfond

torde emellertid i allmänhet tillskapas redan när ett bolag bildas. Det finns

mot denna bakgrund inte något skäl att inte tillmäta en reservfond samma värde

som aktiekapital.

 Det är därför rimligt att knyta kravet på startkapital till vad som enligt

11 kap. 7 § aktiebolagslagen (1975:1385) skall utgöra bundet eget kapital, dvs.

aktiekapital, reservfond och uppskrivningsfond. Motsvarande avgränsning gäller

för banker och kreditmarknadsbolag.

 Utgångspunkten för lagstiftningen bör vara att normalkravet på start-

kapital om motsvarande minst 125 000 ecu skall gälla för alla värdepappersbolag.

Som tidigare anförts i anslutning till behandlingen av möjligheten för

försäkringsmäklare att förmedla andelar i värdepappersfonder (avsnitt 5.2)

framstår det dock som rimligt att i fråga om värdepappersbolag med motsvarande

begränsade verksamhet kunna sätta ned kravet på startkapital till ett belopp

motsvarande 50 000 ecu, vilket är det lägsta som kapitalkravsdirektivet

tillåter. För de värdepappersbolag som driver verksamhet enligt 1 kap. 3 § 3

eller 5 lagen om värdepappersrörelse, och för vilka nu gäller ett krav på aktie-

kapital om 5 miljoner kronor, bör föreskrivas ett startkapital som motsvarar

730 000 ecu, drygt 6,7 miljoner kronor.

 Finansinspektionen har påtalat att medverkan vid emissioner kan vara

begränsad till mottagande och vidarebefordran av teckningsanmälningar och anfört

att ett startkapitalkrav om 730 000 ecu därvid framstår som orimligt högt.

Regeringen delar denna uppfattning. I enlighet med inspektionens förslag bör

därför införas en möjlighet till dispens från det högre kapitalkravet för

verksamhet som endast omfattar annan medverkan vid emissioner än garantigivning.

Detta är också förenligt med direktivet om kapitalkrav (se artikel 3.1).

 Som angetts ovan kan tillstånd till mottagande av medel på konto lämnas

endast till bolag som uppfyller EG:s krav för kreditinstitut. För bolag som

skall bedriva sådan verksamhet bör kravet på startkapital bestämmas till

motsvarande fem miljoner ecu i enlighet med huvudregeln i det andra bank-

samordningsdirektivet.

 I överensstämmelse med kapitalkravsdirektivet bör en regel införas om att

kapitalbasen hos ett värdepappersbolag inte får tillåtas understiga den nivå för

startkapital som generellt krävs för auktorisation av bolaget. Med tanke på de

existerande bolagens kapitalförhållanden och den tid som återstår till dess de

nya bestämmelserna skall börja tillämpas torde några särskilda regler för redan

auktoriserade bolag inte erfordras.

 För att undvika konsekvenser av att värdepappersbolagets kapital uttryckt

i ecu minskar till följd av valutakursförändringar, bör kopplingen till ecun

göras så att det löpande kapitalkravet kan bestämmas i svenska kronor. Lagtexten

bör därför utformas så att den minsta nivå för kapitalbasen som skall upprätt-

hållas hänför sig till det belopp i svenska kronor som vid tidpunkten för till-

ståndsbeslutet motsvarade 50 000, 125 000, 730 000 resp. fem miljoner ecu.

 För bolag som har beviljats tillstånd enligt äldre bestämmelser, bör

referensnivån motsvara den växelkurs som gäller då de nya reglerna träder i

kraft. Föreskrift om detta bör tas in i övergångsbestämmelser.

 Som tidigare redovisats skall det enligt investeringstjänstedirektivet

göras en bedömning av större ägares lämplighet i samband med prövningen av en

ansökan om auktorisation av ett värdepappersbolag. Motsvarande regler för banker

och kreditmarknadsbolag finns i det andra banksamordningsdirektivet

(89/646/EEG). Starka skäl talar för att också de svenska reglerna i detta av-

seende skall utformas på samma sätt för alla de nu angivna företagen. Sådana för

banker, värdepappersbolag och kreditmarknadsbolag gemensamma regler behandlas i

avsnitt 9. EES-regler som gäller obligatorisk ägarprövning vid förvärv av

kvalificerade innehav i redan auktoriserade värdepappersbolag behandlas i

avsnitt 5.9.

 De sundhetsregler som fordras enligt artikel 10 i investeringstjänste-

direktivets motsvaras av det allmänna sundhetskrav som finns i 1 kap. 7 § värde-

pappersrörelselagen. Det torde inte vara ändamålsenligt att i lag ta in mer

detaljerade regler om vad värdepappersbolagen med avseende på sina interna för-

faranden skall iaktta för att uppfylla sundhetskravet. Det bör i stället vara en

uppgift för Finansinspektionen att i sina föreskrifter ange vilka krav som skall

vara uppfyllda. De principer som uppförandereglerna i direktivets artikel 11

avser att säkerställa är också sådana att de måste anses innefattade i lagens

sundhetskrav. För tydlighetens skull bör dock principerna anges i lagen i

anslutning till sundhetsregeln i 1 kap. 7 §. Ansvaret för utformningen av de

enskilda reglerna bör däremot åvila inspektionen. Detsamma gäller regeln i

artikel 12 om information till kunder om system för investerarskydd. I 6 kap. 2

§ finns sedan tidigare ett bemyndigande för Finansinspektionen att efter dele-

gation av regeringen meddela föreskrifter bl.a. om ett värdepappersinstituts

löpande bokföring samt förvaring och inventering av värdehandlingar. Detta bör

kompletteras med ett uttryckligt bemyndigande i anslutning till bestämmelsen i 1

kap. 7 § att meddela föreskrifter om vad värdepappersinstituten skall iaktta för

att uppfylla sundhetskraven, både i fråga om interna rutiner m.m. och vad gäller

förhållandet till kunderna.

 Reglerna i artikel 3.7 i investeringstjänstedirektivet anger i vilka fall

en auktorisation av ett värdepappersföretag får återkallas. Finansinspektionen

har ansett att återkallelsegrunderna i direktivet har formulerats för att

tillämpningen skall bli enhetlig inom EU och att reglerna om återkallelse av

auktorisationen i det fall auktorisationen inte utnyttjas inom vissa tidsfrister

därför bör tas in lagtexten. Regeln i artikel 3.7 torde dock med hänsyn till sin

avfattning, särskilt punkten f, inte kunna ges vidare innebörd än att åter-

kallelse på andra grunder än de i direktivet angivna får ske endast med stöd av

bestämmelser i nationell lag. Något hinder mot strängare nationella bestämmelser

kan därför inte anses föreligga. Det är således inte nödvändigt att till värde-

pappersrörelselagen överföra den uppräkning av situationer då återkallelse

enligt direktivet får ske. I fråga om motsvarande regler i det första

banksamordningsdirektivet (77/780/ EEG) har emellertid valts att i den svenska

lagstiftningen för banker och kreditmarknadsbolag ta in uttryckliga regler om

tidsfrister för återkallelse då auktorisationen inte utnyttjas. Med hänsyn till

värdet av en så långt möjligt enhetlig reglering av finansiella företag talar

trots det tidigare anförda överväganden skäl för att justera reglerna i värde-

pappersrörelselagen så att de får motsvarande innehåll som de regler som gäller

för kreditinstituten.

5.6 Börs- och clearingmedlemskap m.m.

Regeringens förslag: En börs får som medlemmar ha - utöver Riksbanken och värde-

pappersinstitut - värdepappersföretag eller kreditinstitut som inom EES

auktoriserats att tillhandahålla investeringstjänster i form av handel med

finansiella instrument för annans eller för egen räkning eller

förmedlingsverksamhet avseende sådana instrument, om företaget uppfyller de krav

som börsen ställer för medlemskap. Sådana företag och institut inom EES skall

också kunna få tillträde till handeln vid en auktoriserad marknadsplats och bli

medlem i eller få tillträde till clearing- och avvecklingssystem som tillhanda-

hålls börsmedlemmarna eller deltagarna i handeln vid den auktoriserade marknads-

platsen. Motsvarande skall också gälla andra utländska företag som i sitt

hemland får driva någon av de nämnda verksamheterna och som där står under

betryggande tillsyn av myndighet eller annat behörigt organ.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Sveriges Försäkringsförbund anser att även försäkrings-

bolag bör ha möjlighet till medlemskap i börs- och clearingverksamhet. OM

Stockholm AB menar att det kan finnas skäl att införa en möjlighet att separera

börs- och clearingmedlemskap. Enligt bolaget bör det inte av en clearingmedlem

krävas att han också har ett börsmedlemskap.

 EES-avtalet: Som framgår av ingressen till EG-direktivet om investering-

stjänster bygger detta på grundprincipen att medlemsländerna skall behandla

värdepappersföretag som är auktoriserade i något av medlemsländerna lika, dvs.

på ett icke diskriminerande sätt. En förutsättning för att ett företag som

tillhandahåller värdepapperstjänster i andra länder än hemlandet skall kunna

konkurrera med värdlandets företag på likvärdiga villkor är att det får

tillträde till de marknadsplatser och anordningar för clearing och avveckling av

värdepappersaffärer som finns i värdlandet.

 Enligt artikel 15 i direktivet skall medlemsländerna se till att sådana

värdepappersföretag från andra medlemsländer som har tillstånd att tillhanda-

hålla investeringstjänster i form av handel med finansiella instrument för

annans eller för egen räkning skall kunna bli medlem i eller få tillträde till

reglerade marknader i det landet under förutsättning att företaget

tillhandahåller liknande tjänster där. Bestämmelsen gäller enligt artikel 2.1

även kreditinstitut vars auktorisation omfattar någon av de nämnda

värdepapperstjänsterna. Företagen skall kunna få medlemskap eller tillträde till

reglerade marknader i värdlandet via filialetablering, dotterbolag i det landet

eller gränsöverskridande verksamhet direkt från hemlandet.

 Enligt artikel 15 skall värdepappersföretag och kreditinstitut med en auk-

torisation som omfattar någon av de nämnda värdepapperstjänsterna också kunna

bli medlemmar i eller få tillträde till de system för clearing och avveckling

som tillhandahålls medlemmar av en reglerad marknad. Detta gäller enligt

ingressen till direktivet även om dessa funktioner sköts av ett i förhållande

till marknaden fristående organ.

 Direktivet (artikel 1.13) definierar begreppet reglerad marknad som en

marknad för sådana finansiella instrument som anges i bilagan till direktivet,

nämligen

 - överlåtbara värdepapper,

 - andelar i företag för kollektiva investeringar,

 - penningmarknadsinstrument,

 - finansiella terminer och motsvarande instrument med kontantavräkning,

 - terminskontrakt avseende räntesatser (Forward interest-rate agreements,

FRA:s)

 - ränte- och valutasvappar och svappar på aktier och aktieindex,

 - optioner avseende förvärv eller avyttring av instrument som angetts

ovan, däri inbegripet motsvarande instrument med kontantavräkning, särskilt

valuta- och ränteoptioner.

 Som ytterligare kriterier för en reglerad marknad anges att marknaden

skall fungera regelbundet samt styras av regler - utfärdade eller godkända av

behörig myndighet - som bestämmer marknadens arbetssätt, villkoren för tillträde

till marknaden och förutsättningarna för att finansiella instrument skall få

noteras eller handlas på marknaden. Att reglerna skall avse noteringskraven

(inregistreringskraven) gäller för det fall bestämmelserna i direktivet om

samordning av villkoren för upptagande av värdepapper till officiell notering

vid fondbörs (det s.k. andra börsdirektivet, 79/279/EEG) är tillämpliga på

marknaden. Marknaden skall vidare uppfylla de krav på rapportering av

värdepapperstransaktioner som gäller enligt artikel 20 i

investeringstjänstedirektivet och de krav på information om handeln som gäller

enligt artikel 21 i samma direktiv.

 Medlemsstaterna skall enligt artikel 16 upprätta en förteckning över de

reglerade marknader som uppfyller medlemsstatens bestämmelser och för vilka de

är hemland samt sända förteckningen till övriga medlemsstater och till

kommissionen. Motsvarande underrättelse skall göras vid varje ändring av

förteckningen eller bestämmelserna.

 Villkoret för medlemskap vid eller tillträde till en reglerad marknad

enligt artikel 15 är att företaget uppfyller kraven på kapital och hemlands-

tillsyn enligt direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kredit-

institut (se avsnitt 6.3). Ett värdland får ställa upp ytterligare krav på

kapital endast i fråga om sådant som inte regleras i kapitalkravsdirektivet.

 Möjligheten till medlemskap eller tillträde förutsätter vidare att anslut-

ningen och deltagandet sker i enlighet med de regler som i olika avseenden

gäller för marknaden. Därmed avses marknadens administrativa och strukturella

regler samt handelsreglerna. Också de regler och procedurer som gäller i fråga

om clearing och avveckling skall iakttas. Om tillträdet till en reglerad marknad

inte kräver fysisk närvaro, dvs. datorbaserade marknader, skall deltagandet i

handeln kunna ske från hemlandet genom gränsöverskridande verksamhet utan att

företaget behöver ha någon etablering i det medlemsland där marknaden har sin

bas.

 Skälen för regeringens förslag: EES-avtalet medför som framgått en

skyldighet för Sverige att ge värdepappersföretag och kreditinstitut från ett

land inom EES med en hemlandsauktorisation som omfattar vissa typer av värde-

papperstjänster möjlighet att få medlemskap vid eller tillträde till reglerade

marknader här i landet. Sådana företag skall också kunna bli medlemmar i eller

få tillträde - direkt eller indirekt - till system för clearing och avveckling

som tillhandahålls medlemmar av dessa marknader.

 I direktivet om investeringstjänster anges vad som menas med en reglerad

marknad (artikel 1.13). De kriterier som där ställs upp har beskrivits i det

föregående. I den svenska lagstiftningen - närmare bestämt lagen (1992:543) om

börs- och clearingverksamhet - regleras två typer av marknader för handel med

finansiella instrument, börs och auktoriserad marknadsplats. Frågan är om de

uppfyller de krav som direktivet ställer på en reglerad marknad. Om man bortser

från föreskriften att en sådan marknad skall finnas med på en förteckning som

hemlandet upprättar föreligger - med utgångspunkt i den nu gällande regleringen

- tveksamhet bara beträffande kravet på att marknaden iakttar de bestämmelser om

rapportering av transaktioner med finansiella instrument och information om

handeln på marknaden som finns i artiklarna 20 och 21.

 Genom den lagstiftning om börsverksamhet som trädde i kraft den 1 januari

1993 och de kompletteringar som gjordes ett år senare, när EES-avtalet trädde i

kraft, har EG:reglerna på börsområdet helt införlivats med den svenska

rättsordningen. Mot denna bakgrund och den reglering och tillsyn i övrigt som

börser är underställda bör de hänföras till sådana reglerade marknader som skall

omfattas av bestämmelserna i direktivet om investeringstjänster.

 Även auktoriserade marknadsplatser är föremål för en offentlig reglering

och tillsyn. Regleringen av auktoriserade marknadsplatser är, bortsett från att

EG:s börsregler inte gjorts obligatoriskt tillämpliga, av i huvudsak samma

omfattning och innehåll som för börser.

 Begreppet reglerad marknad förekommer även i EG-direktivet om fondföretag

(85/611/EEG), där det dock - till skillnad från direktivet om

investeringstjänster - inte definierats. Enligt det förra direktivet måste

fondföretag - som för svensk del är liktydigt med värdepappersfonder - placera

huvuddelen av sina tillgångar i värdepapper som är officiellt noterade vid en

fondbörs eller föremål för handel på någon annan reglerad marknad. I förarbetena

till den nya börslagstiftningen fördes ett ingående resonemang om innebörden av

begreppet reglerad marknad i EG-direktivet om fondföretag. En av de slutsatser

som därvid drogs var att marknaden måste vara föremål för offentlig reglering

(prop. 1991/92:113 s. 119).

 Vid tillkomsten av den nya börslagstiftningen gjordes en ändring i den

bestämmelse i lagen om värdepappersfonder (18 §) som motsvarar fondföretags-

direktivets nämnda regel. Denna ändring innebar att såväl börser som

auktoriserade marknadsplatser klassificerades som reglerade marknader. Mot

bakgrund av det principiella ställningstagande som därmed har tagits beträffande

auktoriserade marknadsplatsers status när det gäller införandet av EG:regler i

den svenska värdepappersmarknadslagstiftningen - och de krav som i

lagstiftningen ställs på sådan verksamhet - bör också de betraktas som reglerade

marknader. Denna bedömning ligger väl i linje med de kriterier som direktivet om

investeringstjänster anger för en reglerad marknad.

 Av vad som anförts följer att både börser och auktoriserade marknads-

platser bör betraktas som reglerade marknader i enlighet med direktivet om

investeringstjänster. Detta innebär i sin tur att vissa justeringar i

lagregleringen för dessa verksamhetsformer måste göras med anledning bl.a. av de

krav beträffande tillträde och genomlysning som i det direktivet ställs på

reglerade marknader.

Börs

Enligt 3 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet får en börs som medlem

ha endast Riksbanken, värdepappersinstitut som enligt lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse har tillstånd att driva kommissionshandel,

förmedlingsverksamhet eller handel för egen räkning och utländska företag som i

sitt hemland har rätt att delta i börshandel av liknande slag och som där står

under tillsyn av myndighet eller annat behörigt organ. Vidare gäller att den som

antas som medlem skall ha tillräckliga finansiella resurser och i övrigt vara

lämplig att delta i handeln vid börsen. Utländska företag kan enligt 2 kap. 7 §

lagen om värdepappersrörelse få tillstånd att driva värdepappersrörelse från

filial i Sverige. Även sådana företag ingår - i egenskap av värdepappersinstitut

- i den krets som kan bli börsmedlemmar, om tillståndet omfattar någon av de tre

verksamhetsgrenar som nyss nämnts.

 Beträffande utländska aktörers möjligheter att ansluta sig till en börs

uttalades i motiven till den nya börslagstiftningen att denna prövning måste ske

på objektiva och sakliga grunder och inte fick vara diskriminerande i något

avseende, t.ex. på grund av nationalitet. I händelse av begränsade

anslutningsmöjligheter till följd av fysiska eller tekniska hinder borde regler

som rör begränsningssituationen vara neutralt utformade (prop. 1991/92:113 s. 80

och 81).

 Gällande lagstiftning tillåter således redan utländska företag att under

samma förutsättningar som svenska värdepappersinstitut bli medlem vid en börs.

 För att ett värdepappersföretag skall få börsmedlemskap måste det uppfylla

de krav som börsen ställt upp för detta och enligt börsens bedömning vara

lämpligt att delta i handeln. Vidare måste företaget uppfylla vissa krav på god

finansiell styrka, dvs. ha tillräckliga finansiella resurser. Som ovan

framhållits kommer införlivandet av direktivet om kapitalkrav att innebära en

viss garanti för att värdepappersföretag från ett EES-land i vart fall uppfyller

i direktivet uppställda minimikrav på startkapital och kapitaltäckning. Ett

värdland får endast ställa upp ytterligare krav på kapital för förhållanden som

inte täcks av bestämmelserna i detta direktiv.

 För att tydliggöra att sådana värdepappersföretag och kreditinstitut som

har sitt säte inom EES skall kunna bli medlemmar vid en börs bör en bestämmelse

införas som jämställer sådana företag med aktörer som enligt nu gällande

lagstiftning anses ha de kvalifikationer som behövs för börsmedlemskap. För att

uppnå likabehandling bör börsmedlemskap, utöver vad som föreskrivs i direktivet,

vara tillgängligt även för sådana värdepappersföretag och kreditinstitut från

annat EES-land som har tillstånd att driva förmedlingsverksamhet avseende

finansiella instrument.

 Mot bakgrund av att ett företag från ett EES-land - med stöd av sin

hemlandsauktorisation - kommer att kunna utföra olika investeringstjänster i

övriga EES-länder antingen via filial eller genom gränsöverskridande verksamhet

bör företaget självt få välja lämplig form för deltagandet i börshandeln. Om

handeln är organiserad på så sätt att den kräver fysisk närvaro måste

deltagandet givetvis ske via en filial här i landet. Om å andra sidan någon

fysisk närvaro inte krävs så skall de utländska EES-företagen ha möjlighet att

delta i börshandeln på samma villkor som de svenska företagen. Deltagande skall

kunna ske utan att en filial behöver inrättas här. Detta innebär inte någon

förändring i förhållande till vad som gäller i dag.

 Vad gäller utländska företag som inte hör hemma inom EES bör de nuvarande

reglerna för börsmedlemskap ändras på så sätt att förutsättningarna för

börsmedlemskap blir de samma som för företag från ett EES-land. Genom att ställa

krav på att företag av den sistnämnda kategorin skall stå under betryggande

tillsyn i sitt hemland uppnås en viss garanti för att tillsynen är likartad för

alla aktörer som kan komma i fråga för börsmedlemskap. För sådana företag gäller

att de skall uppfylla de krav på finansiell styrka som uppställs av börsen. En

börs får dock inte ställa strängare krav i fråga om finansiella resurser som

förutsättning för medlemskap på företag från ett land utanför EES än på företag

från ett EES-land. Detta följer av principerna om fritt tillträde och

neutralitet i 2 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet. I den mån med-

lemskap vid en börs kan utövas genom anslutning till elektroniska handelssystem,

behöver utländska företag från ett land utanför EES inte ha någon etablering här

i landet.

 Sveriges Försäkringsförbund tar i sitt remissvar upp frågan om möjlighet

för försäkringsbolag att få bli börsmedlem. Som ovan framgått medger inte

lagstiftningen (3 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet) en

börsanslutning för försäkringsbolag. De föreslagna ändringarna med anledning av

implementeringen av investeringstjänstedirektivets regler innebär ingen

förändring i det avseendet. Vid tillkomsten av den nya börslagstiftningen fördes

frågan om att göra börsmedlemskap öppet för en vidare krets på tal (prop.

1991/92:113 s. 79). Denna tanke avvisades emellertid då det av olika skäl

bedömdes vara mindre lämpligt att i Sverige införa en liberalare hållning till

börsmedlemskap än den internationellt rådande. Vidare sades att framtiden får

utvisa om det på en internationell nivå kan ske en attitydförändring i

börsmedlemskapsfrågan. Någon tydlig sådan förändring har inte kunnat skönjas

under den tid om snart två år som gått sedan den nya börslagstiftningen

infördes. Mot bakgrund härav anser vi att det inte finns skäl att nu ompröva det

tidigare ställningstagandet och låta försäkringsbolag ingå i den krets för

vilken börsmedlemskap är öppen. Vad gäller clearingverksamhet hindrar lagstift-

ningen inte försäkringsbolag från att bli clearingmedlem. Försäkringsbolag som

uppfyller de krav en clearingorganisation ställer upp i fråga om kapitalstyrka

och lämplighet skall kunna delta i den clearing som organisationen anordnar.

Auktoriserad marknadsplats

Av bestämmelsen i 7 kap. 1 § andra stycket lagen om börs- och clearingverksamhet

framgår att lagen inte ställer krav på medlemskap eller särskilda

kvalifikationer för deltagande i handeln vid en auktoriserad marknadsplats.

Vilka som skall få delta i handeln avgörs av marknadsplatsen utifrån av denna

uppställda krav. Av motiven till bestämmelsen framgår att marknadsplatsen själv

bör få bestämma vilka förutsättningar som skall gälla för att få delta i handeln

där (prop.1991/92:113 s. 113). De som uppfyller dessa villkor, vilka måste bygga

på sakliga och objektiva grunder, skall accepteras av marknadsplatsen. Detta

följer av principen om fritt tillträde.

 För att - i enlighet med artikel 15 i investeringstjänstedirektivet -

värdepappersföretag och kreditinstitut, från EES-området, med en hemlands-

auktorisation som omfattar kommissionsverksamhet eller handel för egen räkning

skall kunna få direkt tillträde till handeln vid en auktoriserad marknadsplats

bör bestämmelserna i 7 kap. 1 § lagen om börs- och clearingsverksamhet

kompletteras på så sätt att en marknadsplats inte i sina villkor för deltagande

i handeln kan utestänga sådana företag och institut. Denna företagsgrupp bör av

konkurrensskäl göras vidare än vad direktivet föreskriver. Såväl värdepappers-

institut, dvs. svenska aktiebolag, bankinstitut och utländska företag med

tillstånd att driva värdepappersrörelse enligt 1 kap. 3 § 1, 2 eller 3 lagen om

värdepappersrörelse som värdepappersföretag och kreditinstitut som auktoriserats

av ett land inom EES att driva sådana verksamheter bör ges möjlighet att delta i

handeln vid en marknadsplats, under förutsättning att de i övrigt uppfyller de

villkor som marknadsplatsen uppställt för sådant deltagande.

 Även företag från ett land utanför EES bör ingå i den grupp aktörer som en

marknadsplats är skyldig att låta delta i handeln, under förutsättning att

företaget i sitt hemland får driva sådan verksamhet som avses ovan och att det

står under betryggande tillsyn där. Mot bakgrund av att en auktoriserad

marknadsplats själv får bestämma vilka som skall få delta i handeln kan andra

företag än de ovan beskrivna komma i fråga, t.ex. svenska eller utländska

företag utan auktorisation i nu berörda avseenden.

 Av principen om fritt tillträde, vilken alltjämt skall gälla, följer att

de villkor för tillträde som har bestämts av marknadsplatsen inte får vara

diskriminerande i något avseende vad avser nu aktuella företag. I överens-

stämmelse med vad som sagts beträffande medlemskap vid en börs bör vidare de

utländska EES-företagen själva få bestämma på vilket sätt de skall delta i

handeln - via filial eller genom gränsöverskridande verksamhet - om handeln är

organiserad så att den valmöjligheten finns.

Clearingmedlemskap

Enligt 8 kap. 6 § lagen om börs- och clearingverksamhet får medlemskap i en

clearingorganisation endast beviljas den som har en betryggande kapitalstyrka

och som i övrigt bedöms vara lämplig att delta i clearingen hos organisationen.

I förarbetena till lagen uttalades att det borde överlåtas på varje enskild

clearingorganisation att avgöra vilka som skall få delta i den clearing som

organisationen anordnar (prop. 1991/92:113 s. 128). Några särskilda bestämmelser

för utländska rättssubjekts deltagande i clearingverksamhet ansågs inte

erfordras med hänsyn till att det följer av principen om fritt tillträde att

utländska rättssubjekt som söker medlemskap i en clearingorganisation skall

prövas efter samma grunder som svenska subjekt. Det framhölls emellertid att det

för stabiliteten i clearingen måste ställas krav på god soliditet hos den som är

medlem i en clearingorganisation.

 Som tidigare redovisats innebär artikel 15 i direktivet om investerings-

tjänster att sådana företag som skall beredas medlemskap vid eller tillträde

till en reglerad marknad även skall kunna bli medlemmar i eller beredas till-

träde till system för clearing och avveckling som tillhandahålls medlemmar av

den reglerade marknaden. Som tidigare nämnts gäller detta även då clearing- och

avvecklingsfaciliteterna tillhandahålls av någon som är fristående i förhållande

till den reglerade marknaden.

 En förutsättning för att sådana värdepappersföretag och kreditinstitut som

har en auktorisation som omfattar kommissionshandel eller handel för egen

räkning skall kunna få medlemskap vid eller tillträde till en reglerad marknad

och anknytande system för clearing och avveckling är - enligt direktivet om

investeringstjänster - att företaget resp. institutet uppfyller kraven enligt

kapitalkravsdirektivet och att hemlandsmyndigheten övervakar att dessa krav

efterlevs. Ett värdland får ställa upp ytterligare kapitalkrav endast i sådana

hänseenden som inte regleras i kapitalkravsdirektivet. I och med att vissa

minimikrav på kapital skall vara uppfyllda finns det en garanti för att de

aktuella företagen har en grundläggande finansiell styrka. Härigenom minskar

riskerna för att de genom en svag soliditet eller otillräcklig kapitalstyrka

äventyrar stabiliteten i clearingen.

 För att att kunna uppfylla kraven på att bereda värdepappersföretag och

kreditinstitut tillträde till system för clearing och avveckling är det

nödvändigt att göra vissa ändringar i de bestämmelser om clearingmedlemskap som

finns i 8 kap. 6 § lagen om börs- och clearingverksamhet. Bestämmelserna bör

justeras så att det inte är möjligt för clearingorganisationen att neka de

aktuella företagen och instituten medlemskap, om de villkor som organisationen

har ställt upp för medlemskap är uppfyllda. Av principen om fritt tillträde

följer att sådana villkor inte får vara diskriminerande gentemot företagen eller

instituten. Kretsen av företag bör dock utvidgas i förhållande till direktivets

bestämmelser och överensstämma med den krets av aktörer som enligt vad som

föreslagits skall kunna få börsmedlemskap och tillträde till handeln vid en

auktoriserad marknadsplats. En clearingorganisation skall således vara skyldig

att som clearingmedlem acceptera såväl värdepappersinstitut med tillstånd enligt

lagen om värdepappersrörelse att driva kommissionsverksamhet, handel för egen

räkning och förmedlingsverksamhet som företag från ett EES-land med tillstånd i

hemlandet att driva sådan verksamhet och andra utländska företag som i sitt

hemland har rätt att driva sådan verksamhet.

 Med hänsyn till att en clearingorganisation enligt principen om fritt

tillträde själv avgör vilka som skall få delta i den clearing som organisationen

anordnar kan utöver de aktörer som en organisation sålunda skall vara skyldig

att anta till medlem givetvis även andra företag komma i fråga, t.ex. svenska

eller utländska företag utan auktorisation i nu berörda avseenden. Med anledning

av vad Sveriges Försäkringsförbund anfört i sitt remissvar kan därvid

konstateras att lagstiftningen inte utesluter att bl.a. försäkringsbolag skall

kunna bli clearingmedlem.

 De tillträdesvillkor som clearingorganisationen har rätt att ställa kan

bl.a. innefatta krav på att reglerna och procedurerna för clearingen och

avvecklingen följs. Dessa regler får innehålla bestämmelser för att säkra att

åtagandena vid clearing och avveckling kan uppfyllas under förutsättning att

reglerna inte är diskriminerande.

 Svenska Fondhandlareföreningen nämner i sitt remissvar att, som föreningen

uppfattat det kan värdepappersinstitut antingen få direkt tillgång till ett

clearingsystem genom att i teknisk bemärkelse "kopplas upp" mot detta eller så

kan tillträdet ske indirekt genom att institutet har en sådan uppkoppling till

ett utländskt clearinginstitut, vilket i sin tur är kopplat till ett svenskt

clearinginstitut. Den senare ordningen kan enligt föreningen många gånger visa

sig lämplig och kan vara att föredra från säkerhets- och tillsynssynpunkt. Med

den utformning bestämmelsen om clearingmedlemskap i 8 kap. 6 § lagen om börs-

och clearingverksamhet för närvarande har är det möjligt för

värdepappersinstitut att få tillgång till system för clearing av optioner och

terminer via ett utländskt clearinginstitut som fått clearingmedlemskap. De

föreslagna justeringarna i bestämmelsen medför ingen ändring i det avseendet.

 Det bör med anledning av vad OM Stockholm AB anfört om koppling mellan

börsmedlemskap och clearingmedlemskap framhållas att det i lagen inte uppställs

något krav på att en clearingmedlem också måste inneha ett börsmedlemskap.

 De nuvarande reglerna om clearingverksamhet i lagen om börs- och clering-

verksamhet avser bara sådan clearing och avveckling som består i att

yrkesmässigt träda in som part i options- eller terminsavtal eller på annat sätt

garantera att avtalet fullgörs. Varken clearing av andra finansiella instrument

än dessa, t.ex. avistainstrument som aktier och obligationer, eller clearing av

valutor är i dag reglerad i någon författning. Med hänsyn till den betydelse en

säker och effektiv clearing och avveckling har för värdepappersmarknaden och

även för det finansiella systemet samt till de starka kopplingar som finns

mellan valuta- och värdepappersmarknaderna, har Clearingutredningen i

betänkandet Konto, clearing och avveckling (SOU 1993:114) föreslagit en

utvidgning av begreppet clearingverksamhet till att avse verksamhet som består i

att på clearingmedlemmarnas vägnar utjämna förpliktelser för dem att betala i

svensk eller utländsk valuta eller att leverera finansiella instrument till

varandra eller i att genom inträdande som part eller på annat sätt garantera att

sådana förpliktelser fullgörs. Vidare föreslås att ett nytt begrepp, avveck-

lingsverksamhet, skall införas och regleras i lagen samt att clearing- och av-

vecklingsverksamhet inte skall få bedrivas utan tillstånd.

 Clearingutredningen har såvitt gäller bestämmelserna i artikel 15 i

investeringstjänstedirektivet om medlemskap i eller tillträde till clearing- och

avvecklingssystem uttalat bl.a. att såväl investeringstjänstedirektivet som

kapitalkravsdirektivet med stor sannolikhet kommer att påverka vilka krav på

kapital som kan ställas på börsmedlemmar som önskar tillträde - direkt eller

indirekt - till ett clearing- och avvecklingssystem som betjänar denna marknad.

Denna fråga kräver enligt utredningens uppfattning ytterligare överväganden,

liksom frågan om vilka regler och procedurer som får ställas upp av en clea-

ringorganisation för att säkerställa deltagarnas åtaganden i clearingen. Under

hänvisning till det förevarande arbetet med införlivande av direktiven om

investeringstjänster och kapitalkrav lade utredningen inte fram något eget

förslag i denna del. Nuvarande bestämmelse i 8 kap. 6 § lagen om börs- och

clearingverksamhet om att en clearingorganisation som medlem får ha endast den

som har en betryggande kapitalstyrka, bör enligt utredningen behållas.

Utredningen framhöll dock att de särskilda krav som kan behöva ställas för

tillträde till clearing- och avvecklingssystem noga bör övervägas med hänsyn

till de särskilda risker som föreligger vid clearing- och avvecklingsverksamhet.

Bestämmelserna i investeringstjänste- och kapitalkravsdirektiven bör enligt

utredningens bedömning därvid inte utgöra hinder för att särskilda krav kan

ställas upp av en clearingorganisation beträffande säkerheter och garantier för

åtagandenas säkerställande (SOU 1993:114 s. 253).

 I detta sammanhang bör de frågor som rör kontoföringen av värdepapper och

då särskilt kontoförande institut beaktas. I aktiekontolagen (1989:827) finns

bestämmelser om ett kontobaserat system huvudsakligen för aktier. De

rättsverkningar som tidigare varit förbundna med aktiebrev är nu knutna till

registrering på konto hos Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag (VPC), som har

ensamrätt för kontoföring av papperslösa aktier och andra finansiella instrument

på grundval av aktiekontolagens bestämmelser. Enligt aktiekontolagen skall

särskilda kontoförande institut vidta registreringsåtgärderna.

 Clearingutredningen har i sitt betänkande förordat att legalmonopolet för

VPC avskaffas. Lagen innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om att endast

svenska företag får förordnas till kontoförande institut och frågan har inte

berörts i förarbetena. Clearingutredningen diskuterade denna frågas betydelse

för den framtida tillämpningen av artikel 15 i investeringstjänstedirektivet.

Utredningen gjorde därvid den bedömningen att i begreppet clearing- och

avvecklingsystem enligt denna artikel inbegrips sannolikt sådana kontosystem som

t.ex. sköter överföring av finansiella instrument vid avvecklingen. För att

utländska banker och värdepappersföretag skall ha möjlighet att bli kontoförande

institut har utredningen förordat att aktiekontolagen kompletteras så att det

uttryckligen framgår att utländska företag har möjlighet att bli kontoförande

institut (SOU 1993:114 s. 220 och 221).

 Clearingutredningens betänkande bereds för närvarande inom Finansdeparte-

mentet. Utredningens förslag om en utvidgning av möjligheterna att registrera

finansiella instrument enligt aktiekontolagen har dock redan genomförts (prop.

1993/94:232, bet. 1993/94:LU37, rskr. 1993/94:352). En proposition på

ytterligare delar av betänkandet är ämnad att lämnas till riksdagen under hösten

1994. Om Clearingutredningens förslag om clearing- och avvecklingsverksamhet

genomförs påverkar detta även bestämmelserna om deltagande (medlemskap) i sådan

verksamhet. De ändringar som i detta avseende kan behöva göras med hänsyn till

reglerna i direktivet om investeringstjänster får övervägas vid den fortsatta

beredningen av Clearingutredningens betänkande.

5.7 Rapporteringsskyldighet och information om

handeln

Regeringens förslag: Skyldigheten för värdepappersinstitut att rapportera avslut

i finansiella instrument utvidgas till transaktioner som sker via filial i annat

EES-land eller genom tillhandhållande av tjänster där genom gränsöverskridande

verksamhet. Den utökade rapporteringsplikten avser finansiella instrument som är

föremål för handel på en reglerad marknad inom EES.

 Börser och auktoriserade marknadsplatser är skyldiga att offentliggöra

information om kurser och omsättningsuppgifter för sådana finansiella instrument

som är noterade där. Denna skyldighet förtydligas för att uppfylla kraven i

direktivet om investeringstjänster.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen, OM Stockholm AB och Stockholms

Fondbörs AB framför vissa synpunkter beträffande den närmare utformningen av

rapporteringsskyldigheten. Dessa behandlas i författningskommentarerna till 1

kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse och 4 kap. 4 § lagen om börs- och

clearingverksamhet.

 EES-avtalet: Investeringstjänstedirektivet (artikel 20) föreskriver viss

arkiverings- och rapporteringsskyldighet för värdepappersföretag i förhållande

till de behöriga myndigheterna i hemlandet för affärer som företagen utför i ett

annat medlemsland från en i det landet etablerad filial eller genom

gränsöverskridande verksamhet. Bestämmelserna gäller även för kreditinstitut

vars auktorisation omfattar värdepapperstjänster. Direktivet föreskriver

skyldighet för de angivna företagen att under minst fem år hålla tillgängligt

för myndigheterna alla relevanta uppgifter om affärer som utförts i instrument

som är föremål för handel vid en reglerad marknad, oavsett om affären i fråga

skett vid eller utanför en sådan marknad.

 Vidare föreskrivs en skyldighet för de aktuella företagen att så snart som

möjligt, eller senast vid slutet av följande arbetsdag rapportera affärer till

behöriga myndigheter i hemlandet som avser aktier, obligationer eller andra

skuldförbindelser, standardiserade aktieterminer eller standardiserade

aktieoptioner. Om tekniska eller praktiska skäl föranleder det får tidsfristen

utsträckas till slutet av påföljande arbetsdag, men inte längre. Anmälan skall

innehålla uppgift om beteckning och antal för de instrument som köpts eller

sålts, datum och tidpunkt för transaktionen, prisuppgift samt

identifieringsuppgifter beträffande värdepappersföretaget. Undantag från

rapporteringsplikten får göras för affärer som utförs vid en reglerad marknad i

värdlandet och som skall rapporteras till behörig myndighet i det landet.

 Medlemsländerna kan välja mellan att låta företagen själva sköta rapporte-

ringen eller låta den ske via handelssystem eller av börser eller andra

reglerade marknader. Ett medlemsland får tillämpa strängare rapporteringskrav

beträffande sådana affärer som äger rum vid en reglerad marknad i hemlandet

eller som utförs av företag för vilka det är hemland. En förutsättning är dock

att de strängare reglerna inte tillämpas på ett diskriminerande sätt.

 Artikel 21 innehåller minimiregler i fråga om den information som skall

lämnas om handeln vid en reglerad marknad, dvs. genomlysningskrav. De behöriga

myndigheterna åläggs att vidta åtgärder för att se till att reglerade marknader

förser investerarna med information i enlighet med vad som föreskrivs i denna

artikel. De behöriga myndigheterna skall bestämma i vilken form och inom vilken

tid information skall lämnas. Hänsyn får därvid tas till vilken sorts marknad

det gäller, storlek och behov hos marknaden och till de investerare som agerar

på marknaden.

 Som minimistandard anges i direktivet att för varje finansiellt instrument

skall offentliggöras

 1. vid handelns början varje dag, uppgift om det vägda genomsnittspriset,

högsta och lägsta priserna samt omsättningen på marknaden för hela föregående

dags handel, och

 2. för kontinuerliga orderbaserade och prisbaserade marknader dessutom

 - vid slutet av varje timmes handel på marknaden det vägda genomsnitts-

priset och omsättningen på den marknaden under en sextimmarsperiod som slutar så

att det återstår två timmars handel före offentliggörandet och

 - var 20:e minut, det vägda genomsnittspriset och högsta och lägsta priser

på den marknaden under en tvåtimmarsperiod som slutar så att det återstår en

timmes handel före offentliggörandet.

 Om investerarna i förväg har tillgång till information om priser och

volymer skall denna information finnas tillgänglig fortlöpande så länge handeln

pågår på marknaden och investerarna skall kunna genomföra affärer på de villkor

angående pris och volym som tillkännages.

 De behöriga myndigheterna får medge att offentliggörandet av information

om handeln senareläggs eller tillfälligt ställs in när det är berättigat med

hänsyn till att marknadsförhållandena är exceptionella eller, i fråga om små

marknader, för att skydda anonymiteten hos företag och investerare. Särskilda

regler får också tillämpas beträffande mycket stora affärer och värdepapper med

särskild låg likviditet. Sådana regler skall grunda sig på objektiva kriterier

och vara tillkännagivna i förväg. De behöriga myndigheterna får även tillämpa

mer flexibla villkor för information om transaktioner med obligationer och

liknande instrument. Detta gäller särskilt beträffande tidpunkten för

offentliggörandet.

Skälen för regeringens förslag:

Rapporteringsskyldighet

Enligt 4 kap. 4 § lagen om börs- och clearingverksamhet skall en börsmedlem, på

det sätt och i den omfattning som börsen bestämmer, till börsen anmäla avslut

som medlemmen gör utanför börsen för egen eller någon annans räkning i de

finansiella instrument som noteras vid börsen. Sådan anmälningsskyldighet

föreligger inte om avslutet skett vid en auktoriserad marknadsplats och avser

inregistrerade fondpapper. För handeln vid en auktoriserad marknadsplats innebär

den rapporteringsskyldighet som föreskrivs i 7 kap. 3 § samma lag att en

auktoriserad marknadsplats, där det förekommer notering av fondpapper som är in-

registrerade vid börs, till börsen skall rapportera alla avslut i dessa

fondpapper som sker vid marknadsplatsen eller som anmäls dit.

 I fråga om fondpapper som är inregistrerade vid en börs föreligger

rapporteringsskyldighet även för värdepappersinstitut som inte är börs-

medlemmar. Bestämmelsen i 1 kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse innebär att

värdepappersinstitut som utanför en börs gör ett avslut i börsregistrerade

fondpapper omedelbart skall inrapportera detta till den börs där fondpapperen är

inregistrerade. Syftet med den särskilda rapporteringsplikten avseende

inregistrerade fondpapper är att få så god genomlysning som möjligt av handeln

med sådana värdepapper (prop. 1991/92:13 s. 105).

 Den rapporteringsskyldighet till hemlandsmyndigheterna som direktivet om

investeringstjänster föreskriver för värdepappersföretag och kreditinstitut

avser transaktioner med vissa uppräknade finansiella instrument, som är föremål

för handel på en reglerad marknad inom EES. Rapporteringsplikten gäller oavsett

om transaktionen utförts på en sådan marknad eller inte. Skyldigheten att

rapportera är emellertid begränsad till sådana transaktioner som skett vid

tillhandahållande av värdepapperstjänster från filial i ett land inom EES eller

över landsgränserna i ett sådant land.

 För att kunna uppfylla direktivets krav måste den nuvarande rapporte-

ringsplikten för värdepappersinstitut enligt 1 kap. 7 a § lagen om värde-

pappersrörelse utvidgas så att den täcker även de transaktioner som direktiv-

bestämmelserna omfattar. Den närmare omfattningen av rapporteringsskyldigheten

och hur den skall fullgöras bör överlåtas på regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen att bestämma. En utgångspunkt vid utformningen

av föreskrifterna bör vara att värdepappersinstituten inte i onödan belastas med

rapporteringskrav.

 Enligt artikel 20.1 (a) föreligger skyldighet att under minst fem år

bevara och hålla tillgängliga för myndigheterna uppgifter om sådana värde-

papperstransaktioner som utförs via filialer eller genom tillhandahållande av

tjänster i EES-land utan någon etablering där. Denna skyldighet uppfylls genom

de bestämmelser om avräkningsnota som finns 3 kap. 9 § lagen om

värdepappersrörelse och de föreskrifter om sådana notor som Finansinspektionen -

efter bemyndigande av regeringen - meddelat (Finansinspektionens föreskrifter

angående handel och tjänster på värdepappersmarknaden, FFFS 1992:1).

Information om handeln

I 2 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet anges som en av flera

förutsättningar för auktorisation att en börs skall driva sin verksamhet så att

verksamheten kan anses sund. Därvid skall börsen tillämpa bl.a. principen om god

genomlysning, som innebär att börsmedlemmarna skall få en snabb, samtidig och

korrekt information om handeln och att allmänheten skall få tillfälle att ta del

av sådan information. I 4 kap. 3 § samma lag anges beträffande kursnotering och

information vid en börs att information om kurser och omsättningsuppgifter skall

offentliggöras omedelbart, om inte Finansinspektionen med hänsyn till handelns

effektivitet tillåter något annat.

 För en auktoriserad marknadsplats gäller enligt 7 kap. 1 § samma lag på

motsvarande sätt att marknadsplatsen, för att verksamheten skall kunna anses

sund, skall tillämpa bl.a. principen om god genomlysning, som innebär att de som

deltar i handeln får en snabb, samtidig och korrekt information om handeln och

att allmänheten får tillfälle att ta del av sådan information. I 7 kap. 4 § sägs

att information om kurser och omsättningsuppgifter skall offentliggöras.

 En av grundtankarna bakom den nya börslagstiftningen har varit att skapa

ett alternativ till de traditionella börserna genom att tillåta den friare form

som den auktoriserade marknadsplatsen utgör. Verksamheten vid en auktoriserad

marknadsplats kan präglas av större frihet och flexibilitet och utrymme skall

finnas för ett vidare mått av självbestämmande. Med hänsyn härtill har inte

uppställts något krav på omedelbarhet vad gäller offentliggörandet av

information om handeln. Inom vilken tidsrymd sådant offentliggörande skall ske

får - enligt lagmotiven - i stället avgöras från fall till fall mot bakgrund av

hur handeln är organiserad. Frågan prövas ytterst av Finansinspektionen i

samband med auktorisation och tillsyn (prop. 1991/92:113 s. 110).

 Kravet på genomlysning är redan högt ställt vad gäller handeln vid en

börs. Som huvudregel gäller att information om handeln skall lämnas omedelbart.

Någon anledning att nu göra avkall på kravet om omedelbarhet finns inte.

 Investeringstjänstedirektivets regler om genomlysning av handeln vid en

reglerad marknad är - som framgått av den tidigare lämnade beskrivningen -

detaljerade och innefattar krav på att uppgifter om bl.a. det vägda

genomsnittspriset, högsta och lägsta pris samt omsättningen skall lämnas med

vissa tidsintervaller och att uppgifterna skall avse handeln under vissa

bestämda tidsperioder. Huvudregeln i gällande lagstiftning om att information om

kurser och omsättningsuppgifter skall lämnas omedelbart måste därför

kompletteras med mer detaljerade regler om informationsgivningen för att

direktivets krav skall kunna uppfyllas. Det framstår som mest ändamålsenligt att

sådana detaljföreskrifter får bestämmas av regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen.

 Finansinspektionen får enligt gällande lagstiftning medge undantag från

kravet på omedelbart offentliggörande av kurser och omsättningsuppgifter vid en

börs, om det är motiverat med hänsyn till effektiviteten i handeln. Enligt

lagmotiven kan avvikelser från huvudregeln om en omedelbar redovisning av

information om handeln tänkas om kravet på omedelbarhet skulle minska handelns

effektivitet. Handel som är organiserad som en marknadsgarantsmarknad

förutsätter i regel en viss tidsförskjutning av avslutsinformationen för att det

skall finnas tillräckligt incitament för deltagande marknadsgaranter att

förbinda sig att köpa och sälja värdepapper för egen räkning. En omedelbar

redovisning av betalkurser och omsättningsuppgifter riskerar i många fall att

försämra eller rent av omöjliggöra handeln för marknadsgaranter. Handeln vid en

börs bör kunna organiseras på många olika sätt och i lagmotiven framhölls därför

att det saknades skäl att låta lagstiftningen sätta onödiga hinder för t.ex.

marknadsgarantshandel vid en börs, om den typen av handel kan bedrivas under

effektiva former. Kravet på god genomlysning ansågs få vägas mot intresset av

att börshandel skall kunna bedrivas effektivt och i olika former (prop.

1991/92:113 s. 106).

 Enligt direktivet om investeringstjänster finns möjlighet för de behöriga

myndigheterna att medge att informationen om handeln vid en reglerad marknad

senareläggs eller tillfälligt hålls inne. Det ges också utrymme för att tillämpa

mer liberala regler i vissa fall. Under vilka förutsättningar sådana undantag

eller särskilda bestämmelser får tillämpas framgår av den redovisning av

innehållet i artikel 21 som tidigare har lämnats.

 Finansinspektionen bör även i fortsättningen kunna medge dispens från det

grundläggande kravet på att information om kurser och omsättningsuppgifter skall

lämnas omedelbart, om det är motiverat med hänsyn till effektiviteten i handeln.

En sådan dispensmöjlighet får anses ligga inom de ramar för undantag och

särskilda bestämmelser som direktivet tillåter. Härvid är särskilt att beakta

att omedelbarhetskravet är strängare än de publiceringsfrister som direktivet

har som minimikrav. Dispensmöjligheterna får dock givetvis inte utnyttjas på ett

sätt som strider mot direktivets regler.

 Som nämnts bör omedelbarhetsregeln kompletteras med bestämmelser som

fångar upp de detaljerade föreskrifter om handelsinformationen som direktivet

anger som minimikrav. En allmän bedömning ger vid handen att direktivet synes ge

ett större utrymme för att göra undantag från dessa krav och att tillämpa

specialbestämmelser än vad den nyss nämnda dispensmöjligheten för

Finansinspektionen erbjuder. Den ytterligare flexibilitet som direktivet öppnar

för bör beaktas vid utformandet av detaljreglerna om offentliggörandet av kurser

och omsättningsuppgifter. Det grundläggande kravet på en god genomlysning av

handeln får dock inte eftersättas.

 För auktoriserade marknadsplatser ställs inte något krav på att informa-

tionen om handeln skall lämnas omedelbart. Som nämnts följer dock av sund-

hetsregeln i 7 kap 1 § att sådan information snabbt skall ges dem som deltar i

handeln. En sådan oprecis bestämmelse kan inte anses uppfylla direktivets

minimistandard. Bestämmelsen i 7 kap. 4 § lagen om börs- och clearingverksamhet

bör därför kompletteras. Som utvecklats ovan framstår det som mest lämpligt att

regeringen eller, efter vidaredelegation, Finansinspektionen utformar även de

föreskrifter om villkoren för informationsskyldigheten för handeln vid en

auktoriserad marknadsplats som behövs för en anpassning till direktivets krav.

5.8 Hemlandstillsyn

Regeringens förslag: En i Sverige etablerad filial till ett värdepappersföretag

som är auktoriserat i ett annat EES-land står i första hand under tillsyn av

myndighet i hemlandet.

 Finansinspektionen ges sådana tillsynsbefogenheter som behövs för kontroll

av att den verksamhet som värdepappersföretag auktoriserade i ett annat EES-land

utövar i Sverige bedrivs i sunda former. Om missförhållanden konstateras skall

inspektionen samråda med hemlandsmyndigheten och vid behov självständigt ingripa

mot verksamheten.

 Hemlandsmyndigheten för ett värdepappersföretag auktoriserat i ett annat

EES-land får inom ramen för sina tillsynsbefogenheter, och efter anmälan till

Finansinspektionen, företa inspektion på platsen av en i Sverige etablerad

filial. Den utländska myndigheten kan också begära att en sådan undersökning

utförs av inspektionen eller av revisorer eller andra sakkunniga.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen lämnar förslaget väsentligen utan

erinran. Enligt inspektionens uppfattning krävs dock ändringar av 8 kap. 5 §

sekretesslagen för att beträffande uppgifter som erhållits från utländsk

myndighet bevara den sekretess som gäller hos den utländska myndigheten.

Inspektionen anför vidare att det torde vara endast Konsumentombudsmannen som

skall agera i fall av ovederhäftig reklam vid gränsöverskridande verksamhet.

Konsumentverket påpekar beträffande gränsöverskridande handel med värdepapper

att utöver ovederhäftig reklam Konsumentverket, och i sista hand Konsumentom-

budsmannen, också kan ingripa mot marknadsföring som saknar för konsumenten

viktig information. Riksskatteverket, som hänvisar till vad verket framfört

beträffande Redovisningskommitténs delbetänkande SOU 1994:17 del I, anser att

nuvarande regler om särskild årsredovisning för filialer till EES-företag i

lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., är bättre ur skattekontrollsynpunkt

än de föreslagna. Svenska Fondhandlareföreningen betonar att det för

värdepappersmarknadens funktion är viktigt att motpartsriskerna kan begränsas.

Föreningen framhåller i detta sammanhang betydelsen av den externa tillsynen och

av att samarbetet och samordningen mellan tillsynsmyndigheterna i de olika

berörda länderna fungerar väl.

EES-avtalet:

Fördelningen av tillsynen

Enligt artikel 8.3 i investeringstjänstedirektivet skall ansvaret för tillsyn

över värdepappersföretag, inkl. den verksamhet som företagen med stöd av hem-

landsauktorisation driver i andra länder, väsentligen åvila myndigheterna i det

land där resp. företag är auktoriserat.

 Enligt artikel 23.3 i direktivet skall de behöriga myndigheterna i olika

berörda stater verka i nära samarbete i tillsynen av värdepappersföretag. I

artikeln föreskrivs att myndigheterna skall förse varandra med all den

information om ledningen och ägarförhållandena i värdepappersföretaget som be-

hövs för underlättande av tillsynen och för kontroll av att auktorisations-

villkoren uppfylls. Enligt artikel 25 i direktivet skall strikt sekretess gälla

för förtrolig information som erhållits inom ramen för tillsynsmyndigheternas

verksamhet. Sekretessen skall dock inte hindra sådant informationsutbyte mellan

myndigheter som är föreskrivet i direktiv som gäller för värdepappersföretag.

 En förutsättning för att det föreskrivna myndighetssamarbetet skall kunna

fungera väl är att även värdlandsmyndigheterna har rätt och skyldighet att

skaffa sig insyn i filialer och i övrigt övervaka verksamhet som bedrivs inom

det egna landet. I artikel 19.1 i direktivet anges uttryckligen att ett värdland

för statistiska ändamål får föreskriva skyldighet för värdepappersföretag med

filial i landet att lämna periodiska rapporter om verksamheten där.

Möjligheter till ingripanden

Reglerna om hemlandstillsyn innebär inte att värdlandets lagar saknar

tillämpning på värdepappersföretag som verkar med stöd av auktorisation i annat

land. Som nämnts tidigare (avsnitt 5.4) skall en värdlandsmyndighet, innan

filialverksamhet inleds, ha viss tid på sig att ange under vilka villkor som

verksamheten får bedrivas. Sådana villkor skall, som det heter i artikel 17.4,

vara motiverade av hänsyn till det allmänna bästa. Värdlandsmyndigheten skall

enligt samma bestämmelse ha rätt att förbereda tillsyn i enlighet med reglerna i

artikel 19.

 Artikel 19 ger värdlandsmyndigheter rätt att ingripa mot utländska

värdepappersföretag som överträder föreskrifter som utfärdats i värdlandet.

Föreskrifterna måste då naturligtvis vara utfärdade inom ramen för de

befogenheter som värdlandsmyndigheterna har beträffande tillsynen över utländska

företag enligt direktivet. Ingripande kan ske både mot de företag som driver

verksamhet genom filial och mot dem som driver verksamhet direkt från hemlandet.

Vid ingripanden skall värdlandsmyndigheten följa en viss procedur.

 Det i artikel 19 anvisade förfarandet innebär att värdlandsmyndigheten i

första hand skall förelägga det felande företaget att vidta rättelse. Om före-

läggandet inte följs skall myndigheten underrätta behörig hemlandsmyndighet som

har att ingripa mot företaget. Om missförhållandena inte upphör, trots att hem-

landsmyndigheten vidtagit åtgärder eller till följd av att ett ändamålsenligt

ingripande inte kan ske i hemlandet, får värdlandsmyndigheterna självständigt

vidta de åtgärder som behövs för att fortsatta överträdelser skall förhindras.

Vid behov får myndigheterna då hindra det tredskande företaget att göra nya

åtaganden i värdlandet. I brådskande fall får värdlandsmyndigheterna ingripa

direkt, utan föregående samråd med hemlandet. Om auktorisationen återkallas i

hemlandet skall underrättelse ske till värdlandsmyndigheterna, som är skyldiga

att agera för att företaget inte skall göra ytterligare åtaganden.

 Enligt artikel 24.1 i direktivet skall hemlandstillsynen bl.a. innefatta

rätt för vederbörande myndighet att, självständigt eller med anlitande av

särskilt utsedda personer, företa inspektion på platsen av filialer etablerade i

andra länder. Värdlandet skall ge en sådan rätt åt hemlandsmyndigheterna sedan

dessa underrättat behöriga värdlandsmyndigheter om sin avsikt. Myndigheten i det

andra landet kan enligt punkten 2 i stället begära att värdlandsmyndigheten

skall utföra en sådan undersökning eller tillåta revisorer eller andra

sakkunniga att göra det. Värdlandsmyndigheterna skall, för fullgörande av det

tillsynsansvar som direktivet medger, även för egen del ha befogenhet att företa

inspektion av filialer som etablerats av utländska värdepappersföretag.

Redovisningsregler

I EES-avtalet ingår ett direktiv om skyldigheter angående offentliggörande av

årsredovisningshandlingar för i en medlemsstat inrättade filialer till kredit-

institut och finansiella institut med huvudkontor i en annan medlemsstat

(89/117/EEG). Enligt direktivet skall som huvudregel gälla att filialer till

institut med huvudkontor i andra medlemsländer inte av värdlandet får åläggas

att avlämna särskilt årsbokslut för filialverksamheten. Denna huvudregel har

dock i stora delar satts ur spel, genom att värdländerna har getts rätt att

tills vidare kräva en tämligen omfattande särredovisning av filialerna. Ett

värdland kan, trots huvudregeln i filialredovisningsdirektivet, ställa krav på

så gott som fullständiga balans- och resultaträkningar för filialverksamheten.

 Enligt direktivet skall filialerna därutöver i resp. värdland

offentliggöra fullständiga räkenskaper för hela institutet i form av årsbokslut,

koncernredovisning, förvaltningsberättelse, koncernförvaltningsberättelse samt

revisionsberättelse över årsbokslut och koncernredovisning.

 Om ett värdland utnyttjar möjligheterna att kräva särredovisning av filia-

ler skall redovisade uppgifter kontrolleras av revisorer i värdlandet.

 Enligt filialredovisningsdirektivet skall redovisningshandlingar vara upp-

rättade i överensstämmelse med direktivet om årsbokslut och sammanställd redo-

visning för banker och andra finansiella institut (86/635/EEG), vilket i sin tur

kompletterar bestämmelser i dels fjärde bolagsdirektivet om årsbokslut i vissa

typer av bolag (78/660/EEG), dels sjunde bolagsdirektivet om sammanställd redo-

visning (83/349/EEG). Samtliga dessa direktiv ingår i EES-avtalet och är avsedda

att vara införlivade med svensk rätt när de nya reglerna om etableringsfrihet

för värdepappersföretag från EES-området skall träda i kraft.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänt om fördelningen av tillsynen

Även om det inte i direktivet sägs klart ut måste bestämmelserna om hem-

landstillsyn förstås så att inte endast den egentliga tillsynen utan även vissa

delar av hemlandets relevanta lagstiftning blir gällande för företagens

utlandsverksamhet. Det blir därför av vikt att i samband med ett svenskt

införlivande av direktivet göra en bedömning av i vad mån det svenska

regelverket kan göras tillämpligt på utländska företag som driver verksamhet i

Sverige.

 Vad först gäller verksamhet som utövas oberoende av etablering ligger det

i sakens natur att sådan gränsöverskridande verksamhet i allt väsentligt faller

under hemlandets lagar. Det utländska företagets aktivitet i Sverige

manifesterar sig främst genom marknadsföringsåtgärder. I den mån ett utomlands

stationerat företag erbjuder sina tjänster i Sverige genom t.ex. ovederhäftig

reklam måste det finnas möjligheter att ingripa mot verksamheten. I förarbetena

till motsvarande lagstiftning för banker och kreditmarknadsbolag (prop.

1992/93:89 s. 129) har det föredragande statsrådet utgått från att ingripanden

skall kunna ske både av Finansinspektionen med biträde av hemlandsmyndigheten

och av Konsumentombudsmannen med stöd av marknadsföringslagen (1975:1418).

Regeringen delar denna uppfattning. Det kan inom näringsområden som är under-

kastade särskild reglering och tillsyn vara svårt att dra en skarp gräns mellan

vad som enbart är att anse som otillbörlig marknadsföring och vad som också är

att betrakta som överträdelse av de särskilda rörelse- och verksamhetsregler som

gäller för företagen i fråga. Det framstår som lämpligt att de berörda

myndigheterna i nu aktuella fall samarbetar för att uppnå bästa möjliga

resultat. I många fall torde marknadsföringsåtgärder som står i strid med

svenska regler vara otillåtna också enligt hemlandets lagstiftning. Det kan då

vara effektivare med ett samarbete mellan de berörda tillsynsmyndigheterna än

ett förfarande i Marknadsdomstolen. Som Konsumentverket påpekat skall det

givetvis vara möjligt att ingripa också mot reklam eller andra

marknadsföringsåtgärder som framstår som ovederhäftiga på den grunden att för

konsumenten viktig information saknas.

 Svensk lags tillämplighet på verksamhet som utgår från här etablerade

filialer har såvitt gäller värdepappersföretag varit tydligt markerad. När lagen

om värdepappersrörelse infördes angavs uttryckligen i de särskilda paragraferna

vilka bestämmelser som gällde även filialer till utländska företag. I nuvarande

2 kap. 7 § sägs vidare att bestämmelserna i lagen (1992:160) om utländska

filialer m.m. i tillämpliga delar gäller för verksamhet i filialer till

utländska företag.

 Det finns skäl att nu anlägga ett delvis annorlunda synsätt såvitt gäller

de svenska rörelsereglernas tillämplighet på filialer till utländska värde-

pappersföretag. Det som kännetecknar en filial är att den utgör en integrerad

del av ett företag. Det säger sig självt att det i första hand är lagstiftningen

i det land där företaget har sitt legala hemvist som sätter gränserna för vad

utomlands etablerade filialer får ägna sig åt. Regler som i ett visst land har

ställts upp med syfte att trygga exempelvis ett företags finansiella stabilitet

kan inte få avsedd verkan, om de inte upprätthålls av företaget som helhet. Av

detta skäl har behöriga tillsynsorgan i hemlandet ett legitimt intresse av att

effektivt kunna övervaka verksamheten i utlandsfilialer. För EG-rättens del har

detta intresse kommit till uttryck i investeringstjänstedirektivets bestämmelser

om hemlandskontroll och om skyldighet för värdländer att begränsa en filials

handlingsutrymme till vad som gäller enligt hemlandsauktorisationen.

 Å andra sidan gäller enligt direktivet ett krav på värdländer att tillåta

viss angiven verksamhet i filialer till utländska företag, även om verksamheten

inte är tillåten för inhemska institut enligt den egna lagstiftningen. Denna

ordning kan sägas innebära en utvidgning av hemlandets jurisdiktion.

 Principen om ömsesidigt godtagande av viss verksamhet genom filialer eller

genom direkt tillhandahållande av tjänster från utlandet skulle i högre eller

lägre grad kunna sättas ur spel, om ett värdland ställde krav på filialer till

utlandsinstitut att i alla delar följa de regler som gäller för värdlandets egna

företag. En filials direkta utlandsanknytning gör det också ofta mindre

ändamålsenligt att tillämpa värdlandets lag.

 Även i fråga om kapitaltäckning kommer hemlandets regler att gälla för

filialerna. Solvenskontrollen skall handhas av hemlandsmyndigheterna.

EG-direktivens krav på harmonisering av medlemsstaternas normer för kapitalbas

och kapitalkrav innebär för övrigt att i stort sett samma regler tillämpas inom

hela EES.

 Det som nu sagts om svenska resp. utländska reglers tillämplighet för här

verksamma filialer utgår från förhållandena inom EES. Emellertid får

gränsdragningen anses i huvudsak ha giltighet även för filialer till värde-

pappersföretag hemmahörande i tredje land. För att en sådan filial skall få

driva verksamhet i Sverige krävs särskilt tillstånd av svensk myndighet. Som

förutsättning för tillstånd gäller att värdepappersföretaget står under tillsyn

i hemlandet och att regelverket där är likvärdigt med det som gäller i Sverige,

särskilt i fråga om kapitalkrav och verksamhetens bedrivande. Under sådana

förhållanden bör för dessa filialer gälla hemlandets rörelseregler med i stort

sett samma begränsningar som skall gälla för filialer till värdepappersföretag

från EES-länder.

 Enligt EES-reglerna gäller en skyldighet för Sverige att tillåta behöriga

myndigheter från andra EES-länder att inom ramen för sina tillsynsbefogenheter

företa inspektion på platsen av här i landet etablerade filialer till

värdepappersföretag från resp. land. Lagförslagen innehåller sådana

bestämmelser.

Redovisningsregler

Enligt de bestämmelser som nu föreslås flyttade från 2 kap. 7 § till 1 kap. 1 §

andra stycket lagen om värdepappersrörelse gäller för utländska värdepappers-

företags verksamhet genom filial i Sverige lagen (1992:160) om utländska

filialer m.m. (filiallagen) i tillämpliga delar. Hänvisningarna i lagen innebär

att bl.a. bokföringsreglerna i 11-14 §§ filiallagen blir tillämpliga för berörda

företag. Enligt 11 § filiallagen skall en filial ha en egen bokföring, som är

skild från det utländska företagets bokföring i övrigt. I 12 § föreskrivs att

filialräkenskaperna skall granskas av auktoriserad eller godkänd revisor eller

auktoriserat eller godkänt revisionsbolag. Verkställande direktören för en

filial skall, enligt 13 §, varje år ge in filialredovisningshandlingar och

revisionsberättelse samt, därutöver, motsvarande handlingar för företaget i dess

helhet, om de gjorts offentliga i företagets hemland. För filialens bokföring

och revision gäller i tillämpliga delar detsamma som för ett svenskt företag av

motsvarande slag.

 Enligt 6 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse får regeringen eller

Finansinspektionen utfärda närmare föreskrifter om värdepappersinstitutens

löpande bokföring, årsbokslut och årsredovisning.

 EES-avtalet innebär att de svenska redovisningsreglerna inte längre kan

upprätthållas fullt ut i fråga om filialer till värdepappersföretag från andra

EES-länder. Dels gäller ett åtagande att i fråga om redovisning av filial-

verksamhet godta utländska redovisningshandlingar. Dels kan det inte ställas

krav på fullständig särredovisning för filialerna. Det kan inte undvikas att

redovisningskraven på de i Sverige verksamma företagen till viss del blir

olikformiga. Olägenheterna blir dock inte särskilt stora. I och med att Sverige

med stöd av direktiv 89/117/EEG kan kräva in en omfattande, särskild redovisning

för filialverksamheten och att dessa uppgifter skall av svenska revisorer

kontrolleras mot den fullständiga redovisning som det utländska institutet

alltid är skyldigt att offentliggöra, kommer det att bli möjligt att få den

överblick över räkenskaperna som behövs för att tillgodose bl.a. svenska

intressen av skattekontroll.

 Vad Riksskatteverket anfört i fråga om skyldighet att avge särskild

filialredovisning och behovet av god skattekontroll är beaktansvärt. Dessa

frågor är emellertid av övergripande karaktär och måste lösas gemensamt för

värdepappersföretag, kreditinstitut och försäkringsföretag. Slutligt

ställningstagande i dessa frågor bör därför tas i samband med utarbetandet av

den nya redovisningslagstiftningen.

Informationsutbyte och sekretess

För att tillsynen över värdepappersföretag som verkar i olika länder skall bli

effektiv är det av största vikt att EES-avtalets regler om obligatoriskt utbyte

av information och fortlöpande samarbete mellan prövnings- och till-

synsmyndigheter fungerar väl. Till en del kommer sådant utbyte av information

att ske enligt rutiner som i dag tillämpas EU-medlemsstaterna emellan. Beroende

på sakens natur kommer myndighetskontakterna att i vissa fall vara mindre

formaliserade. Det bedöms inte ändamålsenligt att i lag ta in detaljerade

föreskrifter om i vilka situationer och under vilka förutsättningar Finans-

inspektionen skall förse tillsynsorgan i andra länder - inom och utom EES - med

uppgifter om i Sverige verksamma institut. Sådana föreskrifter kan vid behov

meddelas genom förordning.

 Den informationsskyldighet för Finansinspektionen som följer av

EES-avtalet avser till stor del sådana uppgifter som åsyftas i 8 kap. 5 § första

stycket sekretesslagen (1980:100). Enligt denna bestämmelse gäller sekretess i

statlig myndighets verksamhet, som består i tillståndsgivning eller tillsyn med

avseende på bl.a. värdepappersmarknaden, för uppgifter om dels affärs- eller

driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas

att han lider skada om uppgiften röjs, dels ekonomiska eller personliga

förhållanden för annan, som har trätt i affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som myndighetens verksamhet avser.

 En svensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter

till en utländsk myndighet regleras i 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen.

Uppgift som är sekretessbelagd enligt sekretesslagen får enligt bestämmelsen

inte lämnas ut till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation i annat

fall än om utlämnandet sker i enlighet med föreskrift därom i lag eller

förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk

myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det

är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska

myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. Bestämmelsen ger således

Finansinspektionen goda möjligheter att i tillsynsarbetet lämna ut handlingar

och uppgifter till behöriga utländska myndigheter.

 Finansinspektionen har i sitt remissvar tagit upp frågan om sekretess för

uppgifter av förtrolig karaktär som inspektionen erhållit från en utländsk

tillsynsmyndighet. Enligt 8 kap. 5 § fjärde stycket sekretesslagen gäller

sekretess för uppgifter som erhållits enligt avtal härom med främmande stat

eller mellanfolklig organisation, i den mån riksdagen godkänt avtalet. Såväl

EES-avtalet som tilläggsavtalet till detta, vilka båda godkänts av riksdagen, är

av denna karaktär. Stadgandet i sekretesslagen torde därför vara tillämpligt på

information som erhållits i enlighet med ett direktiv som ingår i något av de

nämnda avtalen, givetvis dock endast i den utsträckning sekretess föreskrivs i

direktivet.

5.9 Prövning av större ägares lämplighet

Regeringens förslag: Finansinspektionens tillstånd krävs för förvärv av s.k.

kvalificerade innehav av aktier i värdepappersbolag, som motsvarar 10 % eller

mer av aktiekapitalet eller av samtliga röster eller som annars möjliggör ett

väsentligt inflytande över ledningen av företaget. Tillstånd krävs även be-

träffande förvärv som innebär att den som redan har ett kvalificerat innehav

ökar detta så att det når upp till eller överskrider 20, 33 eller 50 % eller som

innebär att värdepappersbolaget får ställning av dotterföretag.

 Inspektionen kan motsätta sig förvärvet, om lämpligheten hos förvärvaren

inte bedöms som tillfredsställande med hänsyn till behovet av en sund och

ansvarsfull ledning av bolaget. På samma grund kan inspektionen ingripa mot den

som har ett kvalificerat innehav i ett värdepappersbolag, bl.a. genom förbud att

utöva rösträtt och, i sista hand, föreläggande att avyttra aktierna.

 Anmälan skall ske till Finansinspektionen av avyttringar av dels kvali-

ficerade innehav, dels innehav som medför att innehavet går ned under någon av

de nämnda nivåerna.

 I ärenden om ägarprövning skall sekretess gälla hos Finansinspektionen för

uppgifter om enskildas ekonomiska eller personliga förhållanden om det kan antas

att den enskilde lider skada eller men om uppgifterna blir offentliga.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. I promemorian

föreslås dock ingen särskild sekretessregel.

 Remissinstanserna: Riksbanken framhåller i anslutning till förslaget om

ägarprövning vid oktroj- och tillståndsprövning (avsnitt 9) det som angeläget

att ägarprövningen ges ett tydligare innehåll. Även Finansinspektionen anser att

reglerna bör göras tydligare, såväl vad gäller definitionen av kvalificerat

innehav som i fråga om vem som i olika situationer är skyldig att söka

förvärvstillstånd resp. anmäla avyttring. Enligt inspektionen bör det också

tydliggöras hur sanktionerna är avsedda att tillämpas för att skapa en bättre

förståelse för sanktionsmedlen och hur dessa skall tillämpas. Inspektionen

föreslår slutligen att relevanta bestämmelser i sekretesslagen ses över,

eftersom uppgifter som inspektionen erhåller i här diskuterade ärenden är av

känslig natur. Svenska Fondhandlareföreningen har inget att erinra mot den

föreslagna ordningen för ägarprövning, men anser med hänsyn till rättssäkerheten

det viktigt att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet görs ansträngningar för

att lägga fast så objektiva kriterier för prövningen som möjligt.

 EES-avtalet: Som nämnts i föregående avsnitt föreskrivs i artikel 4 i

investeringstjänstedirektivet att auktorisation för ett värdepappersföretag inte

får beviljas förrän prövningsmyndigheten fått information om vilka ägare,

fysiska eller juridiska personer, som har kvalificerade innehav i företaget.

Storleken av sådana kvalificerade innehav skall också uppges. Myndigheten skall

vägra auktorisation om den, med hänsyn till behovet av en sund och ansvarsfull

ledning av företaget, bedömer att lämpligheten hos sådana ägare inte är

tillfredsställande. Prövning av större ägares lämplighet i samband med

auktorisation behandlas i avsnitt 9.

 Med kvalificerat innehav avses ett direkt eller indirekt ägande i ett

företag, där innehavet representerar 10 % eller mer av kapitalet eller av samt-

liga röster eller som annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen

av företaget.

 Enligt artikel 9.1 i investeringstjänstedirektivet skall det föreskrivas

en skyldighet för varje fysisk eller juridisk person, som avser att förvärva ett

kvalificerat innehav i ett värdepappersföretag, att underrätta behöriga

myndigheter om storleken av det tilltänkta innehavet. En sådan underrättelse

skall lämnas även av den som avser att öka ett kvalificerat innehav så att hans

andel av kapitalet eller rösterna kommer att nå upp till eller överskrida 20, 33

eller 50 %, eller så att värdepappersföretaget kommer att få ställning av

dotterföretag.

 Om förvärvaren av ett kvalificerat innehav är ett värdepappersföretag som

är auktoriserat i en annan medlemsstat, skall - enligt artikel 9.2 - den

myndighet som tar emot anmälan samråda med myndigheten i den andra

medlemsstaten, när det företag som förvärvet gäller därigenom får ställning av

dotterföretag. Under samma förutsättning skall myndighetssamråd äga rum när

förvärvaren är moderföretag till ett värdepappersföretag som är auktoriserat i

en annan medlemsstat.

 När en myndighet fått en anmälan om ett tilltänkt förvärv, skall den

enligt artikel 9.1 andra stycket ha möjlighet att inom en tid av tre månader

motsätta sig förvärvet. Detta skall ske om förvärvaren bedöms vara olämplig.

Endast i det fall obligatoriskt myndighetssamråd skall ske får tremånaders-

fristen förlängas. Om myndigheten beslutar att inte motsätta sig förvärvet får

den föreskriva en viss tid inom vilken förvärvet skall ha genomförts.

 Enligt artikel 9.3 skall anmälan göras även av fysiska och juridiska

personer som avser att avyttra - direkt eller indirekt - ett kvalificerat

innehav i ett värdepappersföretag. Också i det fall en avyttring innebär att ett

kvalificerat innehav minskas i sådan utsträckning att andelen av kapitalet eller

rösterna går ned under 20, 33 eller 50 %, eller så att värdepappersföretaget

förlorar sin ställning av dotterföretag, skall anmälan ske.

 En skyldighet att underrätta behöriga myndigheter åligger enligt artikel

9.4 värdepappersföretag som, i samband med bolagsstämma eller på annat sätt, får

kännedom om förvärv eller avyttringar som nu sagts. Värdepappersföretagen skall

också löpande, minst en gång om året, underrätta myndigheterna om vilka personer

som har kvalificerade innehav i företaget och om storleken på sådana innehav.

 Enligt artikel 9.5 har behöriga myndigheter en skyldighet att ingripa mot

ägare med kvalificerade innehav, när de utövar sitt inflytande på ett sätt som

är ägnat att motverka en sund och ansvarsfull ledning av värdepappersföretaget.

Sådana ingripanden skall kunna ske exempelvis i form av förelägganden, sank-

tioner gentemot styrelsen och den verkställande ledningen samt genom upphävandet

av rösträtt som är knuten till innehavet. Åtgärder av samma slag skall kunna

vidtas gentemot den som underlåter att lämna föreskrivna underrättelser om

förvärv. Om ett förvärv genomförs i strid med myndighetens beslut skall det -

oavsett vilka ingripanden som sker i övrigt - förordnas att rösträtterna för

innehavet inte får utövas eller att avgivna röster skall vara ogiltiga eller får

förklaras ogiltiga.

 Skälen för regeringens förslag: Regler om prövning av lämpligheten av

större ägare i finansiella institut infördes inom EG först i fråga om banker och

andra kreditinstitut. Dessa regler finns i direktivet

89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och andra

författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt

med ändring av direktiv 77/780/EEG (andra banksamordningsdirektivet).

Bestämmelser om ägarprövning i enlighet med vad som föreskrivs i detta direktiv

har införts först i fråga om banker och därefter också för kreditmarknadsbolag.

Dessa bestämmelser finns nu i bankrörelselagen resp. lagen om

kreditmarknadsbolag (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS

1992:1613 och 1610).

 Av bestämmelserna i investeringstjänstedirektivet följer att regler om

prövning av lämpligheten även hos större ägare i värdepappersbolag skall införas

i svensk rätt. Bestämmelser som uppfyller kraven enligt artikel 9 i

investeringstjänstedirektivet bör därför tas in i lagen om värdepappersrörelse.

Eftersom ägarprövningen är en del av den tillsyn som Finansinspektionen skall

utöva är det lämpligt att bestämmelserna tas in i kapitel 6 i lagen. Reglerna om

ägarprövning i investeringstjänstedirektivet har utformats efter förebild av

reglerna i det andra banksamordnings-direktivet. Detta och sakliga skäl i övrigt

talar för att motsvarande regler även i Sverige ges en enhetlig utformning.

Utgångspunkten bör därför vara att reglerna i värdepappersrörelselagen skall

utformas med reglerna i bankrörelselagen och kreditmarknadsbolagslagen som

förebild.

 Flera remissinstanser har betonat vikten av att reglerna om ägarprövning

har ett tydligt innehåll. Regeringen instämmer i att reglerna om ägarprövning

bör göras så tydliga som möjligt. Detta är betydelsefullt i första hand av

rättssäkerhetsskäl men också för att underlätta tillämpningen hos

Finansinspektionen. Det bör dock redan inledningsvis anges att det inte torde

vara möjligt att i lagtext slå fast uttömmande regler i fråga om en prövning som

i sista hand måste få en diskretionär karaktär. Reglernas utformning i olika

avseenden kommenteras i det följande.

 I enlighet med de överväganden som gjorts beträffande banker och kredit-

marknadsbolag får det anses vara lämpligare att ha ett renodlat ansöknings- och

tillståndsförfarande än en ordning innebärande att en förvärvare i förväg

anmäler ett förvärv. I båda fallen ankommer det på Finansinspektionen att pröva

om det planerade förvärvet är godtagbart. För tydlighets skull bör inspektionens

ställningstagande alltid komma till uttryck i ett explicit beslut. En förvärvare

bör i förväg ansöka om tillstånd hos inspektionen till ett förvärv som innebär

att hans innehav kommer att bli ett kvalificerat innehav eller kommer att

överskrida något av de nämnda gränsvärdena.

 Finansinspektionen har i sitt remissvar efterlyst klarlägganden bl.a. i

fråga om den närmare innebörden av begreppet "kvalificerat innehav".

Inledningsvis bör härvid anmärkas att definitionen av kvalificerat innehav

oförändrad hämtats från investeringstjänstedirektivet. Auktoritativa uttalanden

om tolkningen bör därför göras med viss försiktighet. Vissa grundläggande frågor

kan dock även med beaktande av detta besvaras.

 Med indirekt innehav torde således avses ett innehav genom någon annan

person - juridisk eller fysisk - som i praktiken ger den indirekte innehavaren

samma inflytande som hade följt med ett direkt ägande. Hit hör i första hand

förvärv genom en juridisk person i vilket den indirekte förvärvaren utövar ett

bestämmande inflytande. Som typexempel kan nämnas förvärv genom ett eget helägt

bolag. I fråga om innehav genom en annan fysisk person torde ett indirekt

innehav som huvudregel kunna anses föreligga endast i fall som avses i 1 § lagen

(1985:277) om vissa bulvanförhållanden. Där anges att med bulvanförhållande

avses att någon (bulvanen) utåt framstår som ägare av viss egendom eller

innehavare av viss rättighet men i verkligheten innehar egendomen eller

rättigheten huvudsakligen för annans (huvudmannens) räkning. Så kan i vissa fall

antas vara fallet om ett ägande är uppdelat på flera medlemmar i samma familj.

För en sådan bedömning fordras dock självklart ytterligare omständigheter som

talar för att ett bulvanförhållande faktiskt skulle föreligga. Utgångspunkten

måste vara att den som är antecknad som ägare faktiskt också är den verklige,

direkte ägaren.

 Vid indirekta förvärv och innehav åvilar tillstånds- resp. anmälnings-

plikten alltid den indirekte ägaren. Regeln skulle i annat fall förlora sin

betydelse. Det är ju endast den indirekte ägaren som med säkerhet kan

förutsättas ha kännedom om sitt samlade innehav. Beroende på storleken av ett

förvärv kan tillståndsplikt formellt föreligga även för den direkte förvärvaren,

t.ex. den indirekte ägarens bolag. Det framstår i ett sådant fall som lämpligt

att i en "gemensam" tillståndsansökan redovisa de tilltänkta

innehavsförhållandena i sin helhet.

 Enligt regeringens förslag föreligger tillståndsplikt även för förvärv som

inte innebär att innehavet kommer att överstiga 10 % av kapitalet eller

rösterna, om förvärvet annars möjliggör ett väsentligt inflytande över bolaget.

Så kan vara fallet i bolag med i övrigt mycket spridda aktier. Även ett innehav

under den i lagen angivna gränsen kan i ett sådant bolag vara tillräckligt för

att i betydande utsträckning påverka bolagets verksamhet. Också ett sådant

mindre innehav skall då anses vara kvalificerat. I vissa fall kan det givetvis

vara svårt för en förvärvare av ett innehav under lagens procentgräns att bedöma

om förvärvet skall anses som kvalificerat och således förenat med

tillståndsplikt. En förvärvare som är tveksam om ett förvärv medför ett

kvalificerat innehav kan emellertid alltid ansöka om tillstånd. I

Finansinspektionens prövning av en sådan ansökan ingår naturligen som ett första

moment att avgöra huruvida tillståndsplikt föreligger. Om så inte är fallet

behöver någon ytterligare prövning inte göras. En förvärvare kan också alltid

vända sig till inspektionen för vägledning.

 De sanktioner som föreslås i lagen torde kunna riktas såväl mot en direkt

som en indirekt ägare. En bulvan eller en juridisk person som agerar för en

olämplig persons räkning bör ju själv anses som olämplig. Detta bör i princip

gälla oberoende av hur det indirekta innehavet har organiserats.

 Syftet med bestämmelserna om lämplighetsprövning av större ägare är att

söka förhindra att en ägare får möjlighet att missbruka sin ställning och sitt

inflytande över värdepappersbolagets verksamhet på ett sådant sätt att skyddet

för kunderna riskeras eller allmänhetens förtroende för värdepappersbolagets

stabilitet äventyras. Detta intresse väger självklart tungt mot intresset att

inte tvångsmässigt ingripa i befogenheter som följer med äganderätten till

aktierna i ett värdepappersbolag. Inspektionen skall enligt lagförslaget vägra

tillstånd till ett förvärv om det kan antas att den tilltänkte förvärvaren

kommer att motverka en sund utveckling av bolagets verksamhet. Endast grava

missförhållanden (såsom t.ex. meddelat näringsförbud) skall kunna diskvalificera

förvärvaren.

 Frågan om vilka kriterier som skall användas vid bedömningen av huruvida

en person är att anse som olämplig som ägare har behandlats i förarbetena till

de ovan nämnda reglerna för banker och kreditmarknadsbolag. I

författningskommentaren till den relevanta bestämmelsen i bankrörelselagen, 7

kap. 11 §, har således lämnats en relativt utförlig redovisning (prop.

1992/93:89 s. 195 ff). Enligt regeringens uppfattning är vad som uttalats i

detta sammanhang giltigt också i fråga om den prövning som skall göras enligt

värdepappersrörelselagen. Som angetts ovan torde det emellertid ställa sig svårt

att utöver detta i lagtext eller på annat sätt precisera närmare vilka om-

ständigheter som skall anses vara av avgörande betydelse. En bedömning av

huruvida en person skall anses vara olämplig innebär - om prövningen skall fylla

sina syften - alltid ett visst inslag av skönsmässighet. Det kan således t.ex.

vara aktuellt att ta ställning till huruvida ett flertal, var för sig mindre

allvarliga, omständigheter sammantaget skall anses innebära olämplighet. Det kan

vidare inte uteslutas att det kan finnas andra, vid lagtextens utformning, inte

förutsedda eller beaktade faktorer som ensamma bör föranleda att en ägare skall

anses som olämplig.

 Finansinspektionen har i detta sammanhang tagit upp frågan om redan

misstanke om brott, att förundersökning inletts etc. skall kunna beaktas vid

prövningen eller om det skall krävas att det föreligger en lagakraftvunnen dom

eller motsvarande. Av det som redan sagts om vilka faktorer som kan få betydelse

vid en prövning följer att dessa inte inskränker sig till förfaranden som utgör

brott i straffrättslig mening. Det föreligger därför inte skäl att utesluta från

beaktande handlingar och förfaranden som framstår som belastande endast därför

att de senare kan befinnas också vara brottsliga. Å andra sidan torde inte

enbart misstanke om brott i sig vara tillräcklig grund. Om den inledda

utredningen gäller huruvida personen i fråga faktiskt handlat på ett visst sätt

och inte enbart hur detta handlande i så fall skall bedömas straffrättsligt,

torde det i allmänhet finnas skäl att avvakta den slutliga utgången i

bevisfrågan. Bedömningen blir svårare i fall där det som gör en handling

klandervärd eller osund resp. brottslig sammanfaller eller ligger nära varandra.

Så kan t.ex. vara fallet vid vissa insiderbrott. Även i sådana fall torde

försiktighet vara påkallad intill dess brottsmisstanken prövats slutligt. I

principiellt avseende torde den nu aktuella lämplighetsprövningen inte skilja

sig från andra bedömningar som det åligger Finansinspektionen att göra. Som

exempel kan nämnas kravet i 1 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse på att

värdepappersrörelse skall bedrivas så den kan anses sund. Såvitt gäller

rättssäkerhetsaspekterna bör också erinras om möjligheten att få

Finansinspektionens beslut i hithörande frågor prövade av domstol.

 Samma bedömning av lämpligheten som ägare bör göras oavsett vid vilken

tidpunkt prövningen sker, före förvärvet eller under aktieägandets bestånd. Om

det, efter det att förvärvstillstånd getts, inträffar en omständighet, såsom att

ägaren drabbas av näringsförbud eller döms för ett i detta sammanhang allvarligt

brott, kan det finnas skäl för Finansinspektionen att ingripa t.ex. genom att

förhindra att aktierna företräds vid bolagsstämma. Det bör därför framgå av lag-

texten att inspektionen får ingripa även när den som redan är ägare till ett

kvalificerat innehav av aktier kan antas komma att utöva sitt inflytande på ett

sätt som motverkar en sund utveckling av värdepappersbolaget.

 I fråga om Finansinspektionens möjligheter att inhämta upplysningar från

andra myndigheter för sin ägarprövning görs följande bedömning. Eftersom endast

allvarliga missförhållanden skall kunna medföra att en förvärvare av aktier i

ett värdepappersbolag inte godkänns som ägare kan det inte förutses att

uppgifter från många myndigheter kommer att behöva inhämtas av Finansinspek-

tionen. Utdrag från kriminalregistret och möjligen centrala person- och

belastningsregistret (PBR) hos Rikspolisstyrelsen samt från näringsför-

budsregistret kan bli aktuella. Rätt för Finansinspektionen att inhämta

uppgifter från kriminalregistret och PBR kan åstadkommas genom förordnings-

ändringar. Uppgifter från näringsförbudsregistret återfinns bl.a. i

aktiebolagsregistret, bankregistret och försäkringsregistret. Något större behov

av en allmän sekretessbrytande bestämmelse som ger Finansinspektionen rätt att

inhämta uppgifter från andra myndigheter synes därmed inte finnas. Det föreslås

därför inte nu någon sådan bestämmelse.

 Bestämmelserna om ägarprövning vid förvärv av kvalificerade innehav i

redan etablerade värdepappersbolag kommer med den utformning som har redovisats

ovan att överensstämma med vad som gäller för banker och kreditmarknadsbolag. I

avsnitt 9 föreslås uttryckliga regler om ägarprövning i samband med ansökan om

auktorisation av ett värdepappersbolag. Också dessa regler blir enhetliga för

alla de nu berörda slagen av företag.

 Givetvis bör också reglerna om sekretess för uppgifter som har inhämtats i

samband med ägarprövning vara enhetliga oavsett enligt vilken lag prövningen

sker. Finansinspektionen har i sitt remissvar tagit upp frågan om sekretess för

uppgifter av känslig natur som inspektionen erhåller i ärenden av nu aktuellt

slag. För ägarprövning enligt bankrörelselagen och lagen om kreditmarknadsbolag

finns i 8 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen regler om sekretess i vissa fall

för uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Detta

stadgandes tillämpningsområde bör utvidgas så att samma sekretesskydd kommer att

gälla vid prövning enligt reglerna i värdepappersrörelselagen.

5.10 Rätt till domstolsprövning av vissa

förvaltningsbeslut

Regeringens förslag: Om ett beslut angående auktorisation av ett värdepappers-

bolag inte har fattats inom sex månader från det att en fullständig ansökan gavs

in, eller om en sådan underrättelse som krävs för filialetablering i ett annat

EES-land inte har avsänts inom tre månader från anmälan till Finansinspektionen,

har sökanden rätt att begära förklaring av kammarrätten att ärendet onödigt

uppehålls. Har beslutet inte meddelats eller underrättelsen inte avsänts inom

viss tid efter det att domstolen avgett en sådan förklaring, skall det anses som

att ansökan har avslagits.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Kammarrätten i Jönköping anför att domstolsprövning av

"uteblivna" beslut är en relativt ny företeelse i svensk förvaltningsrätt som

innebär att domstolen har att bedöma myndighetens handläggning av enskilda

ärenden, att det i Sverige sedan lång tid ålegat Riksdagens ombudsmän (JO) att

göra sådana bedömningar och att det kan antas att förslaget medför att

domstolens och JO:s mandat kommer att sammanfalla på aktuella områden,

eventuellt med konflikter som följd. Kammarrätten anser att denna fråga, liksom

huruvida förslaget kräver ändringar eller förtydliganden i bl.a.

förvaltningslagen (1986:223), bör utredas närmare. Övriga remissinstanser

kommenterar inte förslaget.

 EES-avtalet: Enligt artikel 26 i investeringstjänstedirektivet skall myn-

dighetsbeslut som fattats med stöd av lagar och andra författningar, som

utfärdats i enlighet med direktivet, kunna göras till föremål för prövning av

domstol. Detsamma skall gälla då inget beslut har fattats inom sex månader från

det att en auktorisationsansökan som innehåller alla nödvändiga uppgifter har

getts in.

 Som nämnts i föregående avsnitt skall ett värdepappersföretag auktoriserat

i ett EES-land ha rätt att etablera filial i andra EES-länder. Den procedur som

då skall iakttas beskrivs i artikel 17 och innebär att företaget anmäler sitt

önskemål till hemlandsmyndigheten, som i sin tur underrättar behörig myndighet i

det tilltänkta värdlandet. Om hemlandsmyndigheten vägrar att underrätta värd-

landsmyndigheten, skall skälen för detta lämnas till det sökande företaget inom

tre månader från det att företaget gett in alla nödvändiga uppgifter i ärendet.

En vägran att översända underrättelse till värdlandsmyndigheten eller en

underlåtenhet att lämna besked till sökanden inom tremånadersperioden skall

enligt artikel 17.3 kunna göras till föremål för domstolsprövning.

 I det föregående (avsnitt 5.8) har redogjorts för de möjligheter som

värdlandsmyndigheter har att ingripa mot filialer till värdepappersföretag från

andra EES-länder. Sådana ingripanden skall normalt, enligt artikel 19.7 i

direktivet, kunna göras till föremål för domstolsprövning.

 Skälen för regeringens förslag: Sådana beslut som avses i de nu nämnda

direktivreglerna meddelas i Sverige av Finansinspektionen. Finansinspektionen

har även behörighet att meddela beslut i olika tillsynsangelägenheter, såväl vad

gäller värdepappersinstitut som andra typer av finansiella institut. Beslut som

Finansinspektionen fattat i ärenden om tillsyn av värdepappersinstitut kan

enligt 7 kap. 1 § andra stycket lagen om värdepappersrörelse överklagas hos

kammarrätten. De i investeringstjänstedirektivet uppställda kraven på möjlighet

till domstolsprövning av meddelade beslut är således uppfyllda. Det kan anmärkas

att det i propositionen 1994/95:27 om fortsatt reformering av instansordningen

m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna föreslagits att beslut av Finansin-

spektionen som enligt värdepappersrörelselagens nu gällande regler överklagas

till kammarrätten, med vissa undantag i stället skall prövas av länsrätt som

första instans.

 Den i direktivet föreskrivna ordningen att även ett uteblivet beslut i

vissa fall skulle kunna föranleda domstolsprövning saknar såvitt gäller värde-

pappersrörelse motsvarighet i gällande svensk rätt. Sådana regler har emellertid

nyligen införts i fråga om banker och kreditmarknadsbolag (prop.1992/93:89, bet.

1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS 1992:1613 och 1992:1610). Reglerna, som

bygger på EG:s andra banksamordningsdirektiv (89/646/EEG), trädde i kraft den 1

januari 1994.

 Utformningen av reglerna för banker och kreditmarknadsbolag har utförligt

motiverats i förarbetena (prop. 1992/93:89 s. 136-140). Här lämnas endast en

kortfattad redogörelse för reglernas innehåll och skälen för de lösningar som

har valts.

 När det är fråga om talan som avser ett uteblivet beslut är det befogat

att fråga sig vad domstolen egentligen skall ta ställning till. Det har bedömts

knappast vara ändamålsenligt att en förvaltningsdomstol skall överta en

auktorisationsansökan i dess helhet från en senfärdig myndighet och i dess

ställe göra en materiell prövning av alla föreliggande omständigheter. I stället

har valts en ordning som framtvingar att den berörda myndigheten verkligen gör

en prövning och fattar ett uttryckligt beslut. Detta har

ansetts bäst kunna uppnås genom att sökanden får rätt att begära domstolens

förklaring att ärendet onödigt uppehålls. Har domstolen väl anslutit sig till

sökandens uppfattning och avgett en sådan förklaring finns det inte längre något

giltigt försvar för myndigheten att ytterligare dröja med beslutet. Domstolen

skall således i första hand endast pröva om ärendet är färdigt för avgörande, om

samtliga handlingar och uppgifter som behövs som underlag för beslutet har

lämnats till myndigheten och om, i förekommande fall, alla nödvändiga samråds-

förfaranden har iakttagits. För prövning av en ansökan om auktorisation gäller

en tidsfrist om sex månader. I fråga om ansökan om filialetablering är

motsvarande tid tre månader. Sökanden får en ovillkorlig rätt att vända sig till

domstol när den föreskrivna tiden om sex resp. tre månader har gått från det att

en fullständig ansökan gavs in. Finner domstolen att ärendet inte är färdigt för

avgörande och att detta förhållande inte kan lastas myndigheten, kan sökanden

när som helst begära en ny förklaring om onödigt uppehållande. När domstolen väl

har kommit fram till att ärendet är klart för avgörande börjar en ny period om

sex resp. tre månader löpa. Föreligger det vid utgången av denna frist

fortfarande inget beslut, skall det anses som att ett avslagsbeslut meddelats

samma dag. I denna situation tillämpas de ordinarie reglerna om överklagande.

Det har antagits att denna utväg inte skulle behöva tillgripas annat än i utom-

ordentligt sällsynta fall.

 Bestämmelserna om rätt till domstolsprövning i det andra banksamordning-

direktivet är likalydande med motsvarande regler i investeringstjänste-

direktivet. Motivet för detta torde - förutom överensstämmande sakliga

bevekelsegrunder - vara en strävan att i de avseenden där det är möjligt och

lämpligt skapa enhetliga regler för olika slag av finansiella företag. Samma

skäl talar för att även i Sverige ha enhetliga regler i dessa avseenden

oberoende av om prövningen skall ske enligt bankrörelselagen, kreditmarknads-

bolagslagen eller värdepappersrörelselagen. Regler om domstolsprövning vid ute-

blivna beslut - som stämmer överens med dem i lagstiftningen för banker och

kreditmarknadsbolag - bör därför tas in i lagen om värdepappersrörelse.

 Kammarrättens i Jönköping påpekande att de föreslagna reglerna medför att

området för domstolens och JO:s prövning i ett visst fall kan komma att

sammanfalla är i och för sig korrekt. Detta är emellertid inte något unikt

förhållande. Motsvarande torde gälla även i många andra fall, t.ex. då talan mot

ett beslut av en myndighet eller domstol grundas på påstått felaktig

handläggning. Detta synes inte ha gett upphov till några allvarligare problem.

Med hänsyn till att JO:s resp. en domstols granskning har olika rättsföljder och

ändamål torde några konflikter normalt inte heller uppstå.

 Kammarrätten har vidare uttalat att frågan huruvida förslagen kräver

ändringar eller förtydliganden i bl.a. förvaltningslagen bör utredas närmare. I

vilka avseenden justeringar skulle kunna behövas berörs dock inte. Såvitt gäller

förvaltningslagen aktualiseras i första hand reglerna om överklagande, vilka

bygger på att ett beslut faktiskt har fattats. I 3 § förvaltningslagen stadgas

emellertid att om en annan lag eller förordning innehåller någon bestämmelse som

avviker från förvaltningslagen, gäller den bestämmelsen. Denna paragraf torde

vara tillämplig för det fall de nu föreslagna reglerna skulle komma i konflikt

med förvaltningslagens bestämmelser. Enligt regeringens mening erfordras därför

inte nu några justeringar i förvaltningslagen. Inte heller i övrigt synes det

föreligga något uttalat behov av lagändringar. Skulle de nya reglerna visa sig

medföra tillämpningsproblem får frågan om ytterligare anpassningar tas upp på

nytt. En sådan översyn bör i så fall avse även motsvarande regler för banker och

kreditmarknadsbolag.

 Enligt bankrörelselagen och lagen om kreditmarknadsbolag skall frågor om

onödigt uppehållande prövas av kammarrätten. I den ovan nämnda propositionen om

ändrad instansordning m.m. föreslås ingen ändring härvidlag. Även enligt

värdepappersrörelselagen bör därför prövningen ske i kammarrätten.

5.11 Aktier i moderbolag som är försäkringsbolag

Regeringens förslag: Svenska värdepappersinstitut som är dotterbolag till ett

försäkringsbolag tillåts att förvärva och som pant ta emot aktier i moderbolaget

under samma förutsättningar som gäller för värdepappersinstitut som är

dotterbolag till aktiebolag eller bankaktiebolag.

 Promemorians förslag: I promemorian finns inget förslag som möjliggör för

värdepappersinstitut att som pant ta emot aktier i moderbolag som är

försäkringsbolag. Promemorians förslag överensstämmer i övrigt med regeringens

förslag.

 Remissinstanserna: Sveriges Försäkringsförbund anser att sakliga skäl

talar för att en motsvarande ändring görs även i 3 kap. 6 § andra stycket

värdepappersrörelselagen så att ett värdepappersbolag som är dotterbolag till

ett försäkringsbolag får ta emot aktier i moderbolag som pant i de fall som

avses i paragrafen. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: Ett aktiebolag får som huvudregel inte

förvärva egna aktier eller aktier i moderbolag. Detsamma gäller bank- och för-

säkringsaktiebolag. Enligt 4 kap. 5 § värdepappersrörelselagen får dock

värdepappersbolag och svenska bankinstitut som har tillstånd att driva

verksamhet som anges i 1 kap. 3 § 3 eller 5, dvs. handel för egen räkning och

emissionsmedverkan, under vissa förutsättningar och i begränsad omfattning

förvärva sådana aktier för att underlätta rörelsen. Bestämmelsen är utformad som

ett undantag från de principiella förvärvsförbud som för närvarande finns i 7

kap. 1 § aktiebolagslagen (fr.o.m. den 1 januari 1995 7 kap. 2 §, se SFS

1994:802 och 804) och 6 kap. 9 § bankaktiebolagslagen. Undantaget omfattar

emellertid inte det motsvarande förvärvsförbud som gäller för försäkrings-

aktiebolag enligt 6 kap. 9 § försäkringsrörelselagen (1982:713). Också i 3 kap.

6 § värdepappersrörelselagen görs ett undantag från den nämnda bestämmelsen i

aktiebolagslagen. Det är här fråga om ett värdepappersbolags möjligheter att i

samband med kreditgivning ta emot egna aktier eller aktier i moderbolag som

pant. Genom undantagsregeln är detta tillåtet om de egna aktierna eller

moderbolagsaktierna ingår som en mindre del av de aktier som lämnas som säkerhet

för en kredit. Detsamma gäller enligt 6 kap. 9 § bankaktiebolagslagen i fråga om

banker. Inte heller i 3 kap. 6 § värdepappersrörelselagen görs något undantag

från förbudet i 6 kap. 9 § försäkringsrörelselagen. Detta innebär att ett

svenskt värdepappersinstitut kan förvärva och som pant ta emot aktier i ett

moderbolag om detta är ett aktiebolag eller ett bankaktiebolag, men inte om

moderbolaget är ett försäkringsaktiebolag. En sådan skillnad framstår som

inkonsekvent. Förklaringen till olikheterna torde vara att det när

bestämmelserna tillkom inte var möjligt för försäkringsbolag att ha dotterbolag

som drev värdepappersrörelse. Sedan denna möjlighet öppnats (SFS 1991:1023,

prop. 1990/91:154, 1990/91:NU41, rskr. 1990/91:367) och sådana dotterbolag

faktiskt etablerats saknas emellertid skäl att särbehandla institut som ägs av

ett försäkringsbolag.

 I promemorian föreslogs ändringar endast i fråga om förvärvsförbudet i 4

kap. 5 § värdepappersrörelselagen. Som Försäkringsförbundet har påpekat talar

emellertid sakliga skäl för att också reglerna i 3 kap. 6 § samma lag om

mottagande av aktier som pant bör justeras på motsvarande sätt.

 Värdepappersrörelselagens regler om undantag i vissa fall från förbuden

att förvärva eller som pant ta emot aktier i moderbolag bör till följd av de

överväganden som redovisats ovan utvidgas till att omfatta även förbudet i

försäkringsrörelselagen. Reglerna i dessa avseenden blir därmed enhetliga för

samtliga svenska värdepappersinstitut oberoende av ägarförhållandena.

 88

6 Kapitalkrav m.m. för kreditinstitut

och värdepappersbolag

6.1 Bakgrund

Den svenska finansiella marknaden har under det senaste årtiondet genomgått

stora förändringar. En omfattande volymökning av handel med finansiella

instrument har ägt rum. Nya finansiella marknader för spridning av risker

avseende aktier, räntor och valutor har vuxit fram för alltmer förfinade

finansiella instrument. Som en indikation på den ökade aktiviteten på den

svenska finansiella marknaden har andelen av den finansiella tillgångsmassan av

bruttonationalprodukten vuxit från omkring 476 % år 1983 till 645 % år 1993.

Finansiella tillgångar består främst av sedlar, banktillgodohavanden,

obligationer, aktier, fondandelar och försäkringssparande.

Diagram 1 Finansiella tillgångar som andel av BNP i löpande priser respektive år

1980-1992

Kreditinstitutens intermediära roll i ekonomin har förändrats. Värdepappers-

marknaden tillgodoser i ökande utsträckning ekonomins behov av finansiella

resurser. Samtidigt har de svenska kreditinstitutens icke-traditionella

verksamhet, såsom deltagande på derivatmarknader, ökat betydligt under de

senaste åren. Vidare har konkurrensförhållandet mellan olika typer av

finansiella institut skärpts vad gäller upp- och utlåning. Detta har tvingat

banker, andra kreditinstitut och värdepappersbolag att anpassa sig till

väsentligt ändrade verksamhetsbetingelser vilket medfört att gränserna mellan de

tjänster som erbjuds av dessa institut har blivit alltmer suddiga. Även

konkurrensen mellan kreditinstitut och försäkringsbolag i fråga om erbjudande av

vissa finansiella tjänster har skärpts väsentligt. I dag konkurrerar

kreditinstitut och försäkringsbolag exempelvis om hushållens långtidsbundna

sparande.

Ökad internationalisering

En annan väsentlig förändring som inträffat under 1980-talet är att den svenska

finansiella marknaden har blivit en integrerad del av de internationella

finansiella marknaderna. Internationalisering och globalisering av den svenska

marknaden har, liksom i de flesta OECD-länderna, möjliggjorts genom avskaffandet

av restriktioner för erbjudande av finansiella tjänster över nationella gränser

och genom utvecklingen av informationstekniken.

 Sveriges handel med finansiella tjänster över nationella gränser har ökat

betydligt under 1980-talet. De svenska kreditinstitutens upplåning och placering

utomlands har ökat i snabbare takt än på hemmamarknaden. Bostadsinstitut samt

kreditmarknads- och värdepappersbolag har blivit alltmer aktiva på de

internationella marknaderna. Som ett tecken på de svenska institutens beroende

av utlandet kan nämnas att andelen av de svenska bankernas skulder i utländsk

valuta i förhållande till balansomslutningen har ökat från 20 % år 1983 till 40

% år 1993. Vidare har bostadsinstituten sålt kronobligationer utomlands för

sammanlagt 60 miljarder kronor. Denna försäljning har främst skett via Köpenhamn

och London. En annan indikation på den ökade internationaliseringen av den

svenska finansiella marknaden är att de svenska institutionella placerarnas

innehav av utländska värdepapper har ökat från 2 % år 1988 till 12 % år 1993 av

det totala värdepappersinnehavet.

 De utländska köpen av svenska värdepapper har ökat starkt under de senaste

åren. Omsättningen på i utlandet noterade svenska aktier har varit större än

omsättningen av dessa på Stockholms Fondbörs. Samtidigt har som framgår av

diagram 2 andelen av utländskt ägande på Stockholms Fondbörs ökat från 8 % år

1983 till 23 % år 1993. Ett ökat utländskt ägande bidrar till att underlätta

svenska bolags anskaffning av riskkapital. Samtidigt leder detta till att

aktiekurserna på Stockholms Fondbörs blir alltmer känsliga för utvecklingen i

utlandet. Avvecklingen av valutaregleringar har också öppnat möjligheter för

svenska placerare att diversifiera sina aktieportföljer genom köp av utländska

aktier. Vid slutet av år 1993 motsvarade handeln med utländska aktier 35 % av de

svenska placerarnas samlade aktiehandel.

Diagram 2 Utländskt aktieägande på Stockholms Fondbörs 1983-1993

Utvecklingen på kredit- och värdepappersmarknaderna

Den svenska kreditmarknaden har under det senaste årtiondet expanderat kraftigt

och nya räntebärande instrument har introducerats på marknaden. I diagram 3

visas att kreditinstitutens totala kreditgivning i relation till

bruttonationalprodukten ökat från 75 % år 1980 till 130 % år 1993. En av de

viktigaste anledningarna till allmänhetens ökade skuldsättning under 1980-talet

var avregleringen av kreditmarknaden i kombination med ett skattesystem som

gynnade skuldsättningen genom avdragsmöjligheter för räntekostnader från

inkomstskatten. Under de senaste två åren har kreditgivningen till allmänheten

minskat och dess andel av BNP sjunkit något. Tidigare har bankerna stått för den

största delen av kreditgivningen. Under de senaste åren har emellertid

bostadsinstitutens kreditgivning till allmänheten ökat betydligt och dess andel

av den totala utlåningen till allmänheten uppgick under slutet av år 1993 till

60 %.

Diagram 3 Utlåning till allmänheten i % av BNP 1980-1993

 Den svenska penningmarknaden har utvecklats explosionsartat. En stor mängd

finansiella instrument har tillkommit på marknaden såsom statsskuldväxlar och

statsobligationer, bostadsobligationer, kommunobligationer samt bank- och

företagscertifikat. De dominerande instrumenten på marknaden är statspapper och

bostadsobligationer. En av de viktigaste anledningarna till penningmarknadens

uppkomst och tillväxt har varit statens behov av finansiella resurser för att

finansiera budgetunderskott. En annan väsentlig orsak är att slopandet av

placeringsbegränsningar för banker och försäkringsbolag i bostadspapper år 1985

tvingat bostadsinstituten att vända sig till marknaden för att skaffa sig

kapital. Genom att emittera räntebärande papper på penningmarknaden kan staten

och bostadsinstitut vända sig till andra placeringskategorier än banker och

försäkringsbolag.

 Som framgår av diagram 4 har stocken av räntebärande värdepapper växt

kontinuerligt. Ökningen har skett på obligationsmarknaden medan den utestående

volymen penningmarknadsinstrument var lägre för perioden 1992-1993. Den mest

märkbara förskjutningen vad gäller emittenter är att bostadsinstitutens andel av

den totala stocken steg från i genomsnitt 35 % under första hälften av

1980-talet till 54 % under början av 1990-talet. Andelen av räntebärande

värdepapper emitterade av banker, företag och kommuner halverades under samma

period. Dominerande placerare på marknaden är försäkringsbolag och AP-fonden med

en andel som motsvarar 45 % av den utestående stocken. Under det senaste året

har en förskjutning skett från innehav av kortfristiga räntebärande värdepapper

till långfristiga värdepapper.

Diagram 4 Utestående volym på penning- och obligationsmarknaden 1983-1993

 Riksbankens avveckling av ränteregleringar har inneburit att räntenivåer

bestäms av marknadens villkor, dvs. utbud och efterfrågan på räntebärande

instrument. Detta kan ge anledning till räntefluktuationer beroende på den

ekonomiska och politiska utvecklingen i Sverige och utomlands. Detta innebär att

aktörerna på de finansiella marknaderna är utsatta för ränteförändringar, vilka

kan innebära betydande ränterisker. I dag finns möjligheter till en reducering

av riskexponeringen genom bl.a. utnyttjande av derivatmarknader för räntebärande

papper.

 Utvecklingen på aktiemarknaden har fluktuerat kraftigt under 1980-talet och

början av 1990-talet. Efter slopandet av omsättningsskatten på aktier i december

1991 har omsättningen ökat till de nivåer som rådde under början av 1980-talet.

Som framgår av diagram 5 har omsättningshastigheten stigit från 10 % år 1990

till i genomsnitt 40 % år 1993.

 Det ökade utländska köpintresset för svenska aktier har också bidragit till den

positiva kursutvecklingen på Stockholms Fondbörs. De utländska placerarnas

nettoköp av svenska aktier uppgick åren 1992 och 1993 till 13 resp. 31 miljarder

kronor. Bankernas och andra kreditinstituts möjligheter att förvärva aktier har

utvidgats under 1980-talet. Detta bedömdes vara viktigt för att de svenska

finansiella instituten skulle kunna hävda sig mot utländska institut i en

alltmer integrerad internationell finansiell marknad.

Diagram 5 Omsättningshastighet på Stockholms Fondbörs 1983-1993

Utvecklingen på valutamarknaden

Globaliseringen av finansiella tjänster har lett till ett ökat kapitalflöde

mellan OECD-länderna, vilket har inneburit att omsättningen på de interna-

tionella valutamarknaderna, både på avista- och derivatmarknaderna, ökat i

omfattning. Enligt en rapport från Baselkommittén uppskattades den

genomsnittliga globala dagliga omsättningen på valutamarknaderna till 880

miljarder dollar under mitten av år 1992, vilket är en ökning med 40 % sedan

mitten av år 1989. Efter Riksbankens beslut att upphäva alla återstående

valutarestriktioner vid halvårsskiftet 1989 har de svenska kreditinstitutens

handel med valutor ökat betydligt både på avista- och derivatmarknaderna. Den

genomsnittliga dagliga omsättningen på valutamarknaden har ökat från 51

miljarder kronor år 1989 till 82 miljarder kronor år 1993.

 Det Europeiska monetära systemet (EMS) har uppvisat en hög grad av

växelkursstabilitet fram till början av 1990-talet. På basis av detta samarbete

antog det Europeiska rådet i Maastricht i december 1991 ett fördrag om en

ekonomisk och monetär union, vilket innebär en samordning av penningpolitiken

och, i den s.k. tredje fasen, en fullständig låsning av valutakurserna. De

ekonomiska och politiska förändringar som skedde under början av 1990-talet

ledde till turbulens på de europeiska valutamarknaderna. Dämpning av tillväxten

i de flesta OECD-länderna och en stram penningpolitik i Tyskland för att

motverka den expansiva finanspolitiken efter återföreningen var de viktigaste

orsakerna till turbulensen. Under augusti 1993 utvidgades fluktuationsbanden

till 15 %. Den holländska florinen och D-marken behöll dock bilateralt sina band

på 2,25 %. Detta innebar att samtliga europeiska länder utom Nederländerna och

Tyskland i praktiken gick över till rörliga växelkurser.

 Mot bakgrund av de konjunkturella och strukturella problem som föreligger i

många europeiska länder ter det sig troligt att rörliga växelkurser kommer att

råda under de närmaste åren. Denna utveckling kan leda till osäkerhet på

valutamarknaderna och inte obetydliga fluktuationer i växelkurserna.

Utvecklingen på derivatmarknaden

Genom utnyttjandet av derivatmarknaden kan innehavare av finansiella instrument

minska eller eliminera riskerna på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. En

innehavare av ett räntebärande finansiellt instrument med rörlig ränta kan

exempelvis minska ränterisken genom att ingå ett räntesvappavtal med innebörden

att fast ränta erhålles och rörlig ränta betalas. Det är ränteströmmar som byts

mot varandra utan att kapitalbeloppen påverkas. Ett företag kan använda

valutaterminer i syfte att reducera valutakursrisker för framtida betalningar

från utlandet. De underliggande instrumenten i den internationella

derivathandeln är främst valutor och räntor. Handel med derivatinstrument

relaterade till aktier och råvaror förekommer i en mindre omfattning.

 På derivatmarknaden förekommer en bred variation av finansiella instrument i

termer av standardiserade, semi-standardiserade och icke-standardiserade

instrument. I princip kan derivatmarknaden delas in i två olika delmarknader; en

marknad för standardiserade kontrakt "exchange-traded" och en för OTC-kontrakt

(over the counter). Marknaden för standardiserade kontrakt består av terminer,

optioner och svappar. Standardiseringen avser det underliggande finansiella

instrumentet och volymen därav, lösenpris, löptid, leverans- samt

betalningsvillkor. På OTC-marknaden handlas främst icke-standardiserade kontrakt

såsom terminer (forwards och futures), svappar, optioner och forward rate agree-

ments med räntetak, räntegolv och lån med både räntetak och räntegolv (cap,

floor resp. collar) och svaptioner (option att få teckna en ränte- eller

valutasvapp). Vid OTC-handeln kan instrumenten vara skräddarsydda för en parts

särskilda behov och avse tillgångar som inte förekommer vid börshandeln.

OTC-handeln omfattar således derivatinstrument med villkor som parterna i detalj

kommit överens om men också instrument som i hög grad är standardiserade, t.ex.

i enlighet med internationella standardavtal.

 Som framgår av diagram 6 har den utestående globala stocken i nominellt värde

för både standardiserade kontrakt och OTC-kontrakt avseende valutor och räntor

ökat från 1 083 miljarder dollar år 1986 till 8 000 miljarder dollar år 1991.

Den genomsnittliga dagliga omsättningen uppskattas till 480 miljarder dollar

under år 1992, vilket var större än omsättningen på avistamarknaden. Den

amerikanska dollarn var den dominerande valutan på den internationella

marknaden. Den utgjorde 83 % av de totala valutatransaktionerna, medan den tyska

D-marken var den dominerande valutan på de flesta europeiska valutamarknaderna

med 50 % av den totala omsättningen. De främsta aktörerna på marknaden består av

de stora internationellt verksamma bankerna och de kapitalstarka värde-

pappersföretagen i USA, Japan, Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Schweiz.

Diagram 6 Utestående volymer på derivatmarknaden för valutor, räntor och

aktieindex

 De svenska kreditinstitutens deltagande på derivatmarknader för egen eller för

kunds räkning har ökat kraftigt under de senaste åren. Det är emellertid bara

några fåtal aktörer som är verksamma på den internationella derivatmarknaden. De

viktigaste aktörerna är S-E-Banken och Handelsbanken med en utestående volym i

nominellt värde på 2 326 miljarder kronor resp. 1 376 miljarder kronor vid

slutet av år 1993. I relation till balansomslutningen uppgick bankernas

engagemang till 511 % resp. 328 %. Den snabbt växande svappmarknaden utgör 42 %

av derivatmarknaden. Därefter kommer handeln med valutaterminer.

Riskerna i den nya finansiella miljön

Utvecklingen av de finansiella marknaderna under de senaste åren i form av ökad

diversifiering av finansiella instrument och tillkomst av andrahandsmarknader

har lett till en högre effektivitet vad gäller finansiell intermediering.

Samtidigt innebär avregleringen av den finansiella marknaden att aktörerna möter

större osäkerhet till följd av prisförändringar som styrs av utbud och

efterfrågan på marknaden. Den snabba ökningen av en mängd nya finansiella

instrument medför att marknadsaktörernas riskbedömning och riskhantering fått

ökad betydelse för att kunna hålla riskerna inom rimliga gränser.

 De risker som är förknippade med de instrument som existerar på derivat-

marknaden såsom kreditrisker, marknadsrisker och likviditetsrisker kan vara

svårare att beräkna än risker på avistamarknaden främst beroende på att

derivatinstrumentens komplexitet kan leda till en kombination av risker som är

svårare att uppskatta.

 Tillväxten av derivatmarknaden har bidragit till ökade samvariationer mellan

den finansiella marknadens olika segment. Ett derivatinstrument är ofta

sammansatt av ett antal underliggande finansiella instrument på avistamarknaden.

En räntesvapp är vanligen baserad på ett underliggande värdepapper med rörlig

ränta och ett annat med fast ränta. Det förekommer även räntesvappar som är

denominerade i två skilda valutor. En störning på derivatmarknaden för svappar

kan därför snabbt sprida sig och skapa störningar på avistamarknaden för räntor

och valutor likaväl som en störning på avistamarknaden kan sprida sig till

derivatmarknaden.Internationaliseringen av de nationella finansiella marknaderna

kan leda till ökade systemrisker i det internationella finansiella systemet.

Fallissemang eller störningar i internationellt verksamma banker kan få vittgå-

ende konsekvenser för andra institut i andra länder. Handeln med derivat-

instrument är starkt internationaliserad och dess tillväxt har ökat samvaria-

tioner mellan de nationella finansiella marknaderna. Med anledning härav har

under den senaste tiden samarbetet mellan ländernas tillsynsmyndigheter

förstärkts i syfte att minska riskerna i det internationella finansiella

systemet.

 Det växande deltagandet på derivatmarknaden har samtidigt medfört att insti-

tutens åtaganden utanför balansräkningen ökat i omfattning. Som tidigare nämnts

har de svenska bankernas åtaganden utanför balansräkningen ökat till mellan 300

och 500 % av balansomslutningen. Av den anledningen skärps kravet vad gäller

redovisning av institutens åtaganden utanför balansräkningen i syfte att kunna

göra en relativt säker bedömning av riskerna i systemet.

 Riskerna vid clearing och avveckling har ökat påtagligt i och med att volymerna

vid handel på de finansiella marknaderna har ökat i omfattning och att handeln,

som består av stora transaktionsbelopp, bedrivs i allt högre tempo. Detta har

tillsammans med erfarenheterna från börsnedgången år 1987 gett de flesta

OECD-länderna anledning att analysera och modernisera sina clearingsystem. I

Sverige har Clearingutredningen i sitt betänkande Konto, clearing och avveckling

(SOU 1993:114) föreslagit ett antal åtgärder för att förbättra säkerhet och

effektivitet vid clearing och avveckling på den svenska finansiella marknaden.

 De finansiella institutens ökade utsatthet för ett komplex av olika risker har

medfört ett växande behov av ett omfattande och diversifierat mått som kan

reflektera institutens totala riskexponering. I dag existerar internationella

regler för att hantera kreditrisker, vilka definieras som risker i banker och

andra kreditinstitut för att motparter inte kan fullfölja sina förpliktelser.

Kapitaltäckningsregler för kreditrisker har utarbetats inom Baselkommittén för

banktillsyn i vilken Sverige är medlem (se vidare avsnitt 6.2). Enligt dessa

regler, som fått beteckningen Baselöverenskommelsen ("Basle Accord"), skall

banker ha en kapitalbas som uppgår till lägst 8 % av de riskvägda beloppen. I

Sverige infördes kapitaltäckningskrav på 8 % för banker, andra kreditinstitut

och värdepappersbolag med avseende på kreditrisker fullt ut vid årsskiftet

1992/93.

 Ett sätt att stärka stabiliteten i det finansiella systemet är att ge de

gällande kapitaltäckningsreglerna ett mer täckande omfång. Kapitalkravet

utvidgas från att täcka kreditrisker till att omfatta även marknadsrisker för

institutens placeringar och åtaganden i och utanför balansräkningen. En

marknadsrisk definieras som risken för förlust som kan drabba öppna

marknadspositioner till följd av rörelser i marknadspriser, dvs. prisför-

ändringar på ränte-, aktie- och valutamarknaderna. För derivatinstrument är

risken relaterad till prisförändringar på de underliggande instrumenten.

Kapitalkraven för marknadsrisker syftar till att säkerställa att instituten har

tillräckligt med eget kapital för att kunna skydda sig mot prisförändringar på

aktie-, ränte- och valutamarknaderna.

 Tillkomsten av kapitalkrav för marknadsrisker har i likhet med kapitalkravet

för kreditrisker utvecklats genom ett nära samarbete mellan OECD-ländernas

tillsynsmyndigheter. I dag existerar två internationella fora för sådant

samarbete, nämligen inom G 10 (Basle Committee on Banking Supervision) och inom

EU. Det förekommer ett nära samarbete mellan dessa organisationer exempelvis

genom att ett flertal EU-länder är representerade i G 10. Vidare deltar

EU-kommissionen i Baselkommittén som observatör. En viktig anledning till att

kapitaltäckningsregler samordnas på internationell nivå är att större

konkurrensneutralitet därvid uppnås mellan länderna. Enhetliga internationella

regler för kapitalkrav gör det möjligt att jämföra institutens soliditet och

därmed deras konkurrensstyrka oberoende av ländernas skilda jurisdiktioner.

 För att möta de nya kapitaltäckningskraven kan det komma att krävas att

instituten använder sig av avancerad teknik för att själva kunna mäta sin

riskexponering samt rapportera exponeringen till tillsynsmyndigheter. Samtidigt

medför detta att institutens interna kontroll av risker förbättras betydligt,

eftersom den nya tekniken ger instituten möjligheter att tillämpa avancerade

beräkningsmetoder för riskhantering.

6.2 Nuvarande kapitaltäckningsregler

Nu gällande kapitaltäckningsregler bygger på dels ett av Baselkommittén år 1988

presenterat förslag (se vidare avsnitt 6.4) om gemensamma kapitaltäckningsregler

för internationellt verksamma banker, dels ett av Kreditmarknadskommittén samma

år lämnat slutbetänkande angående förnyelse av kreditmarknaden, samt dels ett av

den inom Finansdepartementet tillsatta Kapitaltäckningsgruppen samma år

presenterat förslag rörande reformering och internationell anpassning av

kapitalkravet i svenska kreditinstitut (prop. 1989/90:43, bet. 1989/90:NU 15,

rskr. 1989/90:103, SFS 1989:1086-1095).

 De av Baselkommittén år 1988 presenterade rekommendationerna rörande kapitalbas

och kapitalkrav, vilka skulle tillämpas fullt ut av alla länder inom gruppen vid

utgången av år 1992, var avsedda att tjäna två syften. De skulle dels öka

soliditeten hos internationellt verksamma banker och främja en sund utveckling

av deras rörelse, dels kunna i sin helhet tillämpas av banker i olika länder och

därigenom möjliggöra en konkurrens på lika villkor även mellan banker i olika

länder. Reglerna innehöll minimikrav och tog sikte på att bestämma kapitalkravet

i förhållande till den kreditrisk som är förenad med placeringarna. Andra

risker, t.ex. ränterisker och kursrisker för valutor och värdepapper, beaktades

inte. Enligt Baselkommitténs regler skall placeringarna klassificeras efter

riskgrad och ges olika vikttal. Det sålunda beräknade sammanvägda värdet skall

därefter ställas i relation till en på visst sätt beräknad kapitalbas. Basen

skall därvid uppgå till lägst 8 % av de riskvägda beloppen.

 Vid införandet av kapitaltäckningsbestämmelserna i svensk lagstiftning år 1990

betonades vikten av att dessa i största möjliga utsträckning utformades

enhetligt för de olika institutskategorierna samt baserades på Baselkommitténs

regler och de regler som föreslogs gälla inom EG. Även om det i ett snävt

nationellt perspektiv kunde uppnås vissa fördelar med ett lägre kapitalkrav för

verksamheter enbart inriktade på hemmamarknaden, ansågs det varken möjligt eller

önskvärt att införa sådana regler (prop. 1989/90:43 s. 89 och 90). Det

internationella perspektivet bedömdes vara avgörande. Reformen innebar totalt

sett en skärpning av kapitalkravet, vilket anpassades till en internationellt

accepterad lägsta nivå. I huvudsak enhetliga kapitaltäckningsregler infördes

därför i de lagar som då reglerade banker, finansbolag, fondkommissionsbolag,

kreditaktiebolag och hypoteksinstitut.

Banker

Nuvarande regler om kapitaltäckning i bankrörelselagen ersatte de tidigare

gällande kapitaltäckningsbestämmelserna, vilka tillkommit i samband med 1968 års

samordnade banklagstiftning. Dessa bestämmelser innebar att bankerna till skydd

för insättarna skulle ha ett visst lägsta kapital i förhållande till den

kreditrisk som är förenad med en banks tillgångar och åtaganden på

kapitalmarknaden.

 Reglerna om kapitaltäckning för banker finns i 2 kap. 9-11 §§ bankrörelselagen.

Bankerna skall enligt 9 § vid varje tidpunkt ha en kapitalbas som motsvarar 8 %

av värdet av bankens placeringar (kapitalkrav). Kapitaltäckningsreglerna bygger

generellt på en indelning av placeringarna i olika riskklasser, där högre risk

kräver större kapitaltäckning. Kapitalkravet bestäms enligt 10 § i förhållande

till bankens tillgångar samt sådana garantiförbindelser och andra åtaganden på

kapitalmarknaden som innebär en kreditrisk för banken (placeringar).

 I 9 a § lämnas en beskrivning av kapitalbasens sammansättning och beräkning.

Kapitalbasen skall uteslutande bestå av inbetalt kapital, uppdelat i primärt och

supplementärt kapital.

 Med primärt kapital, som skall utgöra minst hälften av kapitalbasen, menas eget

kapital samt öppet redovisade reserver av högsta kvalitet som oavkortat kan tas

i anspråk för att täcka en uppkommen förlust. Detta kapital utgörs av dels eget

kapital i bankaktiebolag, reservfond och uppskrivningsfond i sparbank samt, med

undantag för förlagsinsatser, eget kapital i föreningsbanker, dels 70 % av vissa

angivna värderegleringsreserver och av skatteutjämningsreserven, dels reserver

och kapitaltillskott som efter särskilt medgivande i varje enskilt fall såsom

likställt med primärt kapital får inräknas i kapitalbasen.

 Med supplementärt kapital avses huvudsakligen upplånat kapital. Därmed avses

dels nominellt värde av förlagsandelsbevis, förlagsbevis och andra

skuldförbindelser med efterställd betalningsrätt, dels reserver och

kapitaltillskott som efter särskilt medgivande i varje enskilt fall får inräknas

i kapitalbasen.

 Avräkning från kapitalbasen skall ske med det bokförda värdet av vad som

tillskjutits som aktiekapital eller i annan form till finansiella företag som

inte är dotterbolag under förutsättning att tillskottet överstiger 5 % av

företagets egna kapital eller motsvarande. Detsamma gäller om summan av

tillskott som är mindre än 5 % uppgår till mer än 10 % av bankens eget kapital

resp. egna fonder (prop. 1989/90:43 s. 111 och 112).

 Kapitalkravet bestäms i förhållande till den kreditrisk som är förenad med en

banks placeringar (10 §). Placeringarna grupperas efter kreditrisk utifrån en

stigande skala från ingen till hög kreditrisk med två mellansteg. Den första

gruppen omfattar likvida medel, placeringar hos eller garanterade av stater,

svensk kommun, centralbanker och liknande organ. Den andra gruppen omfattar

placeringar hos eller garanterade av svenska kreditinstitut m.m., utländska

kommuner eller motsvarande, utländska banker och internationella

utvecklingsbanker. Den tredje gruppen omfattar placeringar med säkerhet i

bostadsfastighet och den fjärde gruppen övriga placeringar. Vid beräkningen av

kapitalkravet får undantas placeringar utan kreditrisk, liksom fordringar inom

en koncern och fordringar som har garanterats av ett företag inom koncernen.

Placeringarna inom övriga grupper skall tas upp med 20, 50 resp. 100 % av sitt

värde. Grupperingen innebär i praktiken krav på kapitaltäckning med 0, 1,6, 4

resp. 8 %.

 Nu nämnda regler kompletteras av reglerna i 11 § om konsoliderad kapital-

täckning, vilka skall tillämpas beträffande företag inom en och samma koncern.

Hypoteksinstituten

För hypoteksinstituten infördes kapitaltäckningsregler den 1 februari 1990 i 39

b-39 d §§ lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och om

stadshypoteksföreningar (upphävd den 1 mars 1992 genom SFS 1992:701), 60 a-60 c

§§ lagen (1970:65) om Sveriges allmänna hypoteksbank och om hypoteksföreningar

samt 3 a-3 c §§ lagen (1980:1097) om Svenska skeppshypotekskassan.

Bestämmelserna har utformats efter mönster från motsvarande bestämmelser för

övriga kreditinstitut, med vissa avvikelser som uteslutande är motiverade med

hänsyn till hypoteksinstitutens särskilda karaktär, t.ex. vad som skall utgöra

primärt kapital.

Värdepappersbolag

I lagen om värdepappersrörelse, vilken den 1 augusti 1991 ersatte 1979 års

fondkommissionslag, regleras företag som bedriver verksamhet på värde-

pappersmarknaden.

 Regler om kapitaltäckning finns i 5 kap. lagen om värdepappersrörelse. Värde-

pappersbolag som har tillstånd att handla för egen räkning (1 kap. 3 § 3) eller

att medverka vid emission (1 kap. 3 § 5) eller som har Finansinspektionens

medgivande att ta emot medel på konto skall ha 8 % kapitaltäckning. Reglerna

överensstämmer med dem som fanns intagna i fondkommissionslagen, vilka i sin tur

infördes år 1990 samtidigt med motsvarande regler i bl.a. bankrörelselagen. Vad

gäller innehållet i de kapitaltäckningsregler som gäller för värdepappersbolag

kan hänvisas till den tidigare lämnade redogörelsen för innehållet i

kapitaltäckningskraven för banker.

 Värdepappersbolag och svenska bankinstitut begränsas med stöd av en bestämmelse

i 4 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse i sin rätt att förvärva och driva

handel med finansiella instrument till vissa risknivåer relaterade till

institutets kapitalbas. Även dessa placeringar kräver kapitaltäckning. Närmare

föreskrifter som anger vilka risknivåer som är tillåtna har utfärdats av

Finansinspektionen i dess föreskrifter angående handel och tjänster på

värdepappersmarknaden (FFFS 1992:1). Enligt dessa skall ett värdepappersbolags

eller svenskt bankinstituts innehav av finansiella instrument mätas såsom

nettopositioner i förhållande till kapitalbasen. Därvid skall positioner i

aktier och aktierelaterade instrument särskiljas från positioner i

kreditmarknadsinstrument. Beträffande aktier och aktierelaterade instrument

föreskrivs positionsbegränsningar, ställda i relation till kapitalbasen, till

mellan 25 och 125 %. I fråga om kreditmarknadsinstrument får ett

värdepappersbolag inneha instrument i sådan omfattning att den riskvägda

nettopositionen aldrig är större än 15 gånger kapitalbasen. Om synnerliga skäl

föreligger får inspektionen medge innehav av såväl aktier och aktierelaterade

instrument som kreditmarknadsinstrument i större omfattning än vad som nu

angetts. Denna begränsningsregel gäller inte utländska företag med filial här i

landet. Enligt motivuttalanden bör det ankomma på tillsynsmyndigheten i

företagets hemland att kontrollera att företagets innehav av finansiella

instrument inte medför en oförsvarlig riskexponering (prop. 1990/91:142 s. 127).

Frågan om dessa begränsningsregler behandlas vidare i avsnitt 6.5.

Kreditmarknadsbolag

Lagen om kreditmarknadsbolag trädde i kraft samtidigt med EES-avtalet, dvs. den

1 januari 1994 (prop. 1992/93:89, bet. 1992/93:NU9, rskr. 1992/93:109, SFS

1992:1610, 1993:1646). Lagen innehåller enhetliga regler för sådana

kreditinstitut, vars verksamhet tidigare reglerades av lagen om kreditaktiebolag

och lagen om finansbolag. De företag som omfattas av den nya lagen benämns

kreditmarknadsbolag. För dessa bolags verksamhet finns i lagen - utöver vissa

rörelseregler såsom t.ex. bestämmelser om aktieförvärv, enhandsengagemang och

kreditjäv - även bestämmelser om kapitaltäckning. Lagen tillkom bl.a. för att i

en gemensam lag för kreditaktiebolag och finansbolag så långt som möjligt

försöka samla de svenska regler som blev följden av införlivandet av ett antal

EG-direktiv som reglerar kreditinstitut.

 Kapitaltäckningsreglerna i 4 kap. lagen om kreditmarknadsbolag motsvarar de

bestämmelser om kapitaltäckning som fanns i lagen om finansbolag. Bestämmelserna

överensstämmer med de tidigare redovisade kapitaltäckningsreglerna för banker.

6.3 Direktivet om kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut

Den 15 mars 1993 antog EG:s råd direktivet 93/6/EEG om kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut. I och med detta direktiv kompletteras

tidigare antagna bestämmelser på tillsynsområdet för värdepappersföretag och

kreditinstitut, vilka syftar till att skapa säkerhet och stabilitet för handeln

med finansiella tjänster. I direktivet föreskrivs dels bestämmelser om

kapitalbas och startkapital för värdepappersföretag, dels gemensamma kapital-

täckningsregler för värdepappersföretag och kreditinstitut för diverse risker,

dels mätning och rapportering av stora exponeringar samt tillämpning av

gruppbaserad tillsyn för finansiella grupper.

 I direktivet finns föreskrifter om det minsta startkapital ett värdepappers-

företag skall ha för att få bedriva värdepappersverksamhet. Dessa bestämmelser

har behandlats i avsnitt 5.5.

 Genom en bestämmelse i det nya kapitalkravsdirektivet görs de kapital-

täckningsregler för kreditrisker som finns i direktivet om kapitaltäckningsgrad

för kreditinstitut (89/647/EEG) tillämpliga även på värdepappersföretag. Detta

innebär att kapitalkraven för kreditrisker blir enhetliga för

värdepappersföretag och kreditinstitut.

 Enligt direktivet skall värdepappersföretag och kreditinstitut ha en kapitalbas

för att - utöver kreditrisker - kunna täcka de risker som existerar på de skilda

finansiella marknaderna, dvs. marknadsrisker.

 Kapitaltäckningsreglerna för marknadsrisker omfattar bl.a. ränte- och

aktiekursrisker samt avvecklings- och motpartsrisker som ett institut är utsatt

för i sin verksamhet i handelslagret (trading book) samt valutakursrisker för

hela verksamheten.

 Kapitaltäckningskravet skall omfatta institutens nettoposition i varje enskild

valuta som ingår i den totala verksamheten inkl. åtaganden på derivatmarknader

såsom options-, termins- och svappmarknader.

 Kapitalkraven omfattar även institutens placeringar och åtaganden i och utanför

balansräkningen. Direktivet föreskriver metoder för beräkningen av kapitalkraven

för derivatinstrument. Värderingen av dessa instrument skall baseras på det

underliggande instrumentet till gällande marknadspriser på avistamarknaden.

Vidare skall vid värderingen av institutens handelslager principen om

marknadsvärdering (mark to market) tillämpas.

 Genom bestämmelser i kapitalkravsdirektivet görs direktivet om övervakning och

kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG) tillämpligt även för

värdepappersföretag. Kapitalkravsdirektivet innehåller också bestämmelser för

beräkning av stora exponeringar som ingår i institutens handelslager.

 Genom bestämmelser i kapitalkravsdirektivet görs också reglerna i direktivet om

gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut (92/30/EEG) tillämpliga för

värdepappersföretag. Detta innebär att rapportering, bevakning samt beräkning av

kapitalbasen och kapitalkraven skall ske även för en finansiell företagsgrupp.

De föreslagna kapitaltäckningsreglerna för kredit- och marknadsrisker skall

således beräknas även på gruppnivå. Detta medför att värdepappersföretag och

kreditinstitut, som utgör en del av en grupp, är föremål för enhetliga regler

vad gäller kapitalkrav.

 Kapitalkravsdirektivet påbjuder ökat samarbete mellan tillsynsmyndigheter i de

olika medlemsländerna. Det innehåller bestämmelser om hur tillsynsansvaret skall

fördelas mellan myndigheterna beträffande institut som erbjuder tjänster över

nationella gränser. Det föreskriver vidare att utbyte av information och

synpunkter mellan myndigheterna skall ske regelbundet för att tillförsäkra en

effektiv tillsyn. Vid utbyte av information skall tillsynsmyndigheterna beakta

bestämmelserna om sekretess i tidigare antagna rättsakter.

 I direktivet har förutsatts att vissa ändringar av direktivets regler kommer

att ske. Det har bl.a. föreskrivits att kommissionen för ministerrådet skall

presentera ett förslag till kapitaltäckningsregler för handel med råvaror,

råvaruderivat och andelar i fondföretag. Direktivet innehåller vidare en

revideringsklausul. Kommissionen skall inom tre år lägga fram ett förslag till

ministerrådet om en eventuell revidering av direktivet till följd av

förändringar på de finansiella marknaderna.

 Direktivet skall införlivas med nationell lagstiftning samtidigt som direktivet

om investeringstjänster, vilket innebär att reglerna skall vara i kraft senast

den 1 januari 1996.

6.4 Baselkommitténs förslag

Baselkommittén är ett samarbetsorgan på bankområdet för centralbanker och andra

tillsynsmyndigheter från G 10-länderna (Belgien, Frankrike, Italien, Japan,

Kanada, Nederländerna, Schweiz, Storbritannien, Sverige, Tyskland och USA samt

Luxemburg). Baselkommittén antog år 1988 de regler om kapitaltäckningskrav för

internationellt verksamma banker som sedan blivit internationellt normerande och

som också tagits in bl.a. i den svenska bankrörelselagen (se avsnitt 6.2). De

nuvarande kapitaltäckningsreglerna tar sikte enbart på kreditrisker.

 Baselkommittén har under år 1993 remitterat ett förslag om tillägg till

kapitaltäckningsreglerna för banker. Medlemsländernas synpunkter skulle vara

kommittén tillhanda senast vid årsskiftet 1993/94. Förslagen, som sannolikt

kommer att antas av centralbankscheferna i G 10, är tänkta att träda i kraft

tidigast år 1996.

 Kommitténs förslag innebär i huvudsak

 - att villkoren för nettning vid beräkning av kapitalkravet (utjämning av

parternas förpliktelser att leverera finansiella instrument och/eller åtaganden

att betala) preciseras,

 - att kapitaltäckningskrav för risker på ränte- och aktiepositioner i

handelslagret och valutapositioner i hela verksamheten införs, och

 - att metoder införs för att mäta den totala ränterisken i en bank.

Nettning

Begreppet nettning (netting) används som beteckning för dels en nettouträkning

av ett instituts egna långa och korta positioner, dels för utjämning, mellan två

eller flera parter enligt avtal, av förpliktelser att betala eller att leverera

finansiella instrument (bilateral eller multilateral nettning). Den sistnämnda

typen av nettning kan också kallas kontrakts- eller avtalsnettning. Bilateral

nettning är ett slag av kvittning som omfattar såväl betalningsförpliktelser som

skyldigheter att leverera finansiella instrument. Baselkommitténs förslag berör

bilateral och multilateral nettning, dvs. kvittning av motpartens förpliktelser.

 Enligt 1988 års regler tillåts endast en form av nettning, nämligen bilateral

nettning genom novation av svappar och liknande kontrakt i samma valuta och med

samma avvecklingsdag. Baselkommittén föreslår nu att bilateral nettning i större

utsträckning skall tillåtas i kapitaltäckningssammanhang och således att banker

skall få ökade möjligheter till bilateral nettning av kreditrisker. I de fall

bilateral nettning godkänns skall kapitalkravet beräknas efter det att parternas

krav på varandra har utjämnats till nettopositioner. Eftersom kapitalkravet

därmed minskar medför möjligheten till bilateral nettning lägre

kapitalkostnader. För att ett nettningsavtal skall godkännas ur kapitaltäck-

ningssynpunkt krävs att avtalet är juridiskt hållbart. Det är tillsynsmyn-

digheten som avgör om nettningsarrangemangen är godtagbara. Vidare diskuteras i

förslaget möjligheten att i framtiden godkänna även multilaterala nettnings-

arrangemang.

 I ett direktivförslag (COM(94)105) om ändring av direktivet om kapitaltäck-

ningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG) har föreslagits möjlighet till

riskreducering genom bilateral nettning i fråga om behandling av ränte- och

valutakursrelaterade poster utanför balansräkningen.

Kapitalkrav för marknadsrisker

Enligt Baselkommitténs förslag kommer de nya kapitaltäckningskraven att vara

sammansatta av minimikrav för:

 - kreditrisker för lån, investeringar och motpartsåtaganden (motpartsrisk),

 - ränte- och aktierisker för bankens värdepappersportfölj som ingår i

handelslagret, och

 - valutakursrisker för hela verksamheten.

 Beräkning av kapitalkravet för ränte- och aktierisker skall ske enligt en metod

som innebär att kapitalkravet skall beräknas för dels de risker som är

förknippade med enskilda instrument (specifik risk), dels den totala risken för

hela marknaden (generell risk).

 För beräkningen av kapitalkravet för valutakursrisker föreslår kommittén en

två-stegs-metod. Först beräknas riskexponeringen för varje enskild valuta (inkl.

positioner på derivatmarknader). Därefter beräknas riskexponeringen för

institutets valutaportfölj. Institutet har möjlighet att tillämpa en

simuleringsmetod vid beräkning av riskexponering för valutaportföljen.

 De föreslagna åtgärderna kommer i viss utsträckning att ersätta de befintliga

kapitalkraven för kreditrisker. Detta beror på att beräkningarna av kapital-

kraven kommer att bli mer relaterade till de specifika risker som är förknippade

med de olika finansiella instrumenten i stället för att enbart relatera

beräkningarna till en generell risk för placeringar. Samtidigt skall

kapitalkravet för ett finansiellt instrument beräknas oberoende av om institutet

har en köp- eller en säljposition, medan enligt de befintliga reglerna

kapitalkravet för kreditrisker beräknas enbart på placeringar.

Mätning av ränterisker

Baselkommittén föreslår som ovan angetts även metoder för att mäta och rappor-

tera den totala ränterisken i en bank.

 Vid beräkningen av kapitaltäckningskrav tas ingen hänsyn till den totala ränte-

risken i en bank. En sådan risk kan vara betydande och äventyra soliditeten. När

Baselkommitténs nuvarande regler togs fram år 1988 kunde man på grund av stora

skiljaktigheter mellan medlemsländerna inte kräva kapitaltäckning för den totala

ränterisken.

 Kommittén vill nu inte gå längre än att föreslå gemensamma metoder för att mäta

och rapportera den totala ränterisken. Kommittén anger att avsikten med

gemensamma mätmetoder inte är att ställa krav på kapitaltäckning utan att i god

tid kunna identifiera extrema fall av "mismatchning" och att förbättra sam-

ordningen mellan medlemsländernas tillsynsmyndigheter. Detta kommer att göra

bevakningen av de internationellt verksamma bankernas ränteriskexponering mer

effektiv.

Skillnader mellan Baselkommitténs förslag och EG:s direktiv

Baselkommitténs förslag är i många delar identiskt med de regler som föreskrivs

i EG:s direktiv om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. En

grundläggande skillnad är dock att Baselkommitténs förslag skall gälla endast

internationellt verksamma banker. Det är emellertid fritt för medlemsländerna

att utvidga tillämpningen av bestämmelserna att omfatta även andra finansiella

institut.

 En annan viktig skillnad är att kapitalkraven enligt Baselkommitténs förslag

inte skall gälla avvecklings- och motpartsrisker. De gällande kapitalkraven

beträffande kreditrisker fångar emellertid upp motparts- och avvecklingsrisker

till sitt fulla värde. EG:s direktiv ställer lägre kapitalkrav avseende dessa

risker eftersom kraven räknas enbart på prisskillnaden mellan det avtalade

slutpriset och det gällande marknadsvärdet beroende på den tid som förflutit

efter avtalad avvecklingsdag. Vidare ställer direktivet lägre kapitalkrav vid

emissioner eftersom kraven beräknas utifrån en stege i fallande skala beroende

på de resterande beloppen.

 Som nämnts ovan anges i EG:s direktiv att bestämmelserna kan revideras inom tre

år från direktivets införlivande med den inhemska lagstiftningen på grundval av

förändringar på de finansiella marknaderna och resultatet av det internationella

samarbetet inom tillsynsområdet. Ambitionen är att de regler och bestämmelser

som inom EG gäller på det finansiella området skall ligga i paritet med andra

internationella överenskommelser.

6.5 Införlivandet av EES-reglerna om

kapitaltäckningskrav för marknadsrisker

Regeringens förslag: EES-reglerna om kapitalkrav för marknadsrisker införlivas

med den svenska lagstiftningen. De nya kapitaltäckningsreglerna skall gälla för

banker, kreditmarknadsbolag, Svenska skeppshypotekskassan och värdepappersbolag.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte någon erinran mot

förslaget eller tillstyrker detta med konstaterande att Sverige genom

EES-avtalet och tilläggsavtalet har ett åtagande att införliva de aktuella

EES-reglerna med den svenska lagstiftningen. Riksbanken framhåller att inför-

andet av kapitaltäckningsregler för marknadsrisker representerar ett viktigt

steg i strävandena att reducera riskerna för instabilitet i det finansiella

systemet. Riksbanken betonar samtidigt att kapitaltäckningsregler endast kan ses

som en länk i en kedja som i övrigt består av en effektiv tillsyn, adekvata

rapporteringsrutiner och framför allt en effektiv riskhantering i kreditinstitut

och värdepappersbolag. Allmänna pensionsfonden (första-tredje fondstyrelserna)

anser att införandet av dessa regler i svensk lagstiftning innebär en viktig

konkurrensneutralitet mellan svenska och övriga länders värdepappersföretag.

Svenska Bankföreningen betonar som en allmän princip för implementeringen av

EES-reglerna i svensk lagstiftning vikten av konkurrensneutralitet gentemot

utlandet. Bankföreningen anser vidare att limitregeln i 4 kap. 4 § lagen om

värdepappersrörelse bör slopas i samband med att kapitalkrav för marknadsrisker

i handelslagret nu införs. Svenska Bankkunders Riksförbund är i princip positivt

till EG-anpassningen dels därför att konkurrensen därigenom ökar bankkundernas

säkerhet, dels därför att konkurrensen ökar när det blir enklare för utländska

banker att etablera sig i Sverige.

 Skälen för regeringens förslag: Som tidigare framgått innebär det tillägg till

EES-avtalet som riksdagen beslutat om den 1 juni 1994 bl.a. att reglerna om

kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut enligt direktivet

93/6/EEG skall införlivas med den svenska lagstiftningen.

 Kapitalkravsdirektivet föreskriver i artikel 4 att kreditinstitut och

värdepappersföretag skall ha en kapitalbas som vid varje tidpunkt överstiger

eller motsvarar summan av de kapitaltäckningskrav som anges i direktivet för att

täcka de marknadsrisker institutet är utsatt för samt sådana kreditrisker som

regleras i direktivet 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut.

Begreppet institut definieras i artikel 2.3 i kapitalkravsdirektivet som

kreditinstitut och värdepappersföretag. Med kreditinstitut (artikel 2.1) avses

alla institut som anges i första strecksatsen i artikel 1 i direktivet om

samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva

verksamhet i kreditinstitut (77/780/EEG) och som är underkastade de krav som

åläggs genom direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG),

dvs. alla institut vars verksamhet består i att ta emot återbetalbara medel från

allmänheten, antingen genom insättningar eller i annan form, såsom fortlöpande

utgivning av obligationer och andra jämförbara värdepapper, samt att bevilja

kredit för egen räkning. Definitionen har närmare behandlats i propositionen om

ändrad lagstiftning för banker och andra kreditinstitut med anledning av

EES-avtalet m.m. (prop. 1992/93:89 s. 101 och 102). Definitionen träffar både

banker och kreditmarknadsbolag, vilka finansierar sig på den allmänna marknaden.

Även hypoteksinstituten faller in under definitionen. Detta har tidigare kommit

till uttryck, exempelvis då likformiga kapitaltäckningsregler, grundade på EG:s

direktiv 89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut och direktiv 89/647/EEG,

infördes år 1990 (se avsnitt 6.2).

 En särskild fråga är emellertid om hypoteksinstituten bör föras in under de nya

kapitaltäckningsreglerna avseende marknadsrisker. I Sverige finns tre slag av

hypoteksinstitut, nämligen Konungariket Sveriges stadshypotekskassa, Sveriges

allmänna hypoteksbank med landshypoteksföreningar samt Svenska

skeppshypotekskassan. Institutens framtida organisation och verksamhet har under

en längre tid varit föremål för utredning vilken för Stadshypoteks del

resulterat i en ny organisation. Beträffande Landshypotek har beslutats en lag

om ombildning av landshypoteksinstitutionen (prop. 1993/94:216, 1993/94:Nu27,

rskr. 1993/94:446, SFS 1994:758).

 Stadshypotek ombildades den 1 januari 1993 genom att institutets rörelse

överfördes till ett för ändamålet bildat kreditaktiebolag, Statshypotek AB.

Ombildningen gick till på det sättet att stadshypotekskassan och

stadshypoteksföreningarna fusionerades, varefter rörelsen fördes över till ett

av kassan helägt aktiebolag (prop. 1991/92:119, bet. 1991/92:NU32, rskr.

1991/92:323, SFS 1992:701). Lagen (1968:576) om Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar upphävdes och ersattes av

lagen (1992:701) om Konungariket Sveriges stadshypotekskassa. Bolaget inordnades

därmed i den lagstiftning som reglerar kreditaktiebolagens (numera

kreditmarknadsbolagens) verksamhet. Kassan förvaltar efter ombildningen

obligationsskulden och reverser utställda av Stadshypotek AB samt äger och

förvaltar under en övergångsperiod samtliga aktier i Stadshypotek AB. Kassans

aktieinnehav i bolaget skall, enligt vad som uttalats i propositionen om

ombildningen av stadshypoteksorganisationen, avvecklas inom tio år (prop.

1991/92:119 s. 44).

 Beträffande frågan om kapitaltäckning anfördes i propositionen (s. 44)

följande.

 "Ombildningen av stadshypoteksorganisationen är en unik företeelse och rör en

 säregen organisationsform. Speciella hänsyn måste därför tas för att projektet

 skall kunna förverkligas. Enligt gällande regler har kassan och föreningarna i

 kapitaltäckningshänseende behandlats som en enhet. Det har varit naturligt att

 som placeringar endast beakta sådana som har skett utanför organisationen. Den

 omständigheten att den föreslagna ombildningsmodellen kräver att kassan består

 under en övergångstid bör inte orsaka att den synen förändras. Hänsyn måste tas

 till att de generella reglerna om kapitaltäckning inte lämpligen kan appliceras

 på kassan. Även om kassan definitionsmässigt skulle kunna betecknas som ett

 kreditinstitut, innebär intressegemenskapen mellan bolaget och kassan samt den

 ombildade kassans mycket begränsade uppgifter att ett kapitalkrav på kassan

 inte framstår som rimligt. Så länge kassan har det bestämmande inflytandet över

 bolaget saknar ett kapitaltäckningskrav på kassan för övrigt betydelse eftersom

 interna placeringar och tillskott undantas vid den konsoliderade kapitaltäck-

 ningen. Till detta kommer att den statliga garantin medför att obligations-

 innehavarna i praktiken har ett skydd som överstiger det som enbart

 kapitaltäckningsreglerna skulle ge."

 Mot bakgrund av vad som sålunda anfördes i lagstiftningsärendet i samband med

ombildningen bör Stadshypotekskassan i sin ombildade form falla utanför den nu

föreslagna kapitaltäckningsreformen. För det efter fusionen bildade

kreditmarknadsbolaget Stadshypotek AB gäller kapitaltäckningsreglerna för sådana

bolag.

 Vad gäller Sveriges allmänna hypoteksbank och landshypoteksföreningarna

(landshypotek) kan följande noteras. Landshypoteksorganisationen regleras av

lagen (1970:65) om Sveriges allmänna hypoteksbank och om

landshypoteksföreningar. Riksdagen har beslutat om en ombildning av Landshypotek

per den 1 januari 1995. Ombildningen skall ske genom att landshypoteks-

föreningarna ombildas till en av föreningarna bildad ekonomisk förening. Den

ekonomiska föreningen tillskjuter sedan sin rörelse som apportegendom till ett

av föreningen bildat aktiebolag (kreditmarknadsbolag) - Landshypotek AB - mot

att föreningen erhåller samtliga aktier i bolaget. Hypoteksbanken överlåter sin

rörelse, utom obligationsskulden och övrig upplåning, till

kreditmarknadsbolaget. Banken erhåller av bolaget reverser eller andra

skuldförbindelser. Grundfonden är kvar i Hypoteksbanken. Fonden ställs till

bankens förfogande för ny upplåning i ytterligare två och ett halvt år.

Hypoteksbanken skall avveckla den utestående obligationsstocken. Därefter skall

banken likvideras. I fråga om Landshypoteks kapitaltäckning uttalas i motiven

att ombildningen av landshypoteksorganisationen är en unik företeelse som rör en

säregen organisationsform. Under den tid som Hypoteksbanken svarar för

nyupplåning av de medel som behövs för utlåning i kreditmarknadsbolagets rörelse

är banken definitionsmässigt fortsatt att anse som ett kreditinstitut. I

propositionen föreslås därför att Hypoteksbanken och kreditmarknadsbolaget skall

ha gemensam kapitaltäckning under de två och ett halvt år som Hypoteksbanken

skall svara för Landshypotek AB:s kapitalförsörjning (prop. 1993/94:216 s. 38).

Bestämmelserna i 10-13 §§ i lagen (1994:759) om Sveriges allmänna hypoteksbank

(jfr med 4 § i lagen (1994:758) om ombildning av landshypoteksinstitutionen)

reglerar kapitaltäckningen under den tid som Hypoteksbanken svarar för

nyupplåning av de medel som behövs för utlåning i kreditmarknadsbolagets

rörelse, dvs. fram till den 1 juli 1997. Det saknas anledning att ändra på denna

specialreglering som skall gälla för Landshypotek AB och Hypoteksbanken för

tiden fram till den 1 juli 1997. Detta innebär att Landshypotek AB först fr.o.m.

den dagen kommer att lyda under de nu föreslagna, allmänna reglerna om kapital-

täckning.

 Svenska skeppshypotekskassan regleras av lagen (1980:1097) om Svenska

skeppshypotekskassan. I artikel 1.2 i direktivet om kapitaltäckningsgrad för

kreditinstitut (89/647/EEG) anges att medlemsstaterna inte behöver tillämpa det

direktivet på sådana kreditinstitut som är angivna i artikel 2.2 i direktiv

77/780/EEG. Genom ett tillägg i EES-avtalets bilaga IX till artikel 2.2

inkluderas Svenska skeppshypotekskassan i denna krets av kreditinstitut. Ett

motsvarande tillägg finns intaget i Sveriges medlemskapsfördrag med EU.

Möjlighet finns således att undanta Skeppshypotekskassan från

kapitaltäckningsregler. Nuvarande kapitalkravsregler för kreditrisker omfattar

emellertid Skeppshypotekskassan. Bestämmelser om kapitaltäckning för

kreditrisker infördes år 1990 efter mönster från motsvarande bestämmelser för

övriga kreditinstitut endast med de avvikelser som ansågs motiverade med hänsyn

till Skeppshypoteks särskilda karaktär. Med hänsyn härtill bör de föreslagna

kapitaltäckningsreglerna för marknadsrisker även gälla Skeppshypotekskassan.

 Begreppet värdepappersföretag definieras i artikel 2.2 i kapitalkravsdirektivet

- med vissa närmare angivna undantag - som sådana institut som definieras i

artikel 1.2 i investeringstjänstedirektivet, dvs. sådana företag som

yrkesmässigt tillhandahåller investeringstjänster (värdepapperstjänster).

 Den lagstiftning som således i första hand berörs av kapitalkravsdirektivet är

den som reglerar banker och andra kreditinstitut samt värdepappersbolag, dvs.

bankrörelselagen, lagen om kreditmarknadsbolag samt lagen om

värdepappersrörelse. Vidare berörs den särskilda lagstiftning som gäller för

Svenska skeppshypotekskassan. Gällande kapitaltäckningsregler för kreditrisker

kommer härigenom att kompletteras med regler om kapitalkrav för marknadsrisker

för samtliga kreditinstitut och värdepappersbolag. De nya

kapitaltäckningsreglerna omfattar således alla typer av värdepappersbolag

oavsett vilken verksamhet bolagets tillstånd avser.

 För i Sverige etablerade utländska företagsfilialer bör inte krav uppställas på

särskilt avskilt kapital. I fråga om kapitaltäckning kommer hemlandets

lagstiftning att gälla för filialerna. EG-direktivens krav på harmonisering av

medlemsstaternas normer för kapitalbas och kapitaltäckning innebär att i

huvudsak likalydande regler kommer att tillämpas inom hela EES.

 Vid införlivandet av kapitalkravsdirektivet med svensk lagstiftning har ett

antal faktorer beaktats i den mån direktivet gett utrymme för detta. Det är

viktigt att slå vakt om konkurrensneutralitet vad gäller efterfrågan och utbud

av olika slag av finansiella instrument. Kapitaltäckningsreglerna är utformade

efter instrumentens riskbenägenhet. Instrument förknippade med en högre risk

medför ett högre kapitaltäckningskrav. Med utgångspunkt i denna grundprincip

kommer kapitaltäckningsreglerna att vara enhetligt utformade vad gäller samma

slag av finansiella instrument. En annan princip är att de svenska instituten

inte skall missgynnas gentemot EU-ländernas institut. Normalt bör inte högre

krav än EG:s minimikrav ställas på de svenska instituten, under förutsättning

att riskerna på den svenska marknaden inte bedöms avvika alltför mycket från de

risker som har förutsatts vid antagandet av direktivet.

 Beträffande lagen om värdepappersrörelse föranleder införandet av kapital-

kravsdirektivets bestämmelser inledningsvis följande överväganden. I 4 kap. 4 §

sägs att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen i

föreskrifter skall ange risknivåer för värdepappersbolags och svenska

bankinstituts innehav av finansiella instrument (se även avsnitt 6.2).

Bestämmelsen har betydelse främst för företag med tillstånd att bedriva handel

för egen räkning (1 kap. 3 § 3) eller att medverka vid emissioner m.m. (1 kap. 3

§ 5). Endast företag med sådana tillstånd har nämligen möjlighet att i någon

större omfattning förvärva finansiella instrument och därmed utsätta sig för de

risker som sådana placeringar innebär.

 I förarbetena till lagen om värdepappersrörelse övervägdes att behålla

fondkommissionslagens (1979:748) bestämmelser om begränsning av handelslagret

(prop. 1990/91:142 s. 123-125). Det konstaterades att kapitaltäckningsregler som

beaktar kreditrisken i en placering är otillräckliga för att möta den risk som

en placering i ett finansiellt instrument innebär, den s.k. kursrisken. Av

flera, i propositionen redovisade, skäl föreslogs att fondkommissionslagens

regler om handelslager skulle tas bort. I stället föreslogs ett limitsystem

innebärande att ett värdepappersbolag vid förvärv av finansiella instrument

måste hålla sig inom vissa föreskrivna risknivåer. Med ett limitsystem ansågs

kravet på att beakta kursrisken med en placering ha uppfyllts på ett godtagbart

sätt. Ett sådant system skulle också ligga i linje med de diskussioner om nya

internationella kapitaltäckningsregler avseende kursrisker som då fördes i

Baselkommittén och inom EG (prop. 1990/91:142 s. 126).

 Med hänsyn till det förväntade innehållet i EG:s förslag till kapital-

kravsdirektiv uttalades i motiven att det inte var lämpligt att då ändra

gällande kapitaltäckningsregler, utan att en sådan ändring fick anstå till dess

att ett färdigt EG-direktiv förelåg. Däremot borde i avvaktan på de nya

EG-reglerna de risker som kunde uppkomma med innehav av finansiella instrument

beaktas (prop. 1990/91:142 s. 129), vilket sålunda kom till uttryck genom

limitregeln i 4 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse.

 I och med att kapitalkravsdirektivets bestämmelser nu införlivas med den

svenska lagstiftningen kan ifrågasättas om det finns behov av att ha kvar

limitregeln. Svenska Bankföreningen har invänt att limitregeln bör slopas i

samband med att kapitalkrav för marknadsrisker i handelslagret införs. Mot

bakgrund av bl.a. den osäkerhet som i nuläget kan sägas råda om effekterna av de

här föreslagna kapitaltäckningsreglernas tillämpning bör emellertid denna regel

fortsättningsvis gälla vid sidan av de nya reglerna om kapitalkrav för

marknadsrisker. Frågan kan dock komma att omprövas vid ett senare tillfälle på

grundval av vunna erfarenheter av de nya kapitaltäckningsreglerna.

6.6 Ny gemensam lag om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag

Regeringens förslag: Bestämmelser om kapitaltäckning för kredit- och marknads-

risker förs - tillsammans med nya regler om stora exponeringar och gruppbaserad

redovisning - samman i en ny lag, lagen om kapitaltäckning och stora expone-

ringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Detta innebär att de regler om

kapitaltäckning som nu finns för banker, kreditmarknadsbolag, Svenska skepps-

hypotekskassan och värdepappersbolag i olika lagar tas bort ur dessa. Detsamma

gäller de regler om enhandsengagemang som finns för banker, kreditmarknadsbolag

och värdepappersbolag.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon erinran

mot förslaget om en ny gemensam lag. Riksbanken finner lösningen med en gemensam

lag rationell och ägnad att underlätta en effektiv tillämpning av reglerna.

Några remissinstanser, däribland Hovrätten över Skåne och Blekinge, anser att

lagtexten på grund av de många förekommande tekniska fackuttrycken är

svårtillgänglig. OM Stockholm AB tillstyrker förslaget och anser att genom detta

skapas enhetlighet och överblickbarhet avseende de ifrågavarande reglerna.

Svenska Bankföreningen tillstyrker att de nya reglerna införs i en gemensam lag

men förutsätter att Finansinspektionen före meddelandet av föreskrifter enligt

bemyndigandet - liksom hittills i andra fall - inhämtar synpunkter från

vederbörliga marknadsintressenter. Detta är enligt föreningen särskilt angeläget

när lagens bestämmelser är mycket generellt utformade och en stor mängd

detaljbestämmelser skall lämnas i föreskrifter.

 Skälen för regeringens förslag: Som framgått av tidigare lämnad redogörelse för

gällande rätt (avsnitt 6.2) återfinns reglerna om kapitaltäckning för

kreditinstitut och värdepappersbolag i den särskilda lagstiftning som reglerar

resp. företags verksamhet. Så gott som likalydande kapitaltäckningsregler finns

i 2 kap. 9-11 §§ bankrörelselagen, 5 kap. lagen om värdepappersrörelse, 4 kap.

lagen om kreditmarknadsbolag samt i de särskilda lagar som reglerar

hypoteksinstituten. Vad gäller lagarna för hypoteksinstituten är det endast

lagen om Svenska skeppshypotekskassan som berörs av de nya

kapitaltäckningsbestämmelserna (se avsnitt 6.5).

 Av flera skäl är det nu lämpligt att föra samman samtliga regler om kapital-

täckning i en ny gemensam lag för de berörda företagen. Eftersom de nuvarande

kapitaltäckningsreglerna för kreditrisker är i stort sett identiska för de

aktuella finansiella företagen och dessutom väl avgränsade i lagarna möter av

lagtekniska skäl inte några hinder mot att samla dem i en enda lag. Ett annat

skäl för en gemensam lagstiftning är att de nya reglerna om kapitalkrav för

marknadsrisker omfattar såväl kreditinstituten som värdepappersbolagen.

 I den nya lagen med kapitaltäckningsregler bör även tas med regler om stora

exponeringar (se avsnitt 7) enligt direktivet om övervakning och kontroll av

kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG) samt regler om gruppbaserad

tillsyn över kreditinstitut (se avsnitt 8) enligt direktivet 92/30/EEG, särskilt

som dessa regler genom bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet görs tillämpliga

även på värdepappersbolag. Detta innebär att nuvarande bestämmelser om enhands-

engagemang i 2 kap. 16 § bankrörelselagen, 3 kap. 7 § lagen om värdepap-

persrörelse och 3 kap. 9 § lagen om kreditmarknadsbolag ersätts av reglerna om

stora exponeringar i den föreslagna kapitaltäckningslagen. Som framgår av

avsnitt 7.3 skall emellertid Skeppshypotekskassan inte omfattas av de nya

bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar. Vidare ersätts de

nuvarande bestämmelserna om konsoliderat kapitalkrav i 2 kap. 11 § bankrörelse-

lagen, 5 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse och 4 kap. 4 § lagen om kredit-

marknadsbolag av reglerna om gruppbaserad redovisning i den nya lagen.

6.7 Det samlade kapitaltäckningskravet för

kreditinstitut och värdepappersbolag

Regeringens förslag: Kreditinstitut (dvs. banker, kreditmarknadsbolag och

Svenska skeppshypotekskassan) och värdepappersbolag skall vid varje tidpunkt ha

en kapitalbas som täcker

 1. kreditrisker i hela verksamheten exkl. handelslager och icke-likvida

tillgångar som avräknats från kapitalbasen,

 2. positionsrisker, dvs. ränte- och aktiekursrisker, avvecklings- och

motpartsrisker samt s.k. andra risker, som är hänförliga till sådana placeringar

och åtaganden som ingår i handelslagret, samt

 3. valutakursrisker i hela verksamheten.

 Ett företag kan undantas från kravet på kapitaltäckning mot positions-,

avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker i

handelslagret om företagets handelslager är förhållandevis litet såväl

beloppsmässigt som i förhållande till företagets totala verksamhet.

 De företag som omfattas av undantaget skall i stället beräkna kapitalkravet för

sådana marknadsrisker som hänför sig till handelslagret enligt reglerna om kapi-

taltäckning för kreditrisker.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i denna del har ingen

erinran mot förslaget. Finansinspektionen förordar vissa tekniska justeringar av

lagtexten. Inspektionen framför vidare vissa synpunkter på beräkningen av den

gemensamma och slutliga kapitaltäckningsgraden. Inspektionen pekar också på

viss inkonsistens i fråga om värdering av handelslagret i förhållande till ett

företags totala balansomslutning. Dessa frågor behandlas i

författningskommentaren till 2 kap. 1 § resp. 2 kap. 4 § i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Allmänna pensionsfonden (första-tredje fondstyrelserna) påpekar att

genomförandet av förslagen kommer att innebära en viss skärpning av kraven på

kapitaltäckning i de finansiella instituten. Även om denna typ av ökade

kapitaltäckningskrav kan leda till ökade kostnader för företagen bör detta

emellertid enligt fondens uppfattning kunna tolereras med tanke på de positiva

effekter detta kan ha på stabiliteten i det finansiella systemet.

Konkurrensverket anser att det finns skäl att understryka vikten av att svenska

företag inte påförs komparativa kostnadsnackdelar vid införandet av direktivens

nya bestämmelser, utan att företagen erhåller de möjligheter direktiven erbjuder

till kostnadsreducerande åtgärder.

 EES-avtalet: I artikel 4 i kapitalkravsdirektivet fastslås den grundläggande

principen om vilka kapitalkrav som skall läggas på kreditinstitut och

värdepappersföretag. Där anges att sådana institut och företag fortlöpande skall

ha en kapitalbas som motsvarar eller överstiger summan av kapitalkraven för

positionsrisker (dvs. ränte- och aktiekursrisker), avvecklings- och

motpartsrisker samt s.k. andra risker som ingår i handelslagret,

valutakursrisker för hela verksamheten och för kreditrisker för hela

verksamheten exkl. handelslager och icke likvida tillgångar som avräknats från

kapitalbasen.

 I samma artikel (punkten 6) anges att behörig myndighet i vissa fall får

tillåta kreditinstitut och värdepappersföretag som har en låg omsättning med

avseende på handelslagret att beräkna kapitalkraven för positionsrisker,

avvecklings- och motpartsrisker, s.k. andra risker samt valutakursrisker som

hänför sig till handelslagret enligt kapitaltäckningsreglerna för kreditrisker.

Förutsättning för detta är att omsättningen av institutets eller företagets

verksamhet i fråga om handelslagret normalt inte överstiger 5 % av den totala

balansomslutningen, att värdet av positionerna i handelslagret normalt inte

överstiger 15 miljoner ecu samt att omsättningen av verksamheten i fråga om

handelslagret aldrig överstiger 6 % av den totala balansomslutningen och att

värdet av positionerna i handelslagret aldrig överstiger 20 miljoner ecu.

 Vid beräkningen av den andel av verksamheten som belöper på handelslagret i

förhållande till hela verksamheten får behörig myndighet beakta antingen

verksamhetens sammanlagda omfattning i och utanför balansräkningen,

resultaträkningen eller kapitalbasen eller en kombination av dessa mått. När

verksamhetens storlek bedöms i och utanför balansräkningen värderas

skuldinstrument till sitt marknadspris eller till värdet av huvudfordran, aktier

till sitt marknadspris och derivatinstrument till det nominella värdet eller

marknadsvärdet för det underliggande finansiella instrumentet (artikel 4.7).

 Om ett kreditinstitut eller värdepappersföretag skulle överskrida någon eller

båda av de gränser som anges i artikel 4.6 (i) och (ii) mer än under en kort

period eller någon eller båda av de gränser som gäller enligt artikel 4.6 (iii)

skall det åläggas att uppfylla kapitalkraven enligt kapitalkravsdirektivet i

stället för de kapitaltäckningskrav för kreditrisker som följer av direktivet

89/647/EEG.

 Skälen för regeringens förslag: De finansiella företagens ökade deltagande i

växande, nya finansiella marknader har inneburit att företagen i sina dagliga

verksamheter - utöver kreditrisker - är utsatta för olika typer av mark-

nadsrisker t.ex. på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. Därför har

kapitalkravet inom EG utvidgats från att täcka kreditrisker till att omfatta

även marknadsrisker. Kapitalkraven för marknadsrisker syftar till att säker-

ställa att företagen har tillräckligt med eget kapital för att kunna skydda sig

mot prisförändringar på aktie-, ränte- och valutamarknaderna. För

derivatinstrument är risken relaterad till prisförändringar på de underliggande

finansiella instrumenten.

 Enligt direktivet skall kapitalkravet räknas på företagets nettoposition. Detta

medför större incitament för företagen att öka sin riskgardering (hedging).

Riskgarderingen innebär att företaget intar positioner "i motsatt riktning" i

syfte att motverka effekterna av prisförändringar.

 I sin värdepappershandel utsätter sig företagen normalt för två typer av

risker; generell och specifik risk. Den generella risken är förknippad med

förändringar på hela marknaden. En förändring av exempelvis den ekonomiska poli-

tiken påverkar det allmänna ränteläget på marknaden. Detta kommer att direkt

påverka de komponenter som ingår i företagets värdepappersportfölj. Den

specifika risken är relaterad till varje enskilt finansiellt instrument. En

förändring av priset på ett enskilt räntebärande finansiellt instrument kan

orsakas av marknadens ändrade bedömning av emittentens kreditvärdighet.

Prisförändringen beträffande ett enskilt instrument behöver inte påverka ett

företags samlade värdepappersportfölj, eftersom priset på ett annat instrument

samtidigt kan ändras i en motsatt riktning.

 Beräkningen av kapitalkrav för marknadsrisker såvitt gäller aktie- och

räntemarknaderna består av två komponenter. Först beräknas kapitalkravet för de

generella riskerna. Sedan beräknas kapitalkravet för den specifika risk som är

förknippad med varje enskilt finansiellt instrument som ingår i företagets

portfölj.

 Även vid beräkning av kapitalkraven för valutakursrisker skall en tvåstegsmetod

tillämpas. Först räknas kraven på nettopositionen för den risk som är förknippad

med varje enskild valuta inkl. positioner för placeringar i och utanför

balansräkningen. Sedan räknas kraven för företagets totala position i samtliga

valutor.

 Kapitaltäckningsregler för positioner på värdepappers- och valutamarknaderna

medför ökade kostnader för företagen. För beräkning av positionerna kan de komma

att vara tvungna att installera nya system. Kostnaderna kan vara orimligt höga

för de företag som har en låg omsättning med avseende på handelslagret.

Samtidigt är de risker som uppstår med handelslagret hanterbara för företag vars

handelslager är litet.

 Det är viktigt att de svenska företagen inte blir föremål för hårdare krav än

dem som gäller för övriga EES-länders finansiella institut och att de därmed

inte belastas med relativt sett högre kostnader. Detta är av väsentlig betydelse

för att de svenska företagen skall kunna hävda sig på den internationella

värdepappersmarknaden.

 Av de skäl som nu anförts bör de möjligheter till undantag som i direktivet

erbjuds från de förhållandevis stränga kapitaltäckningskraven för marknadsrisker

utnyttjas. Detta innebär att företag med begränsad verksamhet vad gäller

värdepappershandel även fortsättningsvis bör kunna beräkna kapitalbasen enbart

för täckande av kreditrisker.

6.8 Handelslagret

Regeringens förslag: Ett företags handelslager utgörs av sådana positioner i

finansiella instrument som företaget tagit för att på kort sikt göra en vinst

eller för att skydda andra positioner i handelslagret. Till handelslagret skall

också räknas sådana exponeringar som uppkommit till följd av oavslutade affärer

i finansiella instrument eller inte fullgjorda leveranser av sådana instrument.

I handelslagret ingår vidare företagets resultatförda men inte reglerade

fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret såsom fordringar på

avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget eller

lämnar det utan erinran. Några remissinstanser, däribland Finansinspektionen

framför vissa synpunkter på vad som skall ingå i begreppet handelslager. Dessa

behandlas i författningskommentaren till 4 kap. 1 § i den föreslagna lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 EES-avtalet: Artikel 2.6 i kapitalkravsdirektivet anger definitionen av

begreppet handelslager (trading book). Enligt definitionen skall ett instituts

(kreditinstituts eller värdepappersföretags) handelslager bestå av följande.

 - Egna innehav av finansiella instrument anskaffade i syfte att säljas vidare

och/eller på kort sikt göra en vinst till följd av prisförändringar på

marknaden. Innehav av finansiella instrument som härrör från förmedling av

matchade affärer eller positioner som har tagits för att skydda andra positioner

som ingår i handelslagret.

 - Exponeringar som uppstår till följd av ej avvecklade affärer, ej fullgjorda

leveranser och åtaganden beträffande OTC-derivat, repor, omvända repor och

värdepapperslån. Direktivet ställer ett antal villkor för hur dessa exponeringar

skall räknas in i handelslagret. De skall vara noterade till det dagliga

marknadsvärdet. Lånesäkerheten skall justeras för att beakta väsentliga

förändringar i värdet av de berörda finansiella instrumenten i enlighet med en

regel som godtas av behöriga myndigheter. Avtalet eller affären skall innebära

att institutets anspråk automatiskt och omedelbart skall avräknas mot motpartens

anspråk, om denne inte fullgör sina förpliktelser. Som alternativ till

ovannämnda villkor skall avtalen och affärerna ingås på en yrkesmässig basis

samt gälla enligt sitt gängse och godtagbara innehåll och artificiella

transaktioner uteslutas.

 - Exponeringar i form av avgifter, provisioner, räntor, utdelningar och

marginalsäkerheter på börsomsatta termins- och optionskontrakt som är direkt

relaterade till de positioner som ingår i handelslagret.

 Enskilda poster kan enligt direktivet föras in i eller utgå ur handelslagret i

enlighet med objektiva förfaranden, som där så är lämpligt, skall omfatta

redovisningsnormerna i det berörda institutet. Ett sådant förfarande skall

emellertid vara föremål för granskning av behöriga myndigheter.

 Skälen för regeringens förslag: Begreppet handelslager förekommer för när-

varande inte i den svenska lagstiftningen. I Finansinspektionens föreskrifter om

kreditinstituts årsredovisning och delårsrapportering (FFFS 1993:29) anges

emellertid på tillgångssidan vilka instrument som ingår i och vilka

värderingsregler som gäller för en tradingportfölj. Enligt dessa föreskrifter

skall en uppdelning av institutets innehav av räntebärande värdepapper ske i en

investmentportfölj (långfristiga innehav) och en tradingportfölj (kortfristiga

innehav). Båda portföljerna skall omfatta obligationer, kapitalmarknadsreserver

och andra räntebärande värdepapper. För att ett värdepappersinnehav skall få

föras till investmentportföljen fordras i princip att värdepapperet redan från

början klassificerats som ett långsiktigt innehav. Vidare nämns i föreskrifterna

på tillgångssidan termen handelslager som en delpost till balansposten "Aktier,

andelar m.m. (omsättningstillgångar)". I handelslagret ingår institutets

kortsiktiga innehav av aktier som omsättningstillgångar. Värderingen av

marknadsnoterade finansiella instrument skall ske enligt lägsta värdets princip

för portföljen som helhet.

 Handelslagret är av central betydelse för kapitalkravsdirektivet. Kapitalkravet

för marknadsrisker, med undantag för valutakursrisker, hänför sig uteslutande

till de positioner och åtaganden som ingår i handelslagret. Direktivets

bestämmelser riskerar att urholkas om det råder tveksamhet om vilka poster som

skall ingå i handelslagret. Detta skulle avsiktligt eller oavsiktligt kunna leda

till att företagen varierar sammansättningen av handelslagret i syfte att

reducera kapitalkravet för marknadsrisker. Vidare kan Finansinspektionens

möjligheter att effektivt kontrollera att kapitaltäckningsreglerna efterlevs

försvåras. Begreppet handelslager bör därför så långt det är möjligt definieras

i lagen. Det är dock inte praktiskt att ge en fullständig definition eftersom

begreppets innehåll kommer att vara beroende av de finansiella instrument som

tillhandahålls på marknaden. Utvecklingen på den finansiella marknaden sker

snabbt och nya instrument tillkommer fortlöpande. Det finns en risk att vissa

nya finansiella instrument som bör ingå i handelslagret kan komma att falla

utanför. Lagen bör därför av praktiska skäl innehålla endast de grundläggande

principerna för vad som skall ingå i ett handelslager, medan det närmare

innehållet bör preciseras i föreskrifter som regeringen eller Finansinspektionen

meddelar.

 Direktivet anger de kriterier som definierar begreppet handelslager. Ett

viktigt kriterium är att handelslagret skall bestå av de positioner och

åtaganden som företaget intar eller ingår för egen räkning. Detta innebär att

det inte skall råda någon tveksamhet om vem som innehar positionerna och därmed

berörs av vinster och förluster.

 Ett annat viktigt kriterium, som också skall vara uppfyllt, är att han-

delslagret skall utgöras av innehav på kort sikt. Företaget köper eller säljer

ett instrument i syfte att på kort sikt göra en vinst till följd av att priset

på instrumentet ändras. Företagets agerande styrs av förväntningar om

kortsiktiga förändringar av aktie-, ränte- och valutakurser.

 En annan anledning till att företaget tar positioner på kort sikt på marknaden

är att skydda andra positioner som ingår i handelslagret. Företaget kan

kombinera finansiella instrument på ett sådant sätt att risknivån hålls inom

rimliga gränser. Företaget kan exempelvis undvika valutakursrisken genom att

företaget tecknar ett kontrakt på terminsmarknaden i motsatt riktning till sin

valutaposition på avistamarknaden. Den svenska finansiella derivatmarknaden har

successivt utvecklats och erbjuder för närvarande ett stort urval av finansiella

instrument som ger företagen möjlighet att kontrollera sina marknadsrisknivåer.

Dessa instrument består av terminer, svappar och optioner i räntor, valutor,

aktier, aktieindex och kombinationer av dessa.

 Ett företag tar korta positioner på avista- och derivatmarknaderna i avsikt att

avveckla sina dagliga förmedlingsaffärer. Företaget behöver en egen portfölj för

att smidigt kunna hantera kundernas affärer som består av avtal och

transaktioner med varierande belopp. Verksamhetens art - förmedling av

finansiella tjänster - medför med nödvändighet att företaget regelbundet kommer

att inneha finansiella instrument för användning på kort sikt. Dessa positioner

skall ingå som poster i företagets handelslager.

 Företaget kan vidare tvingas att ta på sig exponeringar till följd av ej

avvecklade affärer eller ej fullgjorda leveranser. Dessa exponeringar, som är av

kortsiktig natur eftersom syftet är en snar avveckling, skall också räknas in i

företagets handelslager. De regler som skall gälla för bestämmandet av

företagets positioner vid beräkningen av kapitalkravet för sådana avvecklings-

och motpartsrisker (se avsnitt 6.9.5 och 6.9.6) skall användas även vid

beräkningen av handelslagrets storlek. Detta innebär att de poster som utgör

handelslagret skall nettas (se vidare avsnitt 6.9.1) samt att värderingen av

derivatinstrument skall ske till gällande priser på avistamarknaden. Närmare

riktlinjer för nettnings- och värderingsförfarandet bör lämpligen meddelas av

Finansinspektionen i föreskrifter.

 Andra typer av exponeringar som skall räknas in i företagets handelslager är

företagets fordringar som är hänförliga till de poster som ingår i handelslagret

såsom fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar. Fråga är här

om resultatförda men inte reglerade fordringar. Andra fordringar som anges i

direktivet är marginalsäkerhet vid börsomsatta derivatinstrument.

 De kriterier, som angetts ovan, utgör en illustration av vilka typer av

placeringar och åtaganden som bör ingå i begreppet handelslager. Regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen bör ges möjlighet att

närmare bestämma vilka poster som skall ingå i handelslagret.

6.9 Kapitalkrav för marknadsrisker

6.9.1 Nettning

Regeringens förslag: Vid beräkning av positioner får ett företag mot varandra

räkna av (netta) egna positioner vars värde ökar vid ökning av instrumentets

eller underliggande instruments värde (långa positioner) och övriga positioner

(korta positioner) i finansiella instrument, om instrumenten är av samma slag

och utgivna av samma emittent eller, i fråga om derivatinstrument, om den

underliggande tillgången utgörs av instrument som uppfyller dessa villkor.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen hävdar att nettning i kapital-

täckningssammanhang inte bör godtas i den föreslagna formen innebärande att en

nettouträkning av ett instituts egna positioner får ske. Detta medför enligt

inspektionen ett långtgående nettningsförfarande som kan inrymma en del olösta

civilrättsliga aspekter. Inspektionen anser därför att en samordning bör

eftersträvas mellan reglerna om nettning i ett civilrättsligt sammanhang och i

kapitaltäckningssammanhang, dvs. nettning i kapitaltäckningssammanhang bör

tillåtas i samma utsträckning som nettning godtas i en konkurssituation.

Inspektionen anser vidare att lagtexten bör ge inspektionen möjlighet att kunna

bestämma i vilken form som nettning i kapitaltäckningssammanhang får ske.

Konkurrensverket anser att nettning och andra kostnadsreducerande möjligheter

som de nya reglerna tillåter bör utnyttjas fullt ut för att inte svenska

finansiella företag skall erhålla komparativa kostnadsnackdelar gentemot

utländska företag. Svenska Bankföreningen anser att det i lagtexten klart bör

anges att kapitalkravet för kreditrisker kan reduceras genom olika former av

nettningsförfaranden. Dessa synpunkter behandlas i författningskommentaren till

3 kap. 1 § i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag. Bankföreningen understryker vidare vikten

av att de möjligheter till nettning av marknadsrisker som anges i

kapitalkravsdirektivet blir tillgängliga även för svenska institut och att

lagtexten medger alla former av nettningmöjligheter som följer av detta direktiv

och även av överenskommelser i Basel. Svenska Fondhandlareföreningen anser att

det klart bör framgå att clearing och därmed sammanhängande nettning har

lagstiftarens stöd.

 Övriga remissinstanser uttalar sig inte om förslaget i denna del.

 EES-avtalet: Kapitalkravsdirektivet (bilaga I) tillåter s.k. nettning vid

beräkning av positioner. Med nettning menas i direktivet nettouträkning av

institutets egna positioner.

 Det bör påpekas att denna form av nettning skiljer sig från nettning enligt

avtal. Detta är ett med kvittning likartat förfarande och såväl

betalningsförpliktelser som leveransförpliktelser kan omfattas. Ett sådant

förfarande är baserat på ett kontrakt eller avtal. Förfarandet innebär att de

ursprungliga förpliktelserna ersätts av nettoförpliktelser mot varje motpart

(bilateral nettning) eller mot ett antal motparter (multiateral nettning).

Skilda nettningssystem och därtill knutna rättsverkningar samt fördelarna med

väl fungerande sådana system har behandlats av Clearingutredningen (SOU 1993:14

s. 172-176 och 257-263).

 För att anknyta till den terminologi som används i kapitalkravsdirektivet

används i det följande begreppet nettning för sådan nettouträkning av egna

positioner som avses i direktivet och som alltså måste skiljas från bilateral

och multilateral nettning.

 Enligt direktivet skall instituten kunna netta sina egna långa och korta

positioner i samma aktie, skuldinstrument, konvertibla värdepapper och i

identiska finansiella terminer, optioner, teckningsoptioner och täckta

teckningsoptioner som är noterade i samma valuta. Det innebär att motstående

positioner i samma finansiella intrument får ta ut varandra - lång position mot

kort position och tvärtom - varvid en nettoposition erhålls (punkterna 1-3 i

bilaga I). Med långa positioner avses sådana positioner vars värde ökar när

instrumentets eller det underliggande instrumentets värde ökar. Det motsatta

gäller för korta positioner.

 Nettning i derivatinstrument får tillåtas för att nettouträkna positioner i

samma underliggande tillgång som derivatinstrumentet avser. Vid beräkning av

nettopositioner i derivatinstrument skall positionerna räknas om till

institutets rapportvaluta till rådande dagskurs innan de sammanräknas. I

direktivet (punkterna 1-11 i bilaga I) lämnas anvisningar för beräkning av

sådana positioner i särskilda finansiella instrument.

 Ränteterminer, s.k. FRA:s (Forward rate agreements) och andra terminsåtaganden

att köpa eller sälja räntebärande finansiella instrument skall, vid bestämmandet

av kapitalkravet för ett sådant innehav eller åtagande, behandlas som en

kombination av långa och korta positioner. Positioner i långa ränteterminer

skall behandlas som en kombination av ett lån med förfallodag den dag terminen

skall fullgöras och ett innehav av en tillgång vars förfallodag motsvarar den

som gäller för det underliggande instrumentet eller det innehav som svarar mot

ifrågavarande termin. På motsvarande sätt skall en såld FRA behandlas som en

lång position med en förfallodag som motsvarar avvecklingsdagen plus kon- trak-

tets löptid och en kort position med en förfallodag som motsvarar avveck-

lingsdagen. Både lånet och innehavet av tillgången skall viktas med faktorn 0

vid beräkning av kapitalkravet för specifik risk för ränteterminer och FRA:s.

Ett terminsåtagande att köpa eller sälja ett räntebärande finansiellt instrument

skall behandlas som en kombination av lån med förfallodag på fullgörandedagen

och en lång position i det räntebärande instrumentet. Lånet skall viktas med

faktorn 0 för beräkning av kapitalkravet avseende specifik risk och det

räntebärande instrumentet med någon av faktorerna 0, 0,25, 1,00, 1,60 eller 8,00

% beroende på riskerna med emittenten och instrumentets återstående löptid

enligt punkten 14 i bilagan. Behörig myndighet får tillåta att kapitalkravet för

en termin som är föremål för handel vid en börs eller erkänd marknadsplats

motsvarar den säkerhet som en börs kräver, om myndigheten är helt övertygad om

att denna marginalsäkerhet ger ett riktigt mått på den risk som är förenad med

terminen och att den metod som används för att beräkna marginalsäkerheten är

likvärdig med den metod för beräkning med den som anges i bilagan.

 Optioner på räntebärande finansiella instrument, aktier, aktieindex, utländska

valutor och på svappar skall behandlas som om de vore positioner som till värdet

motsvarar värdet av det underliggande instrument som optionen hänför sig till,

multiplicerat med optionens delta, dvs. optionsprisets känslighet för

förändringar i priset på den underliggande egendomen. Den beräknade positionen

får nettas mot en annan position i samma slag av underliggande instrument. Det

använda deltavärdet skall vara beräknat av behörig myndighet om det inte finns

att tillgå på börs. Det kan också beräknas av institutet under förutsättning att

behörig myndighet är övertygad om att den beräkningsmetod institutet använder är

rimlig.

 Behörig myndighet får tillåta att kravet på säkerhet för standardiserade

optioner som är föremål för handel vid en börs sätts lika med den marginal-

säkerhet som en börs kräver om myndigheten är helt övertygad om att denna

marginalsäkerhet ger ett riktigt mått på den risk som är förenad med optionen

och att den metod som används för att beräkna marginalsäkerheten är likvärdig

med den metod för beräkning som anges i bilagan i direktivet för sådana

optioner. Behörig myndighet får vidare medge att kravet för en köpt

standardiserad option som är föremål för handel vid börs eller OTC-option skall

vara detsamma som för det underliggande instrumentet under förutsättning att

kravet inte överstiger optionens marknadsvärde. Kravet avseende en utfärdad

OTC-option skall sättas i relation till det underliggande instrumentet.

Teckningsoptioner och täckta teckningsoptioner (s.k. warrants) skall behandlas

som optioner.

 Svappar skall vid beräkning av kapitalkravet för ränterisker behandlas på samma

sätt som instrument i balansräkningen. Detta innebär att en räntesvapp enligt

vilken institutet erhåller en rörlig ränta och betalar en fast ränta behandlas

som om den motsvarade en lång position i ett instrument med rörlig ränta med en

löptid som motsvarar tiden fram till nästa gång räntan fastställs och en kort

position i ett instrument med fast ränta med samma löptid som den som gäller för

svappen.

 Institut som marknadsvärderar och hanterar ränterisken på derivatinstrument på

grundval av nutidsvärdet på framtida betalningar får efter tillstånd av behörig

myndighet använda vissa känslighetsmetoder för att beräkna positionen.

 Positioner i repor, omvända repor och värdepapperslån som ingår i institutets

handelslager skall vara föremål för kapitalkrav för positionsrisker.

 Positioner i andelar utgivna av fondföretag (units of collective-investment

undertakings) skall vara föremål för kapitalkrav för kreditrisker fastställda i

rådets direktiv om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG).

 Skälen för regeringens förslag: Införlivandet av kapitalkravsdirektivets före-

skrifter om kapitaltäckning för marknadsrisker kommer att medföra att det

sammanlagda kapitalkravet ökar för såväl kreditinstitut som för

värdepappersbolag. Kapitalkravet avseende positionsrisker kommer således att

medföra ökade kostnader för de svenska företagen. Ett grundläggande skäl för att

tillåta s.k. nettning är att hänsyn då kan tas vid beräkning av kapitalkravet

till den reduktion av marknadsrisker som uppkommer genom att ett företag har

positioner i finansiella instrument sådana att värdet på en position ökar då

värdet på en annan position minskar. De positioner som skall kapitaltäckas kan

genom nettning tas upp till ett nettobelopp, vilket innebär att kapitalkravet

kan beräknas på ett lägre belopp. Det är av konkurrensskäl viktigt att de

svenska företagen ges denna möjlighet och blir föremål för samma villkor som kan

förutsättas bli gällande för EES-ländernas finansiella företag.

 De möjligheter till nettning som direktivet ger bör av nu anförda skäl göras

tillgängliga även för de svenska företag som kommer att omfattas av de nya

kapitalkraven för marknadsrisker.

 Som framgått innebär nettning enligt kapitalkravsdirektivet endast en

nettouträkning av ett instituts egna långa och korta positioner i samma

finansiella instrument, utan att institutets förpliktelser gentemot en annan

part påverkas av detta. Den samordning mellan civilrättsliga regler och

kapitaltäckningsregler som Finansinspektionen i sitt remissvar efterlyser torde

därför inte ha avseende på det slag av nettning (utjämning av egna positioner)

som föreskrivs i kapitalkravsdirektivet.

6.9.2 Ränterisker

Regeringens förslag: Kapitalbasen skall täcka generella och specifika positions-

risker för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett företags

handelslager.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Riksbanken och Svenska Bankföreningen framhåller att

uppräkningen i den föreslagna kapitaltäckningslagen av kvalificerade instrument

även bör uppta sådana räntebärande finansiella instrument som uppfyller vissa

villkor avseende notering och likviditet för instrumentet och solvens för

utgivaren. Finansinspektionen har ingen erinran mot de modeller för beräkning av

kapitalkravet som anges i direktivet men anser att lagen bör ge utrymme även för

andra modeller och att inspektionen framöver kan få medge tillämpning av sådana

modeller. Svenska Kommunförbundet framhåller vikten av att kommuner och bolag

med kommunal borgen även fortsättningsvis tillhör gruppen emittenter som

nollviktas vid beräkningen av kapitaltäckningskraven.

 Övriga remissinstanser uttalar sig inte i frågan.

 EES-avtalet: Enligt direktivet (artikel 4 samt punkterna 13-30 i bilaga I)

krävs kapitaltäckning för den ränterisk som ett institut (kreditinstitut eller

värdepappersföretag) är utsatt för i sitt handelslager genom innehav av

räntebärande finansiella instrument och genom andra ränterelaterade positioner.

Instituten skall enligt direktivet gruppera sina nettopositioner nominerade i

samma valuta och därefter beräkna kapitalkravet för varje särskilt finansiellt

instrument. Nettopositionen för varje slag av instrument utgörs av överskottet

av institutets långa (korta) position i förhållande till dess korta (långa)

position. Kapitalkravet består av två komponenter; ett krav för den specifika

och ett för den generella ränterisken.

Kapitalkravet för den specifika risken

Den specifika risken utgörs av risken för en prisförändring för instrumentet som

beror på omständigheter hänförliga till den som har utfärdat instrumentet eller

i fråga om derivatinstrument, den som utfärdat det underliggande instrumentet.

Kapitalkravet för den specifika risken för enskilda räntebärande och ränte-

relaterade instrument på avista- och derivatmarknaderna skall beräknas på

institutets nettoposition nominerad i samma valuta. Beräkningsmetoden är baserad

på återstående löptid och ett vikttal, uttryckt i procent, relaterat till

emittentens kreditvärdighet. Direktivet skiljer mellan tre grupper av

räntebärande instrument vid riskviktningen:

 - instrument som är undantagna från kapitalkravet såsom placeringar hos

centralregeringar, centralbanker och liknande organ,

 - kvalificerade instrument som skall ha ett vikttal motsvarande 0,25 %, 1,00 %,

eller 1,60 % för återstående löptid upp till 6 månader, mellan 6 och upp till 24

månader, resp. över 24 månader samt

 - övriga instrument för vilka vikttalet skall vara 8 %.

 Institutets viktade positioner skall, oavsett om de är långa eller korta,

summeras för beräkning av kapitalkravet för den specifika risken. I beräkningen

skall institutets egna skuldförbindelser inte räknas med.

Kapitalkravet för den generella risken

Den generella risken utgörs av risken för en prisförändring som när det gäller

ett omsatt räntebärande instrument eller räntederivat beror på ändrad räntenivå.

För beräkning av kapitalkravet för den generella risken anger direktivet två

metoder; en löptidsbaserad metod (maturity based) och en durationsbaserad metod.

 Enligt den löptidsbaserade metoden är grundprincipen för beräkning av

kapitalkravet att alla positioner skall viktas med utgångspunkt i instrumentets

återstående löptid för instrument med fast ränta. Instrument med rörlig ränta

viktas med hänsyn till återstående räntebindningstid. Vidare reduceras

kapitalkravet för en viktad position som har en motstående viktad position i

samma löptidsband. Kapitalkravet kan även reduceras för viktade positioner som

faller i olika löptidsband. Storleken på reduktionen är beroende av om de

motstående positionerna faller inom samma löptidsband samt typ av zon.

Direktivet anger tre löptidszoner; upp till ett år, 1-4 år samt över 4 år.

 Beräkningen av institutets positioner enligt den löptidsbaserade metoden skall

ske enligt följande.

 1. Institutet skall beräkna nettopositionerna inom varje löptidsband.

Beräkningen skall grundas på den återstående löptiden.

 2. Institutet skall skilja mellan två typer av instrument; instrument med

kupong som är lika med eller överstiger 3 % och instrument med kupong som

understiger 3 %.

 3. Nettopositionen för varje typ av instrument viktas med ett tal för resp.

löptidsband.

 4. Institutet summerar de viktade långa och korta positionerna inom varje

löptidsband var för sig. De långa och korta positionerna inom varje band skall

matchas mot varandra. Överskottet av de långa och korta postionerna inom varje

band räknas som icke-matchade positioner. Sedan summeras den totala matchade

nettopositionen för samtliga löptidsband inom varje zon.

 5. Icke-matchade långa och korta positioner skall summeras för varje zon var

för sig. Sedan matchas de korta och långa positionerna inom varje zon med

varandra.

 6. Beloppet av de icke-matchade positionerna som återstår i en zon skall

summeras med motsvarade belopp i en annan zon. Summan av exempelvis

icke-matchade positioner i zon 1 skall adderas med icke-matchade positioner i

zon 2. Samma procedur skall gälla för zon 2 och 3.

 7. De icke-matchade positioner som blir kvar i zon 1 efter matchningen med zon

2 skall adderas med de icke-matchade positioner som är kvar i zon 3.

 8. Slutligen summeras de återstående positionerna för samtliga zoner.

 Institutets kapitalkrav för den generella risken skall beräknas som summan av:

 - 10 % av de totala matchade viktade positionerna inom samtliga löptidsband,

 - 40 % av de matchade viktade positionerna i zon 1,

 - 30 % av de matchade viktade positionerna i zon 2,

 - 30 % av de matchade viktade positionerna i zon 3,

 - 40 % av de matchade viktade positionerna mellan zon 1 och 2 och mellan zon 2

och 3,

 - 150 % av de matchade viktade positionerna mellan zon 1 och 3,

 - 100 % av de återstående icke-matchade viktade positionerna.

 Enligt direktivet ges medlemsländernas behöriga myndigheter möjlighet att

tillåta instituten att räkna kapitalkravet för den generella risken enligt den

durationsbaserade metoden i stället för den löptidsbaserade metoden under

förutsättning att beräkningen görs genomgående.

 Vid tillämpning av den durationsbaserade metoden skall institutet beräkna

durationen för sitt innehav. Institutet skall utgå från marknadsvärdet på varje

instrument med fast räntesats och därefter beräkna dess avkastning (yield to

maturity) fram till förfallodagen till gällande marknadspriser på

avistamarknaden. För ränterörliga instrument skall vid beräkningen av

avkastningen antas att betalning skall ske vid den dag räntan ändras.

 Vidare skall institutet räkna fram den modifierade durationen för varje

finansiellt instrument, vilket motsvarar instrumentets duration diskonterat med

den gällande räntan på avistamarknaden. Därefter skall instrumenten grupperas i

tre olika zoner på basis av det modifierade durationsvärdet.

 Institutet skall räkna fram värdet av den viktade durationspositionen för varje

finansiellt instrument inom varje zon genom att multiplicera instrumentets

marknadspris med den modifierade durationen och ett vikttal som reflekterar en

förväntad ränteförändring under den återstående löptiden. Därefter summeras de

durationsviktade långa och korta positionerna inom varje zon. De korta och långa

positionerna skall matchas mot varandra inom varje zon. De återstående

icke-matchade positionerna inom varje zon skall även matchas enligt den procedur

som anges i den löptidsbaserade metoden.

 Institutets kapitalkrav för den generella risken skall beräknas som summan av:

 - 2 % av de matchade durationsviktade positionerna för varje zon,

 - 40 % av de matchade durationsviktade positionerna mellan zon 1 och 2 och

mellan zon 2 och 3,

 - 150 % av de matchade durationsviktade positionerna mellan zon 1 och 3,

 - 100 % av de återstående icke-matchade durationsviktade positionerna.

 Skälen för regeringens förslag: Kreditinstitut och värdepappersbolag är i sin

dagliga verksamhet kontinuerligt exponerade för ränterisker. En förändring av

det allmänna ränteläget påverkar värdet av räntebärande finansiella instrument

på både avista- och derivatmarknaderna. När exempelvis marknadsräntan stiger

drabbas räntebärande finansiella instrument av prisfall. Detta kan medföra ökade

kostnader för företagen eftersom ränteändringar inte omedelbart kan genomföras

för företagens alla intäkts- och skuldräntor samtidigt på grund av olika långa

räntebindningstider. Detta i sin tur kommer att påverka företagens

intjäningsförmåga och redovisade resultat. Räntebärande finansiella instruments

priskänslighet för ränteförändringar är också beroende av instrumentets

återstående löptid; ju längre återstående löptid desto större är instrumentets

priskänslighet för ränteförändringar.

 Kapitalkravet för ränterisker syftar till att säkerställa att företagen har

betryggande eget kapital för att kunna absorbera eventuell förlust till följd av

räntevariationer. Kapitalkravet skall täcka den risk som är förknippad med de

enskilda instrument som ingår i ett företags portfölj samt den generella risk

som finns på räntemarknaden. Kapitalkravet skall beräknas på ett företags

positioner i handelslagret och skall för såväl den generella som specifika

risken beräknas separat i varje valuta.

 Vid beräkningen av kapitalkravet för den specifika risken skall enligt

direktivet hänsyn tas till emittentens kreditvärdighet och instrumentets

återstående löptid. Emittentens kreditvärdighet indelas i tre riskklasser där

högre risk kräver större eget kapital. Fordringar på bl.a. stater, centralbanker

och kommuner är undantagna från kapitalkrav. Detta går tillbaka på

bestämmelserna om nollvikt i artiklarna 6.1 a och 7 i direktiv 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och som i huvudsak har införlivats i

bl.a. 2 kap. 10 § bankrörelselagen.

 Den andra gruppen, som omfattar kvalificerade instrument, skall ha ett

kapitalkrav som motsvarar 0,25 %, 1,00 % resp. 1,60 % av placeringarna beroende

på om den återstående löptiden är upp till 6 månader, mellan 6 månader och två

år resp. över två år.

 För bedömningen av kvalificerade instrument hänvisar direktivet till de

placeringar som anges i artikel 6.1 b i direktivet 89/647/EEG om kapital-

täckningsgrad för kreditinstitut. Denna grupp av placeringar, som tagits upp i 2

kap. 10 § första stycket B bankrörelselagen, omfattar exempelvis placeringar hos

eller garanterade av svenska kreditinstitut m.m., utländska kommuner eller

motsvarande, internationella utvecklingsbanker och fonder, utländska banker i de

länder som är fullvärdiga medlemmar av Organisationen för ekonomiskt samarbete

och utveckling (OECD) samt länder som åtagit sig vissa förpliktelser gentemot

Internationella valutafonden (IMF). Detta innebär att de räntebärande

finansiella instrument som emitteras av de institut och organ som omfattas av

den ovannämnda gruppen skall betraktas som kvalificerade enligt kapitalkravs-

direktivet.

 Direktivet ger emellertid möjligheter att betrakta andra typer av räntebärande

finansiella instrument som kvalificerade instrument. För detta krävs att

instrumentet är noterat vid åtminstone en reglerad marknad i ett EU-land eller

vid en börs i ett tredje land under förutsättning att de behöriga myndigheterna

i den berörda medlemsstaten erkänt börsen. Det krävs vidare att det berörda

företaget betraktar instrumenten som tillräckligt likvida och att instrumenten

med hänsyn till emittentens kreditvärdighet motsvarar minst de tillgångar som

avses i grupp B i bankrörelselagen (se ovan). Vid sin bedömning av emittenternas

kreditvärdighet kan de behöriga myndigheterna, om det är möjligt, använda sig av

de kreditvärderingar, s.k. ratings, som fastställs av oberoende och in-

ternationellt accepterade kreditvärderingsinstitut (t.ex. Moodys och Standard

and Poors). Som framhållits av Riksbanken och Svenska Bankföreningen bör av

lagtexten framgå att dessa typer av instrument betraktas som kvalificerade

instrument vid beräkning av kapitalkravet för den specifika risken.

 Vid beräkningen av kapitalkravet för den generella risken skall enligt

direktivet den löptidsbaserade metoden tillämpas. Direktivet ger emellertid, som

redan nämnts, tillsynsmyndigheter möjlighet att tillåta företag, antingen

generellt eller på individuell basis, att använda sig av den durationsbaserade

metoden om den tillämpas genomgående. Båda metoderna reflekterar den generella

risk som existerar på räntemarknaden.

 Den löptidsbaserade metoden kan summariskt beskrivas enligt följande. Före-

tagens räntebärande finansiella instrument grupperas efter den återstående

löptiden och instrumentens kupongränta. Sedan viktas varje position med ett tal

som är avsett att reflektera instrumentets priskänslighet för ränteförändringar.

Ju längre instrumentets återstående löptid är ju högre är dess vikttal. Det

totala kapitalkravet för den generella risken blir enligt denna metod summan av

en viss procentuell andel av företagens viktade instrument grupperade med

avseende på viktning och matchning.

 Den durationsbaserade metoden syftar till att mäta instrumentets priskänslighet

för ränteförändringar över tiden. Durationen är ett vägt genomsnitt av

instrumentets återstående löptid som erhålls genom att diskontera kassaflöden

(cash payment) till nuvärde med resp. avistaräntor. Instrumenten grupperas med

utgångspunkt i återstående löptider och därefter viktas durationsvärdena med ett

tal som reflekterar förväntade ränteförändringar för varje löptidszon.

Kapitalkravet blir också här summan av en viss procentuell andel av företagens

instrument grupperade efter viktning och matchning.

 Det råder en viss skillnad mellan den löptidsbaserade och durationsbaserade

metoden. Fördelen med den förstnämnda är att den är enkel att införa och inte

medför några väsentliga merkostnader för företagen i termer av installation av

ny teknik för beräkningen. Modellens tillförlitlighet vad gäller instrumentets

priskänslighet kan emellertid vara mindre i en marknad där räntorna fluktuerar

snabbt och kraftigt. Den durationsbaserade metoden anger ett mera rättvisande

mått för bestämmande av instrumentets priskänslighet för ränteförändringar.

Denna teknik tillämpas av de flesta företagen vid hantering av

ränteriskexponeringar för instrument med fast ränta. I företagens handelslager

ingår emellertid även andra instrument såsom ränteoptioner, ränteterminer,

räntesvappar etc. som är mer komplicerade än de fast förräntade instrumenten.

Detta gör att tillämpningen av den durationsbaserade metoden är relativt

komplicerad och problematisk.

 Ingen av de två metoderna för beräkning av den generella risken bör uteslutas.

I en avreglerad finansiell marknad är det, som tidigare framhållits, viktigt att

inte de svenska företagen i onödan belastas med högre kostnader än sina

utländska konkurrenter. Vinsterna med att använda en avancerad mätmetod

(durationsmetoden) måste därför vägas mot de större kostnader - bl.a.

investeringar i ny teknik - som en sådan metod medför för företagen.

 Med hänvisning till det arbete som pågår inom Baselkommittén med utarbetandet

av beräkningsmetoder för den generella risken avseende ränterelaterade

finansiella instrument anser Finansinspektionen att lagen bör ge utrymme för

användning av andra modeller än de föreslagna och att inspektionen kan få medge

tillämpning av sådana modeller. Mot bakgrund av att kapitalkravsdirektivet

endast erbjuder två metoder för beräkning av kapitalkravet för den generella

ränterisken saknas grund för att i dag tillåta institut att tillämpa även andra

modeller. En sådan utvidgning av lagen får därför anstå till dess att det

pågående internationella utredningsarbetet slutförts och resulterat i att även

andra modeller får användas än dem som nu tillåts i direktivet.

6.9.3 Aktiekursrisker

Regeringens förslag: Kapitalbasen skall täcka generella och specifika positions-

risker för aktier och aktieanknutna finansiella instrument som ingår i ett

företags handelslager. Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara 4 %

av företagets bruttoposition. Kapitalkravet för den generella risken skall mot-

svara 8 % av företagets nettoposition.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna kommenterar inte förslaget eller lämnar

det i huvudsak utan erinran.

 EES-avtalet: Enligt direktivet (artikel 4 samt punkterna 31-38 i bilaga I)

krävs kapitaltäckning för de aktiekursrisker som ett institut (kreditinstitut

eller värdepappersföretag) är utsatt för i handelslagret på grund av intagna

positioner i aktier och aktierelaterade finansiella instrument på avista- och

derivatmarknaderna.

 Vid beräkningen av kapitalkravet skall alla långa positioner och alla korta

positioner summeras var för sig. Dessa båda summor utgör tillsammans den s.k.

bruttopositionen. Skillnaden mellan dessa båda summor utgör den s.k.

nettopositionen. Kapitalkravet skall bestå av två komponenter; ett kapitalkrav

för den specifika risken och ett för den generella risken.

 Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara 4 % av institutets

bruttoposition, dvs. summan av långa och korta positioner. Direktivet ger

medlemsländernas behöriga myndigheter möjlighet att medge att kapitalkravet

avseende den specifika risken för aktieinnehav skall vara 2 % i stället för 4 %

när fråga är om en väl diversifierad aktieportfölj. Sådant medgivande får ges

bara om följande förutsättningar är uppfyllda.

 - Aktierna får inte ha getts ut av en emittent som har emitterat räntebärande

finansiella instrument, vilka för tillfället är föremål för kapitalkrav på 8 %.

 - Aktierna skall enligt en bedömning av behörig myndighet, byggd på objektiva

grunder, anses ha en hög likviditet.

 - Aktier utfärdade av ett och samma bolag får inte överstiga 5 % av den samlade

aktieportföljen eller 10 %, om den totala summan av sådana individuella

positioner inte överstiger 50 % av institutets portfölj.

 Kapitalkravet för den generella risken skall motsvara 8 % av institutets

nettoposition. Kravet skall gälla för positioner på avista- och derivat-

marknaderna.

 Positioner i aktieindexterminer (stock-index futures) skall behandlas som

positioner i de underliggande instrumenten. Detta innebär att en behörig

myndighet kan tillåta nettning av positioner i motsatt riktning för dessa

instrument. Institut som har nettat positioner i aktier som ingår i en

aktieindextermin skall ha kapitaltäckning för sådan förlustrisk som kan bli

följden av att terminens värde inte följer prisutvecklingen på den underliggande

aktien. Behörig myndighet kan kräva ett kapitalkrav på 8 % beträffande den

generella risken för en aktieindextermin, som omsätts på börs och bedöms

representera ett brett diversifierat index, räknat på det underliggande

instrumentets värdet. Sådana aktieindexterminer är undantagna från kapitalkravet

för den specifika risken. Kapitalkravet för indexterminer skall inkluderas i

beräkningen av institutets sammanlagda nettopositioner för aktier.

Aktieindexterminer som inte kan delas upp i underliggande instrument behandlas

som en enskild aktie. Från den specifika risken i en sådan indextermin får

bortses, om indexterminen omsätts på börs och enligt behörig myndighets

bedömning representerar ett brett diversifierat index.

 Skälen för regeringens förslag: Syftet med kapitalkrav för aktiekursrisker är

att säkerställa att företagen har tillräckligt med kapital för att täcka de

förluster som kan uppstå till följd av aktiekursförändringar. Kravet skall gälla

för företagets positioner på avistamarknaden samt för instrument som handlas på

derivatmarknader. Kapitalkravet gäller sådana positioner som ingår i företagets

handelslager.

 Kapitalkravet skall bestå av två delar; ett krav för den specifika risken och

ett krav för den generella risken. Det totala kapitalkravet vid innehav av

aktier och aktierelaterade finansiella instrument blir summan av dessa två

delkrav. Beräkningen skall ske till gällande marknadspriser på avistamarknaden.

 Kravet för den specifika risken syftar till att täcka de förluster som kan

uppstå på grund av att kursen på en enskild aktie har ändrats till följd av

faktorer som är specifikt relaterade till bolaget. Revideringen av förväntningar

om bolagets framtida vinster nedåt kan resultera i en negativ utveckling av

bolagets aktiekurs.

 Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara 4 % av företagets

bruttoposition. Företaget summerar sitt innehav av långa nettopositioner och

korta nettopositioner för aktierna i varje enskilt bolag. Summan utgör

företagets bruttoposition.

 Direktivet ger möjligheter för behörig myndighet att medge att kapitalkravet

avseende den specifika risken skall vara 2 % i stället för 4 %. Det krävs

emellertid att vissa strikta villkor är uppfyllda för att ett lägre kapitalkrav

skall få tillåtas. Ett viktigt villkor är att aktierna skall ha getts ut av ett

företag som inte har emitterat räntebärande papper för vilka gäller ett

kapitalkrav på 8 % för ränterisker. Samtidigt skall aktien av den behöriga

myndigheten bedömas ha en hög likviditet på marknaden (highly liquid). I

direktivet specificeras inte vad som menas med en hög likviditet. Det torde inte

räcka med att aktien är noterad vid en börs eller någon annan marknadsplats.

Snarare krävs att aktien har en dokumenterat hög omsättning. Ett tredje villkor

som skall vara uppfyllt för att ett lägre kapitalkrav på 2 % skall få medges är

att företagets position i varje enskild aktie normalt inte överstiger 5 % av

företagets totala aktieportfölj. Sammanfattningsvis skall således tre villkor

vara uppfyllda samtidigt för att det skall vara möjligt att utnyttja undantaget.

 Syftet med kapitalkravet för den generella risken är att täcka de förluster som

kan uppstå till följd av att prisnivån på hela aktiemarknaden ändras. En

förändring av den allmänna prisnivån kan exempelvis vara en följd av en

förändring av det allmänna ränteläget. Börsens generalindex sjunker normalt vid

höjt ränteläge. En annan anledning till en allmän prisförändring på

aktiemarknaden är att man introducerar en ny skatt på aktier (eller reducerar

existerande skatt), vilket medför att avkastningen på aktier relativt sett blir

sämre (resp. bättre) än avkastningen på andra finansiella instrument.

 Kapitalkravet för den generella risken skall motsvara 8 % av företagets

nettoposition. Företaget skall summera korta nettopositioner och långa netto-

positioner i varje enskilt instrument. Skillnaden mellan dessa två summor utgör

företagets nettoposition.

 Som tidigare beskrivits skall kapitalkrav gälla för positioner i aktier på

avistamarknaden och aktierelaterade finansiella instrument på derivatmarknaden,

som ingår i instituts handelslager.

 I direktivet föreskrivs att de företag som handlar med aktierelaterade

finansiella instrument på derivatmarknaden skall se till att de har en

kapitalbas som är tillräckligt stor för att kunna täcka sådana förluster som kan

uppstå till följd av att värdet på derivatinstrumenten inte följer

prisutvecklingen på den underliggande aktien. Derivatinstrument skall i princip

behandlas som positioner i de underliggande aktierna. Detta innebär att

bestämmelserna avseende kapitalkravet för derivatinstrument skall vara förenliga

med de bestämmelser som gäller för de underliggande aktierna. Härav följer att

på samma sätt som för aktier nettning bör kunna ske av derivatpositioner i

motstående riktning.

 Alternativt bör av praktiska skäl ett kapitalkrav som motsvarar 8 % tillämpas

på brett diversifierade börsindexterminer, räknat på det underliggande

instrumentets värde. Företagets positioner i aktieindexterminer skall inkluderas

i beräkningen av företagets sammanlagda nettopositioner av aktier. I de fall där

aktieindexterminer inte kan delas upp i underliggande innehav skall de behandlas

som enskilda aktier. Aktieindexterminer skall inte vara föremål för kapitalkrav

för den specifika risken om terminen omsätts på börs och bedöms representera ett

brett diversifierat index.

6.9.4 Garantigivning vid emissioner

Regeringens förslag: Vid garantigivning vid emissioner av fondpapper får kapi-

talkravet för de risker som är förknippade med sådana åtaganden beräknas enligt

en särskild beräkningsmetod i stället för dem som gäller normalt vid beräkning

av kapitalkravet för ränte- och aktiekursrisker. Denna alternativa metod medger

reduktion för sådana positioner som tecknats eller garanterats av tredje man

genom uttryckligt avtal och tar hänsyn till den tid som förflutit från emis-

sionen.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna berör inte förslaget i denna del.

 EES-avtalet: Direktivet (artikel 4 samt punkt 39 i bilaga I) tillåter institut

(kreditinstitut eller värdepappersföretag) som garanterar emissioner av aktier

och räntebärande finansiella instrument att, med behörig myndighets samtycke,

använda en särskild metod för beräkning av kapitalkrav beträffande innehav som

är en följd av sådan verksamhet. Instituten ges möjligheter att dra av de

positioner som tecknats eller garanterats av tredje man på grund av uttryckligt

avtal. Därefter skall institutet minska nettopositionerna med vissa

reduktionsfaktorer; 100, 90, 75, 50, 25 eller 0 % beroende på om beräkningen

görs på arbetsdag 0, första, andra till tredje, fjärde eller femte arbetsdagen

eller på dag efter femte arbetsdagen. Med arbetsdag 0 menas i direktivet den

arbetsdag på vilken institutet blir ovillkorligen bundet att motta en viss

kvantitet värdepapper till ett bestämt pris. Slutligen skall institutet beräkna

kapitalkravet med ledning av de sålunda reducerade, garanterade positionerna.

Behörig myndighet skall se till att ett institut har tillräckligt kapital för

att täcka sådan förlustrisk som det är utsatt för mellan tidpunkten för

ursprungligt avtal fram till arbetsdag 1, dvs. dagen efter det att institutet

blivit ovillkorligen bundet av sitt åtagande.

 Skälen för regeringens förslag: Huvudprincipen för beräkning av kapitalkrav av-

seende garantigivningen vid emissioner av aktier och räntebärande finansiella

instrument, dvs. fondpapper, skall vara identisk med den som gäller vid innehav

av dessa instrument (se avsnitt 6.9.2 och 6.9.3). Direktivet erbjuder emellertid

medlemsländerna möjlighet att tillämpa en alternativ metod för beräkning av

kapitalkravet. Företagen kan med Finansinspektionens medgivande tillåtas att dra

av de positioner som tecknats eller garanterats av tredje man på grund av ut-

tryckligt avtal. Därefter skall företaget, på sätt som beskrivits ovan, minska

nettopositionerna med vissa reduktionsfaktorer baserade på hur många arbetsdagar

som förflutit sedan institutet blivit bundet att motta fondpapper på grund av

garantiåtagandet. Företaget skall beräkna kapitalkraven enligt 2 och 3 §§ på

grundval av de på detta sätt reducerade och garanterade positionerna.

Användningen av denna metod medför ett lägre kapitalkrav för företagen eftersom

kravet är relaterat till en reducerad position i stället för hela den

garanterade emissionssumman. För att reduktion skall tillåtas krävs emellertid

ett uttryckligt avtal för de tecknade positionerna.

 De svenska finansiella företagen bör få rätt att använda den alternativa

beräkningsmetod som direktivet erbjuder vid garantigivning av emissioner, under

förutsättning att företagets garantiåtaganden inte äventyras.

6.9.5 Avvecklingsrisker

Regeringens förslag: Ett företag skall ha en kapitalbas som täcker sådana risker

som det utsätts för på grund av att ingångna affärer i finansiella instrument

som ingår i företagets handelslager inte fullföljts på avtalad avvecklingsdag.

Kapitalkravet skall beräknas på grundval av dels skillnaden mellan avtalat pris

för de finansiella instrumenten och deras gällande marknadsvärde, dels den tid

som förflutit från avtalad avvecklingsdag.

 Efter medgivande av Finansinspektionen får kapitalkravet i stället beräknas med

utgångspunkt i det avtalade priset och den tid som förflutit från avtalad

avvecklingsdag.

 Kapitalkravet för avvecklingsrisker gäller inte återköpsavtal (repor och

omvända repor) eller värdepapperslån.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen har vissa synpunkter på hur den närmare

beräkningen av kapitalkravet för avvecklingsrisker bör ske. Dessa synpunkter

behandlas i författningskommentaren till 4 kap. 5 § i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 EES-avtalet: I direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kredit-

institut (artikel 4 och punkterna 1 och 2 i bilaga II) anges hur bl.a.

avvecklingsrisker skall beräknas och vilket kapital som skall krävas för att

täcka sådana risker. Kapitalkravet avseende avvecklingsrisker gäller enbart

sådana risker som har en koppling till finansiella instrument som ingår i ett

instituts (kreditinstitut eller värdepappersföretag) handelslager.

Bestämmelserna gäller uttryckligen inte sådana finansiella instrument som repor,

omvända repor samt värdepapperslån.

 Utgångspunkt för beräkningen av kapitalkravet är dels den förlust, dvs. den

negativa prisskillnad som institutet riskerar att drabbas av till följd av att

en transaktion i ett finansiellt instrument inte avvecklas på överenskommen

avvecklingsdag, dels längden av den tidsperiod under vilken transaktionen inte

avvecklats efter bestämd avvecklingsdag. Prisskillnaden skall framräknas som

skillnaden mellan det överenskomna priset för det finansiella instrumentet i

fråga och dess aktuella marknadsvärde, under förutsättning att prisskillnaden är

negativ och affären således kan komma att innebära en förlust för institutet.

Mot bakgrund av dessa förhållanden beräknas kapitalkravet genom att den sålunda

framräknade prisskillnaden multipliceras med en faktor på 8, 50, 75 eller 100 %

beroende på den tid som förflutit efter bestämd avvecklingsdag för transaktionen

i fråga (5-15, 16-30, 31-45 och 46 dagar eller fler).

 En alternativ metod för kapitalkravsberäkning, vilken kräver behörig myndighets

samtycke, anges i direktivet och innebär att det överenskomna priset för varje

oavslutad transaktion mellan 5:e och 45:e arbetsdagen efter förfallodagen

multipliceras med 0,5, 4,0 eller 9,0 % beroende på den tid som förflutit efter

förfallodagen. Efter 45:e dagen kan endast den först beskrivna beräkningsmetoden

användas.

 Skälen för regeringens förslag: Med avvecklingsrisk menas den risk som är för-

knippad med det förhållandet att en aktör vid avvecklingen inte kan fullfölja

sina förpliktelser att betala eller leverera finansiella instrument vid den

överenskomna tidpunkten. Direktivet uppställer krav på kapitaltäckning för

sådana avvecklingsrisker som ett kreditinstitut eller värdepappersbolag utsätts

för till följd av att en affär i ett finansiellt instrument - med uttryckligt

undantag för repor, omvända repor och värdepapperslån - inte avvecklats vid rätt

tidpunkt. Kapitalkravet för sådana avvecklingsrisker skall enligt direktivet

beräknas enligt vissa procentsatser efter en stigande skala beroende på hur lång

tid som har förflutit efter avtalad leveransdag. Detta innebär att kapitalkravet

ökar ju längre tid som förflutit.

 Att även det sista ledet vid handel på värdepappersmarknaden - clearing och

avveckling - fungerar väl får anses utgöra en viktig förutsättning för

värdepappersmarknadens likviditet och säkerhet. Det är i detta led som de mest

betydande riskerna vid handel på värdepappersmarknaden förekommer. Därtill

kommer det faktum att fallissemang eller störningar på en marknad snabbt kan

sprida sig till andra marknader och därmed få vittgående konsekvenser för många

aktörer. Eventuella risker måste hanteras så att något hot mot det finansiella

systemet inte uppkommer.

 Det är av väsentligt intresse att avvecklingsverksamhet inte innehåller

oacceptabla risker för deltagarna, värdepappersmarknaden och hela det

finansiella systemet. Ett sätt att tillgodose detta skyddsintresse är att sådan

verksamhet innehåller rutiner och säkerhetsåtgärder för hantering av eventuella

problem och risker. Ett annat sätt är att kräva att företagen har ett visst eget

kapital som är betryggande i förhållande till sådana placeringar och åtaganden

som innebär en avvecklingsrisk för företaget. Kapitalkravsdirektivets

bestämmelser om kapitalkrav för avvecklingsrisker tillgodoser detta särskilda

skyddsintresse. Syftet med kapitalkrav för avvecklingsrisker är således att

försäkra sig om att ett företag, till skydd för insättare och uppdragsgivare,

har tillräckligt med eget kapital för att företagets soliditet inte äventyras

till följd av de risker som är förknippade med dess åtaganden på

värdepappersmarknaden. Genom att införa dessa bestämmelser i svensk lagstiftning

anpassas kapitalkravet för kreditinstitut och värdepappersbolag till en

internationellt godtagbar miniminivå i dessa avseenden.

 Direktivet anvisar två alternativa beräkningsmetoder, varav en får tillämpas

efter en diskretionär prövning av tillsynsmyndigheten. Båda metoderna bör i

lagen anges som möjliga alternativ. Hur metoderna är utformade framgår av den

ovan lämnade beskrivningen av de aktuella bestämmelserna i direktivet.

Utgångspunkt för beräkningen i den ena metoden är den prisförlust som företaget

riskerar på grund av att affären inte avvecklats på överenskommen avveck-

lingsdag. Prisförlusten utgör skillnaden mellan överenskommet pris för de

finansiella instrumenten och deras gällande marknadsvärde vid tidpunkten för

beräkning av kapitalkravet. Kapitalkravet ökar ju längre tid som förflutit efter

överenskommen leveransdag. Enligt den andra metod som direktivet anvisar, får

kapitalkravet i stället beräknas på det överenskomna priset. Den metoden bör få

tillämpas efter medgivande av Finansinspektionen.

6.9.6 Motpartsrisker

Regeringens förslag: Ett företag skall, för att täcka motpartsrisker, som huvud-

regel ha en kapitalbas som - sedan hänsyn tagits till det riskvikttal som gäller

för motparten - motsvarar 8 % av värdet av dels finansiella instrument i han-

delslagret som företaget betalat men inte erhållit från motparten, dels likviden

för sådana finansiella instrument som företaget levererat men inte erhållit

betalning för av motparten.

 För återköpsavtal (repor och omvända repor), värdepapperslån och s.k.

OTC-derivat beräknas kapitalkravet för motpartsrisker i enlighet med vad

regeringen föreskriver.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna lämnar förslaget i stort sett utan erinran.

 EES-avtalet: Direktivet föreskriver (artikel 4 och punkterna 3-5 i bilaga II)

att ett institut (kreditinstitut eller värdepappersföretag) skall vara skyldigt

att reservera kapital för motpartsrisker i samband med att betalning för eller

leverans av finansiella instrument i handelslagret skett innan dessa erhållits

resp. likvid lämnats för dem. Kapitaltäckning fordras även för sådan

motpartsrisk som uppstår vid gränsöverskridande handel då en eller flera dagar

förflutit sedan institutet betalat för eller levererat värdepapper.

Kapitalkravet motsvarar 8 % av värdet av de finansiella instrumenten eller

likviden sedan hänsyn tagits till de särskilda riskvikttal som gäller för den

aktuella motparten i enlighet med direktivet 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad

för kreditinstitut.

 För repor och utlåning av finansiella instrument som grundas på instrument som

ingår i ett företags handelslager, skall kapitalkravet för att täcka motparts-

risker utgöras av 8 % av den positiva skillnad som framräknas mellan

marknadsvärdet på instrumenten och det lånade beloppet resp. marknadsvärdet på

den erhållna säkerheten. Vad gäller omvända repor och lån av finansiella

instrument skall institutet beräkna skillnaden mellan det belopp som institutet

lånat ut eller säkerhetens marknadsvärde och marknadsvärdet av de instrument som

institutet har mottagit, om denna skillnad är positiv. Skillnaden skall i båda

fallen multipliceras med det riskvikttal som är tillämpligt för ifrågavarande

motpart.

 Särskilda beräkningsmetoder gäller även för OTC-derivat som ingår i

handelslagret. För att beräkna kapitalkravet för sådana instrument skall

instituten tillämpa bilaga 2 i direktivet om kapitaltäckningsgrad för kredit-

institut (89/647/EEG) i fråga om ränte- och valutaderivat. Köpta

OTC-aktieoptioner och täckta teckningsoptioner skall behandlas på samma sätt som

valutaderivat enligt bilaga 2 i direktiv 89/647/EEG. De riskvikttal som skall

gälla för berörda motparter bestäms i enlighet med artikel 2.9 i kapitalkravsdi-

rektivet.

 Skälen för regeringens förslag: Med motpartsrisk förstås sådana risker som be-

står i att motparten i en affär kan tänkas misslyckas med sina åtaganden att

betala eller leverera. En part i en värdepappersaffär riskerar att förlora de

finansiella instrument eller den betalning som har överförts till motparten om

denne kommer på obestånd och inte kan fullfölja sina åtaganden. Denna risk är

ett resultat av att leverans och betalning av finansiella instrument inte alltid

är synkroniserade, dvs. sker samtidigt. En sådan risk kan i värsta fall medföra

så stora kreditförluster att risk för det finansiella systemets stabilitet

uppkommer (systemrisk). Ett system där överföringar av likvider och finansiella

instrument sker samtidigt och båda överföringarna är oåterkallerliga och

slutliga är givetvis det säkraste sättet att undvika att förluster på grund av

motpartsrisker uppkommer. Om leverans och betalning inte är synkroniserade kan

motpartsriskerna begränsas genom val av motpart.

 Den ökade medvetenheten om motpartsriskerna har medfört att det numera är

vanligt att aktörerna på de finansiella marknaderna noga och kontinuerligt

bedömer en motparts förmåga att kunna fullfölja sina leverans- eller

likvidåtaganden. Många aktörer är emellertid aktiva på flera marknader, vilket

kan försvåra bedömningen av deras positioner och exponeringar. Sådana

bedömningar kompliceras också av att nya aktörer etablerar sig och att nya

affärsstrategier och instrument introduceras.

 Clearingutredningen har i sitt betänkande Konto, clearing och avveckling (SOU

1993:114) föreslagit att det bör ställas krav på att de inblandade aktörerna,

för att hantera och begränsa riskerna vid clearing och avveckling på

värdepappersmarknaden, skall ha väl genomtänkta och dokumenterade

riskhanteringssystem. Ett sådant system skall förebygga risker som kan uppstå om

någon av aktörerna i ett clearing- och avvecklingssystem saknar tillräckliga

resurser för att kunna infria sina åtaganden att leverera eller betala. Av

särskild vikt är att riskhanteringssystemet medger en kontinuerlig övervakning

av aktörernas positioner och exponeringar och att ett snabbt åtgärdande av

uppkommande finansiella och operationella problem kan ske med hjälp av

riskhanteringssystemet (SOU 1993:114 s. 164).

 Utöver ett sådant system fordras emellertid att företagen har kapitaltäckning

för sådana risker. Kapitalkravet utgör enligt direktivets bestämmelser 8 % av

värdet av de finansiella instrument i handelslagret eller kontanta medel

företaget har att fordra sedan värdet multiplicerats med det riskvikttal som är

tillämpligt för motparten i transaktionen. Graden av kapitaltäckning varierar

med hänsyn till vem som är motpart.

 Kapitalkravet för motpartsrisker förknippade med transaktioner i repor, omvända

repor och värdepapperslån skall motsvara 8 % av det belopp som framräknats

enligt särskilda i direktivet beskrivna beräkningsmetoder sedan hänsyn tagits

till det riskvikttal som är tillämpligt för ifrågavarande motpart. Särskilda

beräkningsmetoder skall tillämpas även i fråga om OTC-derivat, varvid dessa

behandlas enligt bestämmelserna i bilaga 2 i direktivet om kapitaltäckningsgrad

för kreditinstitut (89/647/EEG). I denna bilaga anvisas - under förutsättning av

behörig myndighets samtycke - alternativa metoder för att beräkna risker som är

förenade med transaktioner i ränte- och valutakursrelaterade poster utanför

balansräkningen (marknadsvärderingsmetoden och "ursprungligt åtagande"- meto-

den). De riskvikttal som skall gälla för de berörda motparterna skall bestämmas

i enlighet med artikel 2.9 i kapitalkravsdirektivet, vilket innebär att bl.a.

värdepappersföretag, börser och clearingorganisationer kan åsättas samma

riskvikttal som kreditinstitut (20 %).

6.9.7 Andra risker

Regeringens förslag: Ett företag skall ha kapitaltäckning för risker som före-

taget utsätts för genom exponeringar i resultatförda men inte reglerade for-

dringar såsom avgifter, provisioner, räntor och utdelningar, under förutsättning

att fordringarna är att hänföra till poster som ingår i handelslagret och inte

omfattas av kapitalkraven för positionsrisker, avvecklings- och motpartsrisker

eller räknats av från den utvidgade kapitalbasen. Kapitalkravet för sådana

exponeringar skall beräknas enligt bestämmelserna om kapitalkrav för kreditris-

ker.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna behandlar inte förslaget i denna del.

 EES-avtalet: Kapitalkravsdirektivet föreskriver i artikel 4 och punkt 6 i

bilaga II att kapitalkravet i direktivet om kapitaltäckningsgrad för

kreditinstitut (89/647/EEG) skall gälla för sådana risker i form av avgifter,

provision, ränta, utdelning och marginalsäkerhet på börsomsatta termins- och

optionskontrakt som är hänförliga till poster i handelslagret men som varken

omfattas av bilaga I eller II eller som räknats av från kapitalbasen enligt

artikel 2.d i bilaga V i kapitalkravsdirektivet. De riskvikttal som skall

tillämpas för de berörda motparterna bestäms i enlighet med artikel 2.9 i

kapitalkravsdirektivet.

 Skälen för regeringens förslag: Direktivet föreskriver kapitalkrav för övriga

risker som kan uppkomma i samband med kreditinstituts och värdepappersbolags

exponeringar i fordringar som är hänförliga till poster i företagets

handelslager men som inte regleras av någon annan kapitaltäckningsbestämmelse i

direktivet. Kapitalkravet för sådana risker skall således beräknas enligt de

principer som gäller för beräkning av kapitalkrav för kreditrisker under

förutsättning att dessa poster inte omfattas av kapitalkravet för positions-

risker eller avvecklings- och motpartsrisker. Vidare gäller att sådana expone-

ringar inte får ha räknats av från den utvidgade kapitalbasen (se vidare avsnitt

6.10.1). Riskerna är knutna till resultatförda men inte reglerade fordringar i

form av avgifter, ränteintäkter, provisioner, utdelningar och marginalsäkerheter

vid derivathandel. Kapitalkravet skall beräknas enligt direktivet om kapital-

täckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG), vilket föreskriver en

kapitaltäckningsgrad på minst 8 %. De riskvikttal som skall tillämpas följer av

definitionen av riskviktning i artikel 2.9 i kapitalkravsdirektivet. Detta

innebär att indelningen av gäldenärer även skall uppta värdepappersföretag,

erkända värdepappersföretag i ett land utanför EES, börser och clearing-

organisationer.

6.9.8 Valutakursrisker

Regeringens förslag: Ett företag skall som huvudregel ha en kapitalbas som

täcker de risker företaget utsätts för i sin totala verksamhet till följd av

valutakursförändringar. Kapitalkravet skall motsvara 8 % av den totala netto-

position som överstiger 2 % av företagets kapitalbas.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen har ingen erinran mot de modeller som

anges i lagförslaget för beräkning av kapitalkravet mot valutakursrisker.

Inspektionen anser dock att lagtexten - av hänsyn till pågående arbete inom

Baselkommittén - även bör ge utrymme för inspektionen att godkänna andra metoder

än dem som anges i lagförslaget. Svenska Bankföreningen anser att lagen bör

tillåta ett lägre kapitalkrav för valutor som är föremål för det europeiska

växelkurssamarbetet mellan EU:s medlemsländer, även om Sverige inte självt ingår

i EMU. Bankföreningen understryker vidare vikten av att instituten uppmuntras

att använda simuleringsmetoden och att de institut som har utarbetat eller

kommer att utarbeta sofistikerade riskbedömningsmetoder tillåts att använda

dessa.

 EES-avtalet: I direktivet (artikel 4 samt bilaga III) föreskrivs att ett

institut (kreditinstitut eller värdepappersföretag) skall ha en kapitalbas som

täcker de valutakursrisker som det är utsatt för i hela sin verksamhet i

placeringar och åtaganden på valutamarknader. Kravet skall gälla för positioner

på såväl avista- som derivatmarknaderna. Kapitalkravet för valutakursrisker

skall motsvara 8 % av den totala nettoposition som överstiger 2 % av institutets

kapitalbas.

 I direktivet anges en tvåstegsmetod för beräkning av valutakursrisker. Först

beräknar institutet sin nettoposition i varje enskild valuta. I denna beräkning

skall ingå positioner på avista- och derivatmarknaderna, poster utanför

balansräkningen, åtaganden i form av bl.a. oåterkalleliga garantier som

utfärdats och som förväntas bli utnyttjade, ingångna valutaoptionskontrakt,

upplupna räntor och förväntade framtida intäkter/utgifter i den aktuella

utländska valutan. Sedan summerar institutet samtliga nettopositioner i enskilda

valutor sedan den korta resp. långa positionen, utom rapportvalutan, omräknats

till rapportvalutans avistakurs och summerats var för sig. Det högre av dessa

två värden utgör institutets totala nettoposition i utländsk valuta. Den totala

valutakursexponeringen skall därefter läggas till grund för beräkningen av

kapitalkravet på 8 % enligt vad som tidigare beskrivits.

 Direktivet ger behörig myndighet möjlighet att ställa lägre kapitalkrav för

vissa valutor som samvarierar i högre utsträckning än andra och följdaktligen

kan vara mindre riskfyllda. Kapitalkravet för den avstämda positionen i två nära

sammanhängande valutor skall motsvara 4 % multiplicerat med värdet av den

avstämda positionen. Kapitalkravet för inte avstämda positioner i nära

sammanhängande valutor skall motsvara 8 %. Kapitalkravet skall i det senare

fallet beräknas på det högre beloppet av antingen nettosumman av korta eller

nettosumman av långa positioner i dessa valutor efter det att den avstämda

positionen i nära sammanhängande valutor undantagits.

 Direktivet ger medlemsländerna möjlighet att tillåta att instituten använder en

mer komplicerad metod (simuleringsmetoden) vid beräkning av kapitalkravet. Den

metoden innebär att effekterna av valutakursförändring för en viss

valutaportfölj simuleras med hjälp av tidigare dataserier. Genom simuleringen

räknas vinster resp. förluster fram på de valutapositioner som institutet har

vid rapporttillfället. Kapitalkravet enligt simuleringsmetoden skall överstiga

den eventuella förlust som skulle ha uppstått för åtminstone 95 % av perioder om

10 arbetsdagar under de senaste fem åren eller för åtminstone 99 % av perioder

om 10 arbetsdagar för de senaste tre åren. Direktivet anvisar emellertid som

minimikrav för beräkning av kapitaltäckningskravet med denna metod att

kapitalkravet skall överstiga 2 % av den aggregerade nettopositionen.

 Direktivet förskriver ytterligare alternativ för beräkning av kapitalkravet för

de valutor som omfattas av ett bindande avtal om valutakurssamarbete mellan län-

der eller för de valutor som ingår i fas två i den Europeiska monetära unionen.

De behöriga myndigheterna skall underrätta rådet och kommissionen, om de före-

skriver eller tillåter någon av dessa alternativa metoder.

 Behörig myndighet får således enligt punkten 8 första stycket i bilaga III

medge att instituten, från tillämpningen av de ovan beskrivna beräkning-

smetoderna, undantar positioner i valutor som är föremål för juridiskt bindande

överenskommelser mellan regeringar för begränsning av förändringar i förhållande

till andra valutor som omfattas av samma överenskommelse. Instituten skall i

stället beräkna sin avstämda position i sådana valutor och tillämpa ett

kapitalkrav som inte är lägre än hälften av den högsta tillåtna kursvariation

som fastställts i ifrågavarande avtal mellan regeringar i fråga om de berörda

valutorna. Inte avstämda positioner i sådana valutor behandlas på samma sätt som

andra valutor.

 Direktivet erbjuder i punkten 8 andra stycket i bilaga III en alternativ metod

för beräkning av kapitalkravet för avstämda positioner i sådana medlemsstaters

valutor som deltar i andra etappen i den Europeiska monetära unionen. Behörig

myndighet får beträffande sådana valutor tillåta att kapitalkravet sätts till

1,6 % av värdet av sådana avstämda positioner.

 Skälen för regeringens förslag: Utvecklingen av de finansiella marknaderna har

som tidigare beskrivits inneburit att banker och andra finansiella företag i

allt större utsträckning ägnar sig åt handel med valuta och värdepapper. Genom

avvecklingen av valutaregleringar har institutens verksamhet på

valutamarknaderna ökat markant under de senare åren. I handeln på valuta-

marknaden omsätts mycket stora belopp. Samtidigt som institutens verksamhet på

valutamarknaderna ökat har även antalet instrument på dessa marknader ökat i

omfattning. Avvecklingen av valutaregleringar har också lett till alltmer

integrerade internationella valutamarknader.

 I sin dagliga verksamhet utsätts de svenska kreditinstituten och värde-

pappersbolagen kontinuerligt för risker till följd av valutakursförändringar.

Risken är relaterad till de positioner som företaget tar på valutamarknaden och

till innehav av räntebärande instrument och aktier nominerade i utländsk valuta.

Det är därför väsentligt att företagens riskexponering hålls inom de gränser som

är förenliga med en säker och sund verksamhet. Företagen skall också ha till-

räckligt med eget kapital för att kunna absorbera de förluster som kan uppstå

till följd av förändringar av valutakurser på marknaden. Syftet med kapitalkrav

för valutakursrisker är att se till att ett företag har tillräckligt med eget

kapital för att företagets soliditet inte äventyras till följd av de risker som

är förknippade med företagets åtaganden på valutamarknaden.

 Direktivet anger två principer för beräkning av kapitalkravet för valuta-

kursrisker. Vid tillämpning av tvåstegsmetoden skall kapitalkravet för att täcka

valutakursrisker motsvara 8 % av de positioner som överstiger 2 % av företagets

kapitalbas. Vid tillämpning av simuleringsmetoden skall kapitalkravet överstiga

de förluster som kan uppstå till följd av valutakursförändringar. Kapitalkravet

skall emellertid alltid överstiga 2 % av företagets öppna nettoposition. I båda

fallen skall kapitalkravet gälla företagets nettopositioner på avista- och

derivatmarknaderna i företagets totala verksamhet.

 Enligt tvåstegsmetoden skall företaget först räkna fram sin öppna nettoposition

i varje enskild utländsk valuta inkl. rapportvalutan, dvs. nettot av fordringar

och skulder på både avista- och derivatmarknaderna. Summa av nettopositionerna

skall bestå av:

 - nettopositionen på avistamarknaden, dvs. alla tillgångsposter minus alla

skuldposter inkl. upplupen ränta i ifrågavarande valuta,

 - nettopositionen på terminsmarknaden, i vilken post skall ingå terminsvaluta

och belopp av valutasvappar som inte är inräknade i nettopositionen på

avistamarknaden,

 - oåterkalleliga garantier och jämförbara instrument som med visshet kommer att

infrias,

 - framtida nettointäkter och nettoutgifter som inte har uppstått men som är

helt säkrade efter godkännande av tillsynsmyndigheten,

 - nettodelta för det samlade innehavet av optioner i utländsk valuta, samt

 - marknadsvärdet av andra optioner.

 Företaget kan efter godkännande av tillsynsmyndighet reducera positioner tagna

avsiktligt som skydd för att motverka oönskade valutakursförändringar från

beräkning av företagets nettopositioner.

 Det andra steget vid beräkningen av kapitalkravet för valutakursrisker är att

företaget skall omräkna den aggregerade nettopositionen - korta och långa

positioner - för varje enskild valuta till rapportvalutan efter gällande

avistamarknadspriser. Summan av de korta och långa positionerna skall räknas var

för sig. Den högre av dessa två belopp utgör företagets totala nettoposition i

utländsk valuta. De nettopositioner som består av sammansatta valutor kan

fördelas på däri ingående valutor efter gällande kvoter vid beräkning av

kapitalkravet.

 Fördelen med den beskrivna tvåstegsmetoden för beräkning av valutapositioner,

är att den är enkel till sin karaktär och att företagen inte behöver installera

nya beräkningssystem. Metoden avspeglar de risker som är förknippade med en väl

diversifierad portfölj. För de portföljer som avviker från den genomsnittliga

riskdiversifierade portföljen kan emellertid träffsäkerheten vad gäller

riskbedömningen vara under- eller överskattad. Direktivet ger därför

medlemsländerna möjlighet att beräkna kapitalkravet för valutariskexponering

enligt en relativt sofistikerad metod, simuleringsmetoden, som med större

träffsäkerhet avspeglar de risker som är förknippade med varje enskild portfölj.

 Principen för simuleringsmetoden är att bedömningen av företagets nuvarande

valutariskexponering på valutamarknaden baseras på tidigare observationer på

valutamarknaden. Med hjälp av de historiska observationerna simuleras företagets

eventuella vinster eller förluster för den nuvarande valutapositionen.

Direktivet föreskriver att kapitalkravet skall överstiga de förluster som skulle

ha inträffat i åtminstone 95 % av rullande perioder om 10 arbetsdagar under de

föregående fem åren eller alternativt i åtminstone 99 % av rullande perioder om

10 arbetsdagar under de föregående tre åren om företaget gått in i varje sådan

period med sina nuvarande positioner. Kapitalkravet kan i detta fall baseras på

en analys om växelkursförändringar enligt den rullande arbetsdagsmetod som är

beskriven ovan. Kapitalkravet skall, oavsett den eventuella förlustens storlek,

enligt ett i direktivet uppställt minimikrav överstiga 2 % av den öppna netto-

positionen beräknad enligt tvåstegsmetoden.

 För att kunna beräkna företagets valutariskexponering enligt simuleringsmetoden

krävs det tillgång till historiska dataserier över samtliga valutor som ingår i

företagets nuvarande portfölj. Beräkningsperioden skall täcka 10 sammanhängande

arbetsdagar för de föregående tre eller fem åren beroende på om man väljer 99 %

resp. 95 % säkerhet för att förluster skulle ha uppstått för företagets

nuvarande valutaposition. Samtidigt krävs det en objektiv bedömning av de histo-

riska noteringar som skall användas vid simuleringsprocessen. Valet av de

historiska valutakursnoteringarna bör därför antingen godkännas av Finansin-

spektionen eller inhämtas från ett oberoende organ som exempelvis Riksbanken.

 Fördelen med tillämpningen av simuleringsmetoden, jämfört med tvåstegsmetoden,

är att företagen kontinuerligt kommer att bevaka och analysera sina positioner

på valutamarknaden för att kunna beräkna kapitalkravet. Detta innebär att

företagen snabbt kan avgöra de risknivåer som är förknippade med

valutapositionerna. Det bör ankomma på Finansinspektionen att avgöra huruvida

denna metod skall tillämpas av ett enskilt företag och vilka kriterier som

därvid skall ställas. Företagen bör emellertid uppmuntras att använda

simuleringsmetoden eftersom den är marknadsbaserad och därmed har större

träffsäkerhet vad gäller riskbedömning.

 Direktivet ger möjligheter att ställa varierande nivåer för kapitalkravet för

vissa typer av valutor.

 Ett lägre kapitalkrav kan tillåtas för nettopositioner i de valutor som har en

nära korrelation jämfört med de krav som uppställs enligt tvåstegsmetoden.

Kapitalkravet skall motsvara 4 % för de matchade positionerna i de valutor som

korrelerar och 8 % för de resterande icke-matchade positionerna. Det bör ankomma

på regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen att i

detta avseende avgöra om ett lägre kapitalkrav bör tillämpas och i föreskrifter

bestämma de villkor som krävs för att bedöma om valutorna har en nära korrela-

tion. Vid en sådan bedömning skall de kriterier som föreskrivs i direktivet

tillämpas.

 För de valutor där det existerar en juridiskt bindande överenskommelse mellan

regeringar för att begränsa växelkursförändringar mellan ländernas valutor kan

medlemsländerna enligt direktivet ställa ett lägre kapitalkrav. Det europeiska

växelkurssamarbete som existerar mellan EU:s medlemsländer för att begränsa

växelkursförändringar av medlemsländernas valutor gentemot varandra är ett

exempel på en sådan överenskommelse. I händelse av att sådan överenskommelse

existerar skall kapitalkravet motsvara inte mindre än hälften av den högsta

tillåtna kursvariation som fastställts i överenskommelsen. För Sveriges del

existerar för närvarande ingen sådan överenskommelse. Det kan emellertid - såsom

påpekats av Svenska Bankföreningen - förekomma att ett svenskt institut kan ha

balanserade positioner mellan valutor inom den Europeiska monetära unionen (EMU)

även om Sverige inte ingår i EMU. Vidare har svenska institut filialer inom den

Europeiska unionen och en EMU-valuta är för dessa filialers verksamhet den

normala transaktionsvalutan. Av dessa skäl samt för det fall att Sverige i

framtiden ingår en sådan överenskommelse med andra länder bör möjligheten att

tillämpa denna alternativa beräkningsmetod införas i svensk lagstiftning.

 Direktivet ger vidare medlemsländerna möjlighet att tillåta ett lägre

kapitalkrav motsvarande 1,6 % för matchade nettopositioner i sådana valutor där

länderna deltar i den andra fasen i den Europeiska monetära unionen, beräknat på

värdet av sådana matchade positioner. Det bör i lagen öppnas för denna

möjlighet.

 Finansinspektionen har föreslagit att inspektionen bör ges möjlighet att

godkänna andra beräkningsmetoder än dem som anges i lagförslaget med hänsyn till

att andra metoder kan bli aktuella att tillämpa.

 Mot bakgrund av att kapitalkravsdirektivet endast tillåter vissa närmare

beskrivna beräkningsmetoder saknas förutsättningar för regeringen att medge

tillämpning av andra metoder än dem som föreskrivs i direktivet.

6.9.9 Kostnadsrisker

Regeringens förslag: Värdepappersbolag skall, oberoende av vilka kapitalkrav som

i övrigt gäller, ha en kapitalbas som motsvarar minst 25 % av föregående års

fasta omkostnader.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Svenska Fondhandlareföreningen anser att förslaget bör

förtydligas i fråga om vad som menas med fasta kostnader. Frågan tas upp i

författningskommentaren till 2 kap. 5 § i förslaget till lag om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 EES-avtalet: I artikel 4. 1 andra stycket samt bilaga IV i kapitalkravs-

direktivet föreskrivs att - oberoende av de kapitalkrav som i övrigt ställs upp

i direktivet - ett värdepappersföretags kapitalbas aldrig får understiga 25 % av

föregående års fasta omkostnader oavsett vilka kapitalkrav som i övrigt gäller

för företaget. Behörig myndighet får justera detta krav om det har inträffat en

väsentlig förändring i verksamheten hos ett företag sedan det föregående året

eller om verksamhetsplanen bedöms behöva korrigeras. Om ett företags kapitalbas

inte når upp till fastställt kapitalkrav skall behörig myndighet enligt artikel

4.3 se till att företaget vidtar lämpliga åtgärder för att rätta till

situationen så snart som möjligt (se vidare avsnitt 6.11).

 Skälen för regeringens förslag: Direktivet innehåller en grundläggande minimi-

regel om storleken på värdepappersbolags kapitalbas. Denna regel innebär att ett

värdepappersbolags kapitalbas aldrig får understiga 25 % av föregående års fasta

omkostnader med de möjligheter till justering som beskrivits ovan. Syftet med

detta krav är att försäkra sig om att institutet har tillräckligt med resurser

för att kunna utföra sin verksamhet.

 En bestämmelse som fångar upp detta minimikrav på ett värdepappersbolags

kapitalbas bör tas in i den föreslagna nya kapitaltäckningslagen.

6.10 Kapitalbasen

6.10.1 Utvidgad kapitalbas

Regeringens förslag: Ett företag får - för att möta de nya kapitalkraven för

marknadsrisker - till kapitalbasen räkna ytterligare poster utöver dem som

godtas för att täcka kreditrisker, såsom nettovinster hänförliga till företagets

handelslager och förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två år.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser berör inte förslaget i denna del.

Riksbanken tillråder en restriktiv tolkning i fråga om en omdefinition av

kapitalbasen. Detta bör dock enligt riksbanken inte utesluta att

institutkategorier, som bedriver en finansiell verksamhet av sådan karaktär att

tillgång till kortfristigt kapital är av väsentlig vikt, ges möjlighet att

utnyttja en bredare kapitalbas. Finansinspektionen framför synpunkter på

fördelningen av tidsbundna förlagslån till det supplementära kapitalet resp. den

utvidgade kapitalbasen. Svenska Bankföreningen framhåller att det är av

synnerligen stor betydelse för instituten att de får rejäla möjligheter till en

utvidgad kapitalbas för att möta de ökade kapitalkraven och att det är mycket

angeläget att det klart anges att de svenska instituten skall få använda sig av

samma möjligheter till utökad kapitalbas och till samma omfattning som utländska

institut får göra.

 EES-avtalet: Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kredit-

institut (bilaga V) erbjuder institut (kreditinstitut och värdepappersföretag)

att efter tillstånd av behörig myndighet använda ett utvidgat kapitalbasbegrepp

för att möta de nya kapitalkrav som ställs i bilagorna I-IV och VI i direktivet.

Ingen del av denna kapitalbas får emellertid användas för att samtidigt möta

andra kapitalkrav än de nu angivna.

 Den utvidgade kapitalbasen får inkludera posterna a-c enligt det följande, med

avräkning - efter behörig myndighets beslut - för posten d:

 a) Kapitalbasen såsom den definierats i direktivet 89/299/EEG om kapitalbasen i

kreditinstitut med avdrag för poster enligt punkterna 12 och 13 i artikel 2.1 i

samma direktiv för värdepappersföretag som från kapitalbasen skall avräkna icke

likvida tillgångar enligt den nedan beskrivna posten d.

 b) Den nettovinst som härrör från institutets handelslager sedan hänsyn tagits

till varje förutsägbar avgift eller utdelning minskad med nettoförlusten på

institutets övriga verksamhet under förutsättning att inte något av dessa belopp

redan inräknats i posten a ovan.

 c) Förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två år. Lånen skall vara till

fullo inbetalade och låneavtalet får inte innehålla någon bestämmelse om att

lånet under några andra omständigheter än företagets upplösning kan återbetalas

före den överenskomna återbetalningsdagen annat än om de behöriga myndigheterna

godkänner återbetalningen. Varken huvudfordran eller räntan på sådana förlagslån

får återbetalas om återbetalningen skulle medföra att ifrågavarande företags

kapitalbas därefter skulle uppgå till mindre än 100 % av företagets sammanlagda

kapitalkrav. Ett institut skall enligt direktivet underrätta behörig myndighet

så snart en återbetalning av ett sådant lån innebär att dess egen kapitalbas

sjunker under 120 % av dess samlade krav. Värdet av sådana förlagslån får inte

överstiga 150 % av den ursprungliga kapitalbas som återstår för att täcka

marknadsriskerna sedan kapitalkravet för kreditrisker uppfyllts och får uppgå

till detta högsta belopp endast under särskilda omständigheter som kan godtas av

de behöriga myndigheterna. Behöriga myndigheter får under vissa förutsättningar

tillåta ett institut att överskrida det tak för förlagslån som nu angetts. För

värdepappersföretag gäller därvid att sådana förlagslån samt vissa andra poster

inte får överstiga 200 % av den ursprungliga kapitalbas som återstår för att

täcka marknadsrisker sedan kreditriskerna täckts eller 250 % av det beloppet, om

icke likvida tillgångar räknats av från kapitalbasen. För kreditinstitut är

motsvarande begränsning satt till 250 % av den ursprungliga kapitalbasen.

 d) Vissa icke likvida tillgångar såsom bl.a. materiella anläggningstillgångar,

vilka preciseras närmare i direktivet, skall efter behörig myndighets beslut,

avräknas från den utvidgade kapitalbasen. Som icke-likvida tillgångar räknas

vidare

 - innehav av värdepapper, inkl. förlagslån, i kreditinstitut och finansiella

institut som får räknas in i dessa instituts kapitalbas, under förutsättning att

aktier i sådana institut inte innehas tillfälligt i syfte att ge ekonomiskt stöd

avsett för rekonstruktion och räddning av det institutet eller att aktierna

ingår i värdepappersföretagets handelslager,

 - innehav av värdepapper och andra investeringar i andra företag än

kreditinstitut och finansiella institut, som inte är lätta att avyttra,

 - underskott i dotterföretag,

 - insättningar, med undantag för sådana som är tillgängliga för återbetalning

inom 90 dagar och för betalningar i samband med terminer och optioner för vilka

krävs marginalsäkerhet,

 - lånefordringar och andra fordringar utom sådana som skall betalas inom 90

dagar,

 - varulager utom om de är föremål för de kapitalkrav som uppställs i artikel

4.2 i kapitalkravsdirektivet och under förutsättning att dessa krav inte är

mindre stränga än dem som uppställts i artikel 4.1 (iii) i detta direktiv, dvs.

det samlade kapitalkravet på ett institut.

 Med ursprunglig kapitalbas menas enligt definitionen i artikel 2.25 i

kapitalkravsdirektivet vissa av de poster som får inräknas i den kapitalbas som

krävs för att täcka kreditrisker enligt artikel 2.1 i direktivet 89/299/EEG,

dvs. summan av posterna 1, 2 och 4 med avdrag för posterna 9, 10 och 11 i denna

artikel. Härmed avses summan av eget kapital, kapitalreserver och reserveringar

för allmänna risker. Avdrag skall göras för institutets innehav av egna aktier

till bokföringsvärde, immateriella anläggningstillgångar och reella förluster

under löpande räkenskapsår.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande kapitaltäckningsregler måste

kreditinstitut och värdepappersbolag vid varje tidpunkt ha en kapitalbas som

minst svarar mot de kapitalkrav för kreditrisker som åvilar företaget. Kortast

tillåtna ursprungliga löptid på kapital som kan ingå i denna kapitalbas är fem

år. De låneengagemang som är förknippade med kreditrisker är huvudsakligen

långsiktiga och illikvida. De bokförs enligt lägsta värdets princip. Den

handelsverksamhet som ger upphov till marknadsrisker är däremot mer kortsiktig

genom att vinster och förluster realiseras oftare. Handelslagret värderas i

kapitaltäckningssammanhang till marknadsvärdet. Härigenom kan kapitalkraven för

marknadsrisker komma att variera mer i tiden än kapitalkraven för kreditrisker.

 Sammantaget kommer företagen att bli föremål för ökade kapitalkrav när de har

att möta såväl kredit- som marknadsrisker. En höjning av kapitalkravet innebär

för företagens del att förhållandet mellan kapitalbasen och placeringarna resp.

andra åtaganden måste förändras. Detta kan ske genom att kapitalbasen breddas,

att placeringarna och åtagandena reduceras eller en kombination av dessa

alternativ. Ett företag som vill behålla sina positioner måste alltså vidga sin

kapitalbas om inte företagets kapitaltäckningsgrad skall minska. För att möta de

sammanlagda ökade kapitalkrav som nu föreslås bör den möjlighet som direktivet

öppnar för en utvidgad kapitalbas införlivas i svensk lagstiftning. På så sätt

kan underlättas för företagen att nå upp till de hårdare kapitalkraven. I

kapitalbasen kan således även under tidigare beskrivna förutsättningar räknas in

bl.a. nettovinster hänförliga till institutets handelslager och förlagslån med

en ursprunglig löptid på minst två år. Från den utvidgade kapitalbasen skall

vissa icke likvida tillgångar räknas av. Exakt vilka tillgångar som skall få

ingå i en utvidgad kapitalbas och omfattningen av dessa samt vilka icke likvida

tillgångar som skall räknas av från denna kapitalbas bör preciseras i föreskrif-

ter. Vid utformningen av föreskrifterna får prövas i vilken utsträckning det är

lämpligt att utnyttja de möjligheter att utvidga kapitalbasen som direktivet

ger.

 Finansinspektionen har efterfrågat ett klargörande huruvida "överskott" av

tidsbundna förlagslån som inte kan utnyttjas vid beräkning av det supplementära

kapitalet får överflyttas och räknas till den utvidgade kapitalbas som skall

svara mot kapitalkravet för marknadsrisker. Inspektionen har därvid pekat på att

nuvarande kapitaltäckningsbestämmelser innebär att tidsbundna förlagslån, som

skall hänföras till supplementärt kapital, får räknas in i kapitalbasen med

högst ett belopp som motsvarar hälften av summan av primärt kapital.

Inspektionen har inget att erinra mot att sådant kapital till överskjutande del

får räknas till den utvidgade kapitalbasen.

 Såsom direktivsbestämmelserna får tolkas synes inte hinder föreligga mot att

tidsbundna förlagslån som uppfyller såväl kraven för att räknas till det

supplementära kapitalet som att ingå i den utvidgade kapitalbasen får räknas

till den utvidgade kapitalbasen i den utsträckning förlagslånen på grund av

begränsningsregeln inte kan hänföras till det supplementära kapitalet. Denna

fråga bör dock närmare utvecklas i de föreskrifter som skall meddelas av

regeringen eller Finansinspektionen.

6.10.2 Kumulativa preferensaktier och uppskrivningsfonder m.m.

Regeringens förslag: Preferensaktier med kumulativ effekt och uppskriv-

ningsfonder får inte räknas in i det egna kapital som ingår i kapitalbasen som

primärt kapital. Sådana tillgångar får upptas i kapitalbasen som supplementärt

kapital först efter medgivande av Finansinspektionen.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Endast några remissinstanser framför synpunkter på förslaget

i denna del. Finansinspektionen framhåller att s.k. inkråmsgoodwill skall räknas

av från det primära kapitalet.Vidare föreslår inspektionen vissa justeringar i

reglerna vad gäller behandling av uppskrivningsfonder och av kapitalandelen av

periodiseringsfonder. Svenska Bankföreningen anser att s.k. kumulativa

preferensaktier skall räknas in i det primära kapitalet. För det fall sådana

aktier inte skall ingå i det primära kapitalet bör av lagtexten framgå att de

skall räknas som supplementärt kapital. Vidare anser föreningen att tillskott i

försäkringsföretag inte skall behöva räknas av från kapitalbasen.

 Skälen för regeringens förslag: I en skrivelse till Finansdepartementet har

Finansinspektionen hemställt om en översyn av kapitaltäckningsreglerna så att

bestämmelserna rörande s.k. kumulativa preferensaktier klargörs (dnr 4841/93).

Kumulativa preferensaktier medför, liksom ordinarie preferensaktier, en före-

trädesrätt till utdelning av ett bolags utdelningsbara vinst. Dessutom gäller

för denna typ av aktier att rätten till utdelning kan kumuleras. I

bolagsordningen för det bolag som gett ut aktierna skall regleras hur

kumulationen skall ske. Vanligtvis torde en sådan reglering innebära att om

utdelning inte har kunnat lämnas under ett eller flera år så skall av följande

års utdelningsbara vinst så mycket utdelas på de kumulativa preferensaktierna

som brustit under tidigare år, innan någon utdelning får ske på bolagets övriga

aktier.

 Finansinspektionen har till stöd för sin framställan anfört följande. Enligt nu

gällande lagstiftning utgör s.k. kumulativa preferensaktier aktiekapital och får

därmed enligt gällande kapitaltäckningsbestämmelser i 2 kap. 9 a §

bankrörelselagen räknas som primärt kapital vid beräkning av en banks

kapitalbas. Enligt direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG) får

emellertid kumulativa preferensaktier inte inräknas i det primära kapitalet.

Sådana aktier utgör i stället supplementärt kapital. Motsvarande synsätt kommer

till uttryck i Baselöverenskommelsen.

 I de av Baselkommittén år 1988 presenterade rekommendationerna beträffande

kapitalbas och kapitalkrav för internationellt verksamma banker har särskilt

anmärkts i fråga om beräkningen av kapitalbasen att i aktiekapitalet skall ingå

utgivna och fullt betalade aktier samt icke-kumulativa preferensaktier med

uteslutande av kumulativa preferensaktier.

 I direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG), vilket i allt

väsentligt följer Baselöverenskommelsen, skall enligt artikel 2.1 ett kredit-

instituts icke-gruppbaserade kapitalbas utgöras bl.a. av kapital som avses i

artikel 22 i direktiv 86/635/EEG, till den del det är inbetalt, samt överkurs

vid aktieemission, dock med undantag för kumulativa preferensaktier. I artikel

22 i direktivet om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och andra

finansiella institut (86/635/EEG) föreskrivs att posten tecknat kapital "skall

omfatta kapital, som oavsett hur det betecknats i det enskilda fallet, enligt

nationell lag skall räknas som eget kapital tecknat av aktieägare eller andra

innehavare, allt efter det ifrågavarande institutets associationsform".

 Som tidigare nämnts i avsnitt 6.2 bygger nuvarande svenska kapitaltäckningsreg-

ler delvis på Baselöverenskommelsen. Enligt gällande bestämmelser om beräkning

av kapitalbasen i bl.a. 2 kap. 9 a § bankrörelselagen avses med primärt kapital

för bankaktiebolag, sparbanker och föreningsbanker eget kapital. Något undantag

har därvid inte gjorts för s.k. kumulativa preferensaktier. I motiven till

bestämmelserna konstaterades att allt som enligt bankrörelselagen ingick i

begreppet eget kapital resp. egna fonder, med undantag för garantifonder enligt

då gällande regler, uppfyllde de av Baselkommittén uppställda kraven på eget

kapital. Frågan om s.k. kumulativa preferensaktier berördes inte.

 Svenska Bankföreningen har som grund för sitt avstyrkande av förslaget att

undanta kumulativa preferensaktier från vad som utgör primärt kapital anfört

bl.a. följande. Preferensaktier med kumulativ rätt utgivna av svenska

bankaktiebolag utgör primärt kapital enligt bankrörelselagens bestämmelser. I

EG:s direktiv (89/299/EEG) om kapitalbasen synes inte vara angivet vad som avses

med kumulativa preferensaktier. I Baselreglerna kan dock viss ledning hämtas.

Baselreglernas diskvalifikation av "cumulative preference shares" som primärt

kapital omfattar inte preferensaktier vilka, likt svenska preferensaktier med

kumulativ rätt, endast ger viss företrädesrätt till vinstutdelning mot övriga

aktieägare och inte grundar något anspråk direkt mot bolaget. Även vid

tillämpning av Baselreglerna skall således preferensaktier med kumulativ rätt av

svensk modell inräknas i det primära kapitalet. Med beaktande av ändamålet bakom

bestämmelserna rörande vilka kapitalelement som kan inräknas i det primära

kapitalet i banker och andra kreditinstitut synes det inte finnas skäl att

utesluta preferensaktier med kumulativ rätt enligt svensk modell. Dessa aktier

grundar inget anspråk på utdelning direkt mot utgivande bank, och de innebär

därför inte en större belastning på bankens kapital än stamaktier.

 Enligt såväl EG-direktivet om kapitalbas som Baselöverenskommelsen undantas

kumulativa preferensaktier från det primära kapitalet. I direktivet finns inte

närmare angivet vad som avses med sådana aktier. I Baselöverenskommelsen finns

emellertid vissa klargöranden. Dessa bör, i linje med vad Bankföreningen anser,

kunna användas även vid tolkningen av direktivet, eftersom det inte finns

anledning att tro att direktivet vad gäller behandlingen av kumulativa

preferensaktier skulle avvika från Baselreglerna.

 Enligt Baselreglerna kan kumulativa preferensaktier - under vissa

förutsättningar - få räknas till det supplementära kapitalet. Till supplementärt

kapital får nämligen räknas instrument som kombinerar vissa egenskaper hos

aktier och skuldförbindelser - s.k. hybrid (debt/equity) capital - om de

uppfyller vissa specificerade krav. Dessa krav innebär bl.a. att instrumenten

skall vara förenade med efterställd betalningsrätt, att de skall vara

ouppsägbara för innehavaren och att betalning av ränta, utdelning och andra

förpliktelser som följer med instrumenten skall kunna skjutas upp. Det sägs

uttryckligen att kumulativa preferensaktier som uppfyller de villkor som räknas

upp skall kunna ingå i kategorin "hybrid (debt/equity) capital instruments". Det

lämnas också exempel på preferensaktier i några länder som skall kunna hänföras

till denna kategori av instrument.

 Av Baselreglerna får därför anses följa att kumulativa preferensaktier, oavsett

närmare utformning, inte kan ingå i det primära kapitalet men att de under vissa

förutsättningar kan få räknas till det supplementära kapitalet. Kumulativa

preferensaktier undantas således kategoriskt från det primära kapitalet. De

särdrag som Bankföreningen menar utmärker kumulativa preferensaktier som utges

av svenska bolag har därför inte någon betydelse för om aktierna skall kunna

hänföras till det primära kapitalet. Däremot kan dessa omständigheter vara

relevanta vid en bedömning av om aktierna kan hänföras till det supplementära

kapitalet.En bank kan under vissa förutsättningar skriva upp värdet av en an-

läggningstillgång och utnyttja det uppskrivna beloppet för ökning av det egna

kapitalet genom att göra avsättning till en uppskrivningsfond. I fråga om

uppskrivningsfonder, som enligt 4 kap. 7 § bankrörelselagen redovisas under

bundet eget kapital, ifrågasattes i motiven till kapitaltäckningsreglerna om

dessa fonder kunde anses uppfylla Baselkommitténs krav på eget kapital. Primärt

kapital utgörs enligt Baselkommittén av eget kapital samt öppet redovisade

reserver av högsta kvalitet. Av flera skäl ansågs det befogat att hänföra

uppskrivningsfonderna till det primära kapitalet (prop. 1989/90:43 s. 66, 67 och

94). I Finansinspektionens föreskrifter om rapportering av uppgifter om

beräkning av kapitalbas och kapitalkrav ( FFFS 1992:32) anges dock vissa

begränsningar i möjligheten att som primärt kapital få uppta uppskrivnings-

fonder.

 Enligt artikel 2.1 i direktivet om kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG)

ingår i ett kreditinstituts icke-gruppbaserade kapitalbas bl.a.

"Uppskrivningsfond som avses i artikel 33 i rådets direktiv 78/660/EEG av den 25

juli 1978 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om årsbokslut i vissa typer av

bolag, senast ändrat genom direktiv 84/569/EEG" (punkt 3). Av artikel 6 i

kapitalbasdirektivet, som innehåller gränsvärden för vissa av de poster som kan

ingå i kapitalbasen, framgår indirekt uppdelningen av kapitalbasen i primärt och

supplementärt kapital. Uppskrivningsfond enligt punkt 3 i artikel 2.1 tillhör

därvid den grupp av poster som sammantagna inte får överstiga 100 % av det egna

kapitalet och som således räknas till det supplementära kapitalet.

 Mot bakgrund av vad som sagts kan ifrågasättas om de svenska kapital-

täckningsreglerna vad gäller behandlingen av kumulativa preferensaktier och

uppskrivningsfonder stämmer överens med EG-reglerna om kapitalbasen och

Baselöverenskommelsen.

 Bestämmelserna om primärt kapital bör, för att bringas i överensstämmelse med

nu nämnda internationella åtaganden, kompletteras med ett uttryckligt undantag

för kumulativa preferensaktier. Någon bestämmelse i lagtexten om att kumulativa

preferensaktier skall utgöra supplementärt kapital bör dock inte införas. Det är

fråga om tillskott som skall uppfylla vissa villkor och därför bör kumulativa

preferensaktier räknas till sådana andra kapitaltillskott som kan godkännas som

supplementärt kapital (2 kap. 6 § fjärde stycket i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag). Ändringen beträffande behandlingen av kumulativa

preferensaktier i kapitaltäckningshänseende föreslås gälla fr.o.m. den 1 januari

1995. För att mildra verkningarna av nedklassificeringen för kumulativa

preferensaktier som redan har getts ut finner regeringen det skäligt att sådana

aktier får räknas som primärt kapital under en tvåårig övergångstid, dvs. t.o.m.

utgången av år 1996.

 Vidare bör uppskrivningsfonder i kapitaltäckningshänseende undantas från det

egna kapitalet och först efter medgivande av Finansinspektionen få räknas in i

kapitalbasen som supplementärt kapital.

 Finansinspektionen har påpekat att avräkning bör ske från det primära kapitalet

av övervärde, s.k. inkråmsgoodwill, som redovisas i ett enskilt institut och som

detta erlagt t.ex. i samband med övertagande av ett annat instituts rörelse.

Regeringen delar denna uppfattning eftersom goodwillvärden inte skall beaktas i

kapitaltäckningssammanhang.

 Svenska Bankföreningen har i sitt remissvar påpekat att bestämmelsen om att

aktieinnehav m.m. i försäkringsföretag skall räknas av från kapitalbasen innebär

100 % kapitalkrav för dessa placeringar. Eftersom direktivet om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG) endast kräver 8 %

kapitalkrav för sådana placeringar bör de svenska instituten enligt föreningens

uppfattning av konkurrensneutralitetsskäl inte drabbas av högre kapitalkrav än

vad många andra länder tillämpar, dvs. direktivets 8 %.

 Bestämmelsen om att avräkning skall göras från det primära och supplementära

kapitalet för en banks tillskott i företag som driver försäkringsverksamhet

tillkom år 1991 i samband med att regler infördes som tillät en integration

mellan bankverksamhet och annan finansiell verksamhet å ena sidan och

försäkringsverksamhet å andra sidan, s.k. branschglidning (prop. 1990/91:154).

Samtidigt infördes en motsvarande bestämmelse i lagen om finansbolag. Den

bestämmelsen har numera förts över till lagen om kreditmarknadsbolag.

Grundtanken för avräkningsregeln är att det kapital som skall hållas till skydd

för ett instituts verksamhet inte samtidigt får utgöra riskkapital i ett annat

institut. Bankföreningen förordade redan vid beredningen av den s.k.

branschglidningslagstiftningen att ett kapitalkrav på 8 % skulle tillämpas för

holdingbolags tillskott till försäkringsbolag i stället för en avräkningsregel.

Enligt uttalanden i propositionen ansågs främst försiktighetsskäl tala för att i

ett inledande skede hela tillskottet till försäkringsbolag i nu aktuella

koncerner skulle räknas av från holdingbolagets resp. bankens kapitalbas. Detta

ansågs trygga att banken har tillräcklig kapitalstyrka för det avsedda

engagemanget utan att bankens övriga engagemang riskeras (prop. 1990/91:154 s.

69-72).

 De senaste årens utveckling har medfört allvarliga problem i flera finansiella

företag. Företagens aktiekurser har fluktuerat mycket kraftigt. Det saknas

enligt regeringens uppfattning skäl att nu inta en annan ståndpunkt i denna

fråga än den som redovisats i propositionen ovan. Tillskott av detta slag bör

således även fortsättningsvis täckas till 100 % av riskbärande kapital.

6.10.3 Skatteutjämningsreserven m.m.

Regeringens förslag: Banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag får i

kapitalbasen som primärt kapital räkna in kapitalandelen av skatteutjäm-

ningsreserv och periodiseringsfond. Banker och kreditmarknadsbolag får vidare

som primärt kapital räkna kapitalandelen av eventuell överavskrivning på

leasingobjekt. Enligt nu gällande regler får dessa reserver tas upp med 70 % i

kapitalbasen.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Svenska Bankföreningen anser att bestämmelsen att regeringen

eller Finansinspektionen skall föreskriva om storleken av den kapitalandel av

bl.a. skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond som skall inräknas i primärt

kapital, är onödig. Frågan behandlas i författningskommentaren till 2 kap. 6 § i

förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

och värdepappersbolag. Riksskatteverket utgår från att förslaget kommer att

justeras med anledning av eventuella lagändringar på skatteområdet.

Riksskatteverket erinrar också om att de skattemässiga reserveringarna inte

ändras successivt under året utan trappstegsvis vid bokslutstillfällena.

Avsättningarnas storlek bestäms enligt verket under bokslutsarbetet efter själva

bokslutsdagen.

 Övriga remissinstanser har inte yttrat sig i frågan.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande rätt

Enligt de nya skärpta kapitaltäckningsregler som infördes år 1990 (se avsnitt

6.2) för banker och andra kreditinstitut fick till primärt kapital - utöver eget

kapital - räknas 70 % av institutens s.k. värderegleringsreserver, dvs. reserver

för utlåning, garantiförbindelser, aktier, obligationer och utländska valutor.

För finansbolagens del tillkom 70 % av överavskrivningar på uthyrd egendom. Den

valda procentsatsen hade bestämts med utgångspunkt i den dåvarande skattesatsen

för aktiebolag m.fl. och svarade mot vad som återstod sedan den latenta

skatteskulden räknats bort.

 Vid 1990 års skattereform ersattes en rad reserveringsmöjligheter

(resultatutjämningsfond, lagernedskrivning, investeringsfondsavsättningar,

fartygsfonder m.m.) av en ny generell reserveringsmöjlighet - skatte-

utjämningsreserv (surv). Juridiska personer fick göra avdrag för avsättning till

surv med högst 30 % av ett kapitalunderlag eller 15 % av ett löneunderlag. Den

som var skyldig att upprätta årsbokslut skulle ha satt av ett mot avdraget

svarande belopp i räkenskaperna för beskattningsåret. Kapitalunderlaget

utgjordes i princip av skillnaden mellan tillgångar och skulder vid

beskattningsårets utgång.

 Med anledning av dessa ändrade beskattningsregler justerades bestämmelserna om

kapitaltäckning med ikraftträdande den 1 mars 1991 (prop. 1990/91:40, bet.

1990/91:NU16, rskr. 85, SFS 1990:1306). Eftersom möjligheten att göra

avsättningar till värderegleringsreserver upphörde utmönstrades reglerna om

sådana reserver ur kapitaltäckningsreglerna. När dåvarande reserver upplöstes

och skulle tas upp till beskattning, kom drygt 70 % att kunna föras till det

egna kapitalet. I kapitaltäckningsreglerna infördes därför en möjlighet att

räkna in surven till 70 % i det primära kapitalet. I motiven till lagändringen

diskuterades frågan hur surven skulle behandlas i kapitaltäckningssammanhang.

Den bedömningen gjordes att surven uppfyllde de krav som ställts upp i

Baselkommitténs regler för att få ingå i kapitalbasen som primärt kapital,

eftersom surven kan ses som en öppet redovisad reserv. I Baselkommitténs regler

förutsattes emellertid att reserverna bildats av beskattat kapital. Med hänsyn

till att samma effekt uppnås genom att surven tas upp till 70 %, motsvarande vad

som lägst återstår efter återföring till beskattning, föreslogs i propositionen

att surven skulle tas upp med 70 % i kapitalbasen som primärt kapital. Sedan

värderegleringsreserverna beskattats och den återstående delen av reserverna

förts till eget kapital, blir därigenom kapitaltäckningssituationen i princip

densamma som före skattereformen. Det skulle däremot stå klart i strid med

Baselreglerna att låta någon del av den latenta skatteskulden ingå i

kapitalbasen (prop. 1990/91:40 s. 27).

 I och med att bankerna fick rätt att ägna sig åt finansiell leasing infördes år

1991 en rätt för bankerna att på samma sätt som finansbolagen i det primära

kapitalet räkna in 70 % av eventuell överavskrivning på leasingobjekt (prop.

1990/91:154, bet. 1990/91:NU41, rskr. 367, SFS 1991:1018).

 I det primära kapital som ingår i ett kreditinstituts och värdepappersbolags

kapitalbas får således enligt gällande kapitaltäckningsregler räknas 70 % av

skatteutjämningsreserven (surven) samt för kreditinstitut dessutom 70 % av det

belopp som svarar mot företagets reserver till följd av avskrivning på egendom

som upplåtits till nyttjande (2 kap. 9 a § bankrörelselagen och 4 kap. 2 § lagen

om kreditmarknadsbolag).

Företagsskattereformen

Förutsättningarna för kapitaltäckningsbestämmelserna har förändrats till följd

av betydande ändringar i den svenska företagsbeskattningen (prop. 1993/94:50,

bet. 1993/94:SkU15, rskr. 1993/94:108). Reglerna har trätt i kraft den 1 januari

1994 och tillämpas första gången vid 1995 års taxering. Bolagsskattesatsen sänks

från 30 % till 28 %. Möjligheten att göra avsättningar till surv slopas och en

ny allmän reserveringsmöjlighet - periodiseringsfonder - införs.

 Principen för avveckling av gjorda survavsättningar är att hälften av

avsättningarna får upplösas utan beskattningseffekter, medan återstoden återförs

till beskattning genom att ett belopp motsvarande i princip hälften av

avsättningarna vid 1993 års taxering tas upp till beskattning under en

femårsperiod med början vid 1995 års taxering. Vid 1995 års taxering återförs

dessutom den del av survavdraget vid 1994 års taxering som överstiger avdraget

vid 1993 års taxering. En begränsning gäller alltså för de fall då avsättningen

till surv är större vid 1994 års taxering än vid 1993 års taxering. Är avdraget

för avsättning till surv vid 1994 års taxering högre än motsvarande avdrag vid

närmast föregående taxering, dvs. normalt 1993 års taxering, skall ett belopp

motsvarande survökningen återföras till beskattning vid 1995 års taxering eller,

om taxering inte sker år 1995, vid 1996 års taxering. Hälften av återstående del

av avdraget återförs till beskattning under en femårsperiod med början vid 1995

års taxering. I 8 § lagen (1993:1540) om återföring av skatteutjämningsreserv

finns en undantagsregel för företag som Statens Bostadsfinansieringsbolag, SBAB

och Stadshypotek AB, som innebär att 50 % av de reserv- och säkerhetsfonder som

skall återföras till beskattning enligt 2 § första stycket lagen (1992:702) om

inkomstskatteregler med anledning av vissa omstruktureringar inom den

finansiella sektorn m.m., skall anses utgöra avdrag för avsättning till

skatteutjämningsreserv vid närmast föregående taxering.

 Systemet med avdrag för avsättning till periodiseringsfonder är utformat så att

det ger en möjlighet till förlustutjämning bakåt som är likartad med den som

surven gett. En skattskyldig som gjort avsättning till periodiseringsfond får

vid beräkning av inkomst av näringsverksamhet göra avdrag för avsättningen.

Avdraget får uppgå till högst 25 % av beskattningsårets inkomst före avdrag för

avsättningen. I denna inkomst ingår bl.a. avdrag för survavsättningar som

återförts till beskattning enligt lagen om återföring av skatteutjämningsreserv.

Varje års avsättning skall bilda en egen fond. Fonden skall återföras till be-

skattning senast efter fem år. Har en fond inte frivilligt återförts till

beskattning senast vid den tidpunkten sker en obligatorisk återföring av åter-

stående del. Den nya lagen (1993:1538) om periodiseringsfonder trädde i kraft

den 1 januari 1994 och tillämpas första gången vid 1995 års taxering, dvs. på

avsättningar som gjorts under beskattningsår som taxeras år 1995 eller senare.

Företagsskattereformens betydelse för kapitaltäckningen

De ändrade beskattningsreglerna medför att bestämmelserna om kapitaltäckning

måste justeras. Anledningen till detta är som tidigare framgått dels att bolags-

skattesatsen sänkts från 30 % till 28 %, dels att surven avskaffats, dels att en

ny allmän reserveringsmöjlighet - periodiseringsfonder - införts.

 Sänkningen av skattesatsen påverkar med vilket belopp surven skall tas upp till

i kapitalbasen som primärt kapital. Med hänsyn till de tidigare redovisade prin-

ciperna, dvs. att i Baselreglerna förutsätts att reserverna bildats av beskattat

kapital, borde den justeringen göras i gällande regler rörande beräkningen av

kapitalbasen att till det primära kapitalet får räknas 72 % i stället för 70 %

av skatteutjämningsreserv. Bestämmelserna i lagen om återföring av

skatteutjämningsreserv ger dock i vissa fall utrymme för en mer individuell

beräkning av skattebelastningen. Enligt 2 § denna lag skall, i de fall surven

vid 1994 års taxering är större än vid närmast föregående år, dvs. normalt 1993

års taxering, ett belopp motsvarande ökningen av survavsättningen mellan 1993

och 1994 års taxering i sin helhet återföras till beskattning vid 1995 års

taxering och hälftendelningen avse resterande belopp, dvs. surven vid 1993 års

taxering.

 Följande exempel lämnas i lagmotiven (prop. 1993/94:50 s. 215). AB A har gjort

avdrag för avsättning till surv med 1 200 i bokslutet till ledning för 1994 års

taxering. Vid 1993 års taxering uppgick avdraget till 1 000. De belopp som får

upplösas resp. avskattas på fem år uppgår till 500 vardera (1000/2).

Survökningen på 200 samt 100 (1/5 av 1000/2) återförs till beskattning vid 1995

års taxering. Vinsten ökas därmed med 300 vilket i sin tur innebär att

periodiseringsfondsavsättningen får öka med 75. Detta innebär att de 300 i

realiteten endast träffas av en bolagsskatt på 25,43 %.

 Utfallet blir således olika beroende på olika dispositioner som gjorts vid 1993

och 1994 års taxeringar. Med hänsyn härtill synes det vara lämpligare att i

lagen inte ange en exakt procentsats med vilken surven under återföringsperioden

kan tas upp i ett kreditinstituts eller ett värdepappersbolags kapitalbas som

primärt kapital. Beräkningen av den kapitalandel av surven som får medräknas i

kapitalbasen bör i stället preciseras i särskilda föreskrifter. Detsamma bör för

banker och kreditmarknadsbolag gälla i fråga om kapitalandelen av det belopp som

svarar mot företagets reserver till följd av avskrivning på egendom som

upplåtits till nyttjande, dvs. av eventuell överavskrivning på leasingobjekt.

 Vidare bör reglerna om beräkning av det primära kapitalet kompletteras med

möjlighet för banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag att till det

primära kapitalet räkna kapitalandelen av periodiseringsfonder.

6.11 Övervaknings- och tillsynssystem samt

informationsskyldighet

Regeringens förslag: Banker, andra kreditinstitut och värdepappersbolag skall

inrätta system för registrering och klassificering av kreditrisker samt för

övervakning och kontroll av marknadsrisker och stora exponeringar i företagets

verksamhet. De skall också ha system som vid varje tidpunkt med rimlig precision

kan beräkna företagets finansiella positioner.

 Företagen skall vidare lämna inspektionen de uppgifter om verksamheten som den

behöver för att kunna bedöma om företaget uppfyller nu föreslagna kapital-

täckningskrav m.m. samt ha interna kontroll-, förvaltnings- och

redovisningsrutiner som gör det möjligt att fortlöpande göra denna bedömning.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag,

frånsett att det i promemorieförslaget inte ställs något krav på att företagen

skall ha system för övervakning och kontroll av kreditrisker och stora

exponeringar. I förhållande till promemorians förslag har Finansinspektionens

möjlighet till ingripande utvidgats.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen tillstyrker att instituten enligt lag

skall ha betryggande system för övervakning och kontroll av marknadsrisker m.m.

men anser att bestämmelsen bör kompletteras med en motsvarande skyldighet att

kontrollera kreditrisker och stora exponeringar. Inspektionen anser att den

bestämmelsen i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag som ger inspektionen rätt att ingripa mot

institut vars kapitalbas understiger det minsta belopp som krävs enligt

lagförslaget är överflödig eftersom det redan finns en generell möjlighet för

inspektionen att förelägga ett institut att efterleva sådana bestämmelser. Riks-

revisionsverket anser att de utökade tillsynsansvar som föreslås torde ligga i

linje med den förändring av Finansinspektionens arbete som verket skisserat i en

granskningsrapport. Sveriges Aktiesparares Riksförbund anser att det är av

största vikt att Finansinspektionen ges tillräckliga resurser för att på ett

tillfredsställande sätt kunna genomföra den föreslagna kontrollen.

 EES-avtalet: Kapitalkravsdirektivet (artikel 4.4) föreskriver att institut

(kreditinstitut och värdepappersföretag) som omfattas av direktivet skall

inrätta övervaknings- och kontrollsystem för att bevaka ränterisken i insti-

tutets samtliga verksamheter och att dessa system skall övervakas av behörig

myndighet. Instituten skall vidare ha system som gör det möjligt att vid varje

tidpunkt med rimlig exakthet beräkna institutens finansiella positioner (artikel

4.5).

 Behörig myndighet får kräva att instituten lämnar myndigheten all den

information som är nödvändig för att bedöma om de uppfyller direktivets

bestämmelser. Instituten skall vidare ha sådana interna kontrollmedel och system

beträffande administration och redovisning som möjliggör en bevakning av att de

fortlöpande uppfyller bestämmelserna om minsta startkapital, kapitaltäckning

m.m. (artikel 8.1).

 För värdepappersföretag gäller enligt artikel 8.2 att de skall lämna de

behöriga myndigheterna den information som myndigheterna begär åtminstone

 - en gång per månad om företaget skall ha ett startkapital på minst 730 000

ecu,

 - en gång var tredje månad när det gäller företag med ett minsta startkapital

på 125 000 ecu samt

 - en gång var sjätte månad när det gäller företag med ett minsta startkapital

på 50 000 ecu.

 För kreditinstitut gäller den rapporteringsskyldighet som anges i direktivet om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG).

 Om ett instituts kapitalbas understiger det samlade kapitalkravet avseende

såväl kreditrisk som marknadsrisk skall de behöriga myndigheterna se till att

företaget vidtar åtgärder för att rätta till situationen så snabbt som möjligt

(artikel 4.3).

 Skälen för regeringens förslag: Finansinspektionen svarar i dag för tillsynen

över de institut som är verksamma på de finansiella marknaderna. Denna tillsyn

förutsätter att inspektionen har möjlighet att fortlöpande följa verksamheten

och därvid få den information av instituten som behövs för detta. Därför finns

bestämmelser som ger Finansinspektionen rätt att begära de upplysningar om

institutens verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen

behöver för sin tillsyn. I lagen om värdepappersrörelse anges t.ex. att värde-

pappersbolag skall hålla handlingar tillgängliga för inspektionen och även i

övrigt lämna de upplysningar inspektionen begär (6 kap. 1 §). Vidare anges att

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen får meddela

föreskrifter om vilka upplysningar ett värdepappersinstitut skall lämna till

inspektionen (6 kap. 2 § 1). Med stöd härav har Finansinspektionen utfärdat

föreskrifter om månadsrapport för vissa värdepappersbolag, utländska värdepap-

persföretag samt för fondkommissionsbolag (FFFS 1991:13). Motsvarande regler

finns för banker i 7 kap. 1 § bankrörelselagen och för kreditmarknadsbolag i 5

kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag. Även i dessa lagar är rätten att meddela

närmare föreskrifter om vilka upplysningar som skall lämnas delegerad till

regeringen eller Finansinspektionen. För bankerna har Finansinspektionen

meddelat föreskrifter om månads-/kvartalstatistik (FFFS 1994:12).

 I förarbetena till lagen om kreditmarknadsbolag uttalades särskilt att kapitlet

om tillsyn utformats med reglerna i värdepappersrörelselagen som förebild (prop.

1992/93:89 s. 225). Syftet med detta var att så långt som möjligt ha likalydande

tillsynsregler inom de områden som står under tillsyn av Finansinspektionen.

Reglerna överensstämmer också till stora delar med bestämmelserna i 7 kap.

bankrörelselagen.

 De nu angivna bestämmelserna får anses vara tillräckliga för att ge Finans-

inspektionen rätt att begära upplysningar även i de avseenden som aktualiseras

genom bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet. Någon komplettering av gällande

lagstiftning synes därför inte behövas. Med stöd av den föreskriftsrätt som

finns kan Finansinspektionen reglera det särskilda rapporteringskrav som

direktivet ställer upp för värdepappersföretag.

 I gällande lagstiftning saknas emellertid bestämmelser som kräver att

kreditinstitut och värdepappersbolag inrättar sådana övervaknings- och

kontrollsystem som direktivet föreskriver. Företagen skall enligt direktivet vid

varje tidpunkt ha en kapitalbas som sammantaget uppgår till eller överstiger

summan av de skilda kapitalkraven hänförliga till såväl kredit- som mar-

knadsrisker. De komplicerade beräkningsmetoder som anvisas i direktivet för

beräkning av dessa kapitalkrav ställer stora krav på företagens tekniska

utrustning. De interna kontrollsystem som direktivet föreskriver är även

nödvändiga för att Finansinspektionen skall kunna utöva sin tillsyn över

företagen. Gällande lagstiftning bör därför kompletteras med regler som skapar

förutsättningar för inspektionen att begära att företagen inrättar sådana

övervaknings- och kontrollsystem samt i övrigt tillämpar sådana rutiner vad

gäller administration och redovisning som säkerställer en effektiv kontroll av

att företaget följer gällande kapitaltäckningsregler. Reglerna bör - såsom

framhållits av Finansinspektionen - omfatta såväl kredit- som marknadsrisker och

stora exponeringar samt i fråga om rutiner m.m. även gruppbaserad redovisning.

Systemen bör såvitt avser kreditrisker avse registrering och klassificering av

dessa. Bestämmelserna bör ingå i den föreslagna nya kapitaltäckningslagen.

 I den mån Finansinspektionens granskning av sådana system kräver att särskild

sakkunskap måste anlitas, bör den kostnad som därvid uppstår betalas av det

företag som tillsynen avser.

 Enligt promemorieförslaget får Finansinspektionen - i det fall ett instituts

kapitalbas understiger det minsta belopp som krävs för att täcka såväl kredit-

som marknadsrisker - förelägga företaget att vidta lämpliga åtgärder för att

rätta till förhållandet. Finansinspektionen har ifrågasatt behovet av denna

bestämmelse. Kapitalkravsdirektivet (artikel 4.3) föreskriver en skyldighet för

tillsynsmyndigheten att i de aktuella fallen se till att institutet avhjälper

bristen så snart som möjligt. Därför bör i den nya lagen om kapitaltäckning och

stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag finnas en

bestämmelse som inte bara ger Finansinspektionen en möjlighet att ingripa,

vilket promemorieförslaget innebär, utan ålägger inspektionen att göra detta. En

sådan skyldighet för inspektionen att ingripa med föreläggande, som vid behov

kan förenas med vite, bör även avse situationer då ett institut inte uppfyller

kraven i fråga om att inrätta övervaknings- och kontrollsystem samt rutiner för

administration och redovisning. Bestämmelsen bör även vara tillämplig på ett

institut eller en finansiell företagsgrupp som inte nedbringar sina exponeringar

till stadgade gränsvärden.

 Ett förändringsarbete har initierats vid Finansinspektionen i syfte att anpassa

organisationen till nya krav på verksamheten. Detta förändringsarbete syftar

till att utveckla bl.a. tillsynsarbetet (prop. 1993/94:100 s. 81). Även inom

Finansdepartementet pågår arbete som kan beröra förutsättningarna för tillsynen

i framtiden.

 I avvaktan på resultatet av nyss nämnda arbete bör de bestämmelser om Finans-

inspektionens tillsyn som tas in i den föreslagna kapitalkravslagen inte avvika

från det mönster som finns i den under senare år tillkomna lagstiftningen på

värdepappersmarknadsområdet, t.ex. lagen om värdepappersrörelse och lagen om

börs- och clearingverksamhet. Tillsynsbestämmelserna kan dock komma att ändras

senare beroende på resultatet av det översynsarbete som inletts.

 147

7 Övervakning och kontroll av stora exponeringar

7.1 Bakgrund och gällande rätt

Gemensamma riktlinjer för övervakning och kontroll av kreditinstituts stora

exponeringar infördes ursprungligen genom kommissionens rekommendation

87/62/EEG. Detta instrument valdes eftersom det medgav en gradvis anpassning av

gällande regler och införande av nya regler utan att gemenskapens banksystem

stördes. Efter denna övergångsfas har det bindande direktivet om övervakning och

kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG) antagits. De

principer som direktivet bygger på är i huvudsak samma som i rekommendationen.

Vissa av reglerna har dock skärpts. Gränsen för att en exponering skall anses

som stor har sänkts från 15 % till 10 % av institutets kapitalbas och gränsen

för största tillåtna exponering har sänkts från 40 % till 25 % av institutets

kapitalbas. Gränsen för ett kreditinstituts samtliga stora exponeringar, vilken

enligt bestämmelserna i direktivet är 800 % av institutets kapitalbas, har

emellertid inte ändrats.

 Övervakning och kontroll av ett kreditinstituts eller ett värdepappersbolags

exponeringar ingår som en integrerad del av tillsynen av institutet eller

bolaget. En alltför stor koncentration av exponeringar gentemot en enskild kund

eller grupp av kunder med inbördes anknytning kan medföra en oacceptabelt hög

förlustrisk. Det kan vara till skada för företagets soliditet och utgöra ett hot

mot dess fortlevnad. Det har därför ansetts att en harmonisering bör ske av

vissa grundläggande regler om övervakning av stora exponeringar.

Begränsningar av stora exponeringar

De regler som i dag reglerar begränsningar av stora exponeringar i den svenska

lagstiftningen återfinns såvitt avser banker i 2 kap. 16 § bankrörelselagen

(1987:617) och såvitt avser kreditmarknadsbolag i 3 kap. 9 § lagen (1992:1610)

om kreditmarknadsbolag. När det gäller värdepappersbolag finns en motsvarande

bestämmelse i 3 kap. 7 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

 Enligt dessa bestämmelser får en bank, ett kreditmarknadsbolag, ett värde-

pappersbolag eller ett utländskt värdepappersföretag inte ha fordringar på samma

låntagare eller låntagare som är förbundna med varandra i väsentlig ekonomisk

gemenskap i sådan omfattning att det finns risk att institutet inte kan fullgöra

sina skyldigheter om en sådan låntagare inte kan betala sin skuld.

Rapportering av stora exponeringar

Banker är skyldiga att lämna Finansinspektionen upplysningar om sin verksamhet

och de därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Enligt 7

kap. 2 § 1 bankrörelselagen får regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen, meddela föreskrifter om vilka upplysningar som

en bank skall lämna till inspektionen. Motsvarande bestämmelser finns för

kreditmarknadsbolagen i 5 kap. 1 och 2 §§ lagen om kreditmarknadsbolag och för

värdepappersbolagen i 6 kap. 1 § lagen om värdepappersrörelse.

 Finansinspektionen har den 11 juni 1992 beslutat allmänna råd rörande kredit-

institutens rapportering av stora exponeringar (FFFS 1992:20). Enligt dessa

allmänna råd skall kreditinstitut, värdepappersbolag m.fl. rapportera sina stora

exponeringar till Finansinspektionen två gånger per år, den 30 juni och den 31

december. Samtliga exponeringar som uppgår till 10 % eller mer av kapitalbasen

skall rapporteras. Med exponering avses i de allmänna råden engagemang,

placeringar samt institutens åtaganden utanför balansräkningen. Med engagemang

avses bl.a. utestående krediter och beviljad ej utnyttjad kredit m.m. Med

placering avses bl.a. innehav av obligationer, certifikat och andra räntebärande

eller diskonteringsbara papper utfärdade av ett kredittagande bolag, liksom

innehav av dess aktier. De allmänna råden är - såvitt avser rapporterings-

skyldigheten - redan i hög grad anpassade till reglerna i direktivet om över-

vakning och kontroll av stora exponeringar.

7.2 Direktivet om övervakning och kontroll av kreditinstituts

stora exponeringar

Den 21 december 1992 antog EG:s råd direktivet om övervakning och kontroll av

kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG). Direktivet innehåller

bestämmelser som innebär skyldighet för kreditinstitut att lämna uppgifter om

sina stora exponeringar och att begränsa storleken av sådana exponeringar.

 Med exponering avses alla tillgångsposter och poster utanför balansräkningen

enligt den kategorisering som gjorts i kapitaltäckningsdirektivet 89/647/EEG.

Som en stor exponering räknas en exponering som institutet har gentemot en kund

eller grupp av inbördes anknutna kunder och som motsvarar minst 10 % av

institutets kapitalbas. Direktivet ålägger instituten att rapportera alla sina

stora exponeringar till de behöriga myndigheterna.

 Direktivet förbjuder vidare kreditinstitut att ha exponeringar gentemot en kund

eller grupp av kunder med inbördes anknytning i den mån exponeringen uppgår till

mer än 25 % av kapitalbasen. Om kunden är kreditinstitutets moder-, dotter-

eller systerföretag får procenttalet inte sättas högre än 20 %. Summan av

samtliga stora exponeringar får inte överstiga 800 % av kapitalbasen.

 Förbudsbestämmelserna har karaktär av minimiregler. Ytterligare begränsningar

får således införas nationellt. Å andra sidan ges medlemsstaterna rätt att helt

eller delvis sätta förbudsreglerna ur spel i vissa avseenden.

 Tillsyn över att reglerna följs skall beträffande inbördes anknutna institut

ske genom sammanställning enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn över

kreditinstitut (92/30/EEG).

 I direktivet om stora exponeringar hänvisas i ingressen beträffande redo-

visningstekniken till direktivet 86/635/EEG om årsbokslut och sammanställd

redovisning för banker och andra finansiella institut. Redovisningskommitténs

förslag (SOU 1994:17) till införlivande av detta direktivs bestämmelser har ny-

ligen varit föremål för remissbehandling.

 Bestämmelserna i direktivet kompletteras med bestämmelser i direktivet 93/6/EEG

om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. Genom artikel 5.1 i

kapitalkravsdirektivet utvidgas bestämmelserna i direktivet om stora

exponeringar till att omfatta även värdepappersföretag. Enligt artikel 5.2 skall

det institut som beräknar kapitalkravet för sitt handelslager enligt

bestämmelserna i bilaga I och II i kapitalkravsdirektivet beräkna sina stora ex-

poneringar enligt direktivet om stora exponeringar med de modifieringar som

framgår av bilaga VI till kapitalkravsdirektivet.

 Bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar skall vara införlivade med

medlemsstaternas lagstiftning senast den 1 januari 1994. Sverige har dock i

EES-avtalet medgetts en övergångstid till den 1 januari 1995. Som tidigare

framgått skall bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet vara införlivade i den

svenska lagstiftningen senast den 1 januari 1996, dvs. ett år senare. Det finns

emellertid att antal övergångsregler som medger en successiv nedtrappning av

existerande stora exponeringar senast t.o.m. den 31 december 2001. För kredit-

institut med en kapitalbas understigande 7 miljoner ecu medges emellertid en tid

av ytterligare fem år för att anpassa exponeringarna till vad som gäller enligt

direktivet.

7.3 Begränsningar av stora exponeringar

Regeringens förslag: Värdet av ett kreditinstituts eller värdepappersbolags

exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning får

inte överstiga 25 % av institutets kapitalbas.

 Om en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag

eller dotterföretag till kreditinstitutet eller värdepappersbolaget eller

dotterföretag till institutets eller bolagets moderföretag, får exponeringen

inte överstiga 20 % av kapitalbasen. Om institutet i sådana fall är en bank och

moderföretaget inte är ett institut, ett försäkringsföretag eller motsvarande

utländskt företag, får värdet inte överstiga 10 % av bankens kapitalbas. Är för-

utsättningarna för gruppbaserad tillsyn uppfyllda kan exponeringar inom en

koncern i vissa fall undantas från tillämpningen av begränsningsreglerna.

 Det sammanlagda värdet av ett kreditinstituts eller värdepappersbolags stora

exponeringar får inte överstiga 800 % av företagets kapitalbas. En exponering

gentemot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning skall anses som

en stor exponering om dess värde uppgår till eller överstiger 10 % av

kreditinstitutets eller värdepappersbolagets kapitalbas.

 Bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag förs samman i en ny lag, lagen om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Detta innebär att de

regler om stora exponeringar som nu finns spridda i olika lagar tas bort ur

dessa.

 Svenska skeppshypotekskassan undantas från bestämmelserna om begränsningar av

stora exponeringar.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I

promemorians förslag undantas dock inte Svenska Skeppshypotekskassan från

bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar. Till skillnad från

promemorians förslag har i den nya lagen om kapitaltäckning och stora

exponeringar införts en bestämmelse där undantag från begränsningsreglerna görs

för några av de poster som enligt reglerna i direktivet om stora exponeringar

kan undantas från begränsningsreglerna. Det gäller åtaganden för vilka en stat,

en kommun eller en centralbank svarar. Vidare införs, till skillnad från

promemorians förslag, en bestämmelse i lagen som innebär att den utvidgade

kapitalbasen kan användas vid bestämmandet av ett instituts exponeringar i

handelslagret.

 Remissinstanserna: Riksbanken anser att det är väsentligt att förebygga att en

bank exponerar sig mycket gentemot ett moderföretag som inte tillhör

finanssektorn. Förslaget att sätta en gräns på 10 % av kapitalbasen mot normalt

20 % inom en rent finansiell koncern tillstyrks därför. Finansinspektionen

tillstyrker också detta förslag. OM Stockholm AB och Svenska Fond-

handlareföreningen anser att det är viktigt att hinder mot s.k. central clearing

inte uppställs och att därför exponeringar på clearingorganisationer undantas

från de föreslagna begränsningarna. Svenska Bankföreningen avstyrker förslaget

att begränsa exponeringen till 10 % när ett institut har en icke-finansiell

ägare. Svenska institut bör inte belastas med hårdare regler än institut i andra

länder. Bankföreningen anser vidare att den möjlighet till överskridande av

begränsningsreglerna för exponeringar i instituts handelslager som direktivet

ger möjlighet till bör utnyttjas. Svenska Fondhandlareföreningen delar denna

uppfattning. Behov av rätt till överskridande av gränsvärdena kan uppkomma vid

garantigivning vid emissioner. Eftersom det är viktigt att inte några hinder för

emissionsverksamheten skapas, bör Finansinspektionen få rätt att medge

överskridande av gränsvärdena i handelslagret. Svenska skeppshypotekskassan

anser att den möjlighet till undantag för Skeppshypotekskassans del som finns i

EES-avtalet och EU-medlemskapsfördraget bör utnyttjas på så sätt att be-

stämmelserna om stora exponeringar inte tillämpas på kassan. I annat fall måste

verksamheten avvecklas.

 Förslaget att genom ett normgivningsbemyndigande låta regeringen eller

Finansinspektionen i förskrifter närmare ange vilka exponeringar som kan

undantas vid tillämpningen av begränsningsreglerna samt i vilken mån viktning av

vissa exponeringars värde kan tillåtas kritiseras av de remissinstanser som

yttrat sig i frågan. Riksbanken anser att lagtexten för tydlighetens skull bör

innehålla en bestämmelse om att möjligheter till lägre viktning av vissa slag av

exponeringar kan komma att ges. AB Svensk Exportkredit finner att om inte

möjligheterna till undantag medges fullt ut skulle bolaget riskera att inte i

samma utsträckning som hittills kunna göra nya affärer som risktäcks av de tre

svenska storbankerna vilket skulle medföra högre kostnader för exportörerna.

Viktning av fordringar mot kreditinstitut är en nödvändig förutsättning för

bolaget på samma sätt som gäller beträffande kapitaltäckning. Samma logik som

motiverar viktning i kapitaltäckningsbestämmelserna är direkt överförbar för att

motivera viktning av exponeringar. Fristående Sparbankers Riksförbund under-

stryker vikten av att det i lagtext eller motivering klargörs att

bostadsobligationer skall anses uppfylla kraven för att helt undantas från

begränsningsreglerna för stora exponeringar. Om bostadsobligationer inte helt

undantas utan ges vikttalet 20 % enligt artikel 4.10 i direktivet om stora

exponeringar kommer många sparbanker i utgångsläget att redovisa en exponering

på Sparbanken Sverige Koncernen som kraftigt överstiger 25 % på grund av

innehavet av Spintabobligationer. Detta skulle kunna medföra att många

sparbanker tvingades placera sin likviditet i konkurrerande bostadsinstitut

vilket vore orimligt ur konkurrensneutral synpunkt. Detta skulle även kunna

medföra risker för störningar i bostadsfinansieringen liksom risk för höjda

räntor. Svenska Bankföreningen önskar att lagtexten kompletteras så att det

klart framgår dels att vissa poster kan undantas dels att lägre viktning än

100 % är möjlig. Det bör i lagen anges viktnings- och undantagsregler för sådana

poster som det i lagen finns angivet reduceringsregler för beträffande kapital-

krav för kreditrisker, såsom fordringar på svenska staten, svensk kommun och

vissa utländska stater samt fordringar med säkerhet i form av panträtt i

bostadsfastighet. Om inte lagen kompletteras på det önskade sättet vill

Bankföreningen att det i motiven ges vägledande uttalanden om hur bestämmelsen

skall tillämpas av Finansinspektionen. Bankföreningen önskar vidare att ex-

poneringarnas värde i vissa fall skall beräknas efter den s.k. marknads-

värderingsmetoden vilket innebär att belopp skall beräknas enligt bestämmelserna

om nettning i tillämpliga fall. Svenska Kommunförbundet anför att exponeringar

mot kommunerna bör undantas från bestämmelserna om stora exponeringar.

EES-avtalet:

Direktivet om övervakning och kontroll av stora exponeringar

Enligt artikel 4.1 i direktivet om stora exponeringar får ett kreditinstitut

inte exponera sig gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes

anknytning om värdet av exponeringen överstiger 25 % av institutets kapitalbas.

 Med kapitalbas avses den definition som detta begrepp getts i direktivet

89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut. Detta direktiv hänvisar i sin tur

till direktivet 86/635/EEG om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker

och andra finansiella institut angående de redovisningsmetoder som skall

användas vid beräkningen av kapitalbasen. Det anges i direktivet 89/299/EEG att

de närmare redovisningsmetoder som skall användas vid beräkning av ett

kreditinstituts kapitalbas, skall stå i överensstämmelse med bestämmelserna i

direktivet 86/635/EEG. Den redovisningsteknik som direktivet om övervakning och

kontroll av kreditinstituts stora exponeringar föreskriver skall således också

stå i överensstämmelse med bestämmelserna i direktivet 86/635/EEG vid beräkning

av exponeringar.

 Vad som avses med kreditinstitut framgår av definitionen i artikel 1 första

strecksatsen i direktivet 77/780/EEG, det s.k. första banksamordningsdirektivet.

Bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar är sålunda tillämpliga på

kreditinstitut vars verksamhet består i att från allmänheten ta emot

insättningar eller andra återbetalbara medel och bevilja krediter för egen

räkning. Detta gäller även ett sådant kreditinstituts filialer i tredje land

samt alla privata eller offentliga företag, inkl. deras filialer, som bedriver

motsvarande verksamhet och som är auktoriserade i tredje land.

 En ytterligare förutsättning för att direktivets bestämmelser skall vara

tillämpliga på ett kreditinstitut är enligt artikel 2 att kreditinstitutet är

auktoriserat i enlighet med bestämmelserna i artikel 3 i första banksamord-

ningsdirektivet.

 Enligt artikel 2 finns möjligheter att undanta vissa institut vid tillämpningen

av reglerna i direktivet om stora exponeringar. Exempel på sådana institut är

medlemsstaternas centralbanker och postgiroinstitut samt vissa namngivna

kreditinstitut i vissa medlemsstater.

 Med exponering avses enligt definitionen i artikel 1 de tillgångsposter och

poster utanför balansräkningen som avses i artikel 6 i direktivet 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och i bilaga I och III till detta

direktiv utan tillämpning av de vikttal eller risknivåer som anges där.

Huvudregeln är alltså att de nominella beloppen gäller vid beräkningen av ett

kreditinstituts exponering gentemot en enskild kund.

 Vidare får alla poster som i sin helhet täcks av eget kapital - efter med-

givande av de behöriga myndigheterna - undantas från bestämmelserna om

exponeringar under förutsättning att detta egna kapital inte ingår i beräkningen

av kapitaltäckningsgraden eller andra beräkningskvoter för övervakning som

fastställts i gemenskapslagstiftning, dvs. för sådana med eget kapital skyddade

exponeringar gäller inte begränsningsreglerna.

 En exponering skall inte heller omfatta följande poster. Vid valuta-

transaktioner: exponeringar som uppkommer i samband med normal avveckling av en

transaktion under två dygn efter betalning. Vid köp eller försäljning av

värdepapper: exponeringar som uppkommer i samband med normal avveckling av en

transaktion under fem vardagar efter den tidpunkt då antingen betalning har

skett eller värdepapperen har levererats.

 Definitionen av behöriga myndigheter hänvisar till direktivet om gruppbaserad

tillsyn över kreditinstitut (92/30/EEG). Enligt definitionen i det direktivet

avses med behöriga myndigheter de nationella myndigheter som enligt lag eller

annan författning har behörighet att utöva tillsyn över kreditinstitut.

 Med moderföretag avses ett företag enligt definitionen i artikel 1.1 i

direktivet 83/349/EEG samt alla företag som, enligt de behöriga myndigheternas

bedömning, utövar ett bestämmande inflytande över ett annat företag.

 Även definitionen av dotterföretag hänvisar till definitionen i artikel 1.1 i

direktivet 83/349/EEG. Som dotterföretag räknas även alla företag över vilka,

enligt de behöriga myndigheternas bedömning, ett moderföretag utövar ett

bestämmande inflytande. Ett dotterföretag till ett dotterföretag skall också

anses som ett dotterföretag till ett moderföretag som är överordnat dessa

företag.

 Enligt artikel 4.2 skall procentsatsen 25 minskas till 20 om en kund eller

grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag eller dotterföretag till

kreditinstitutet eller ett eller flera dotterföretag till moderföretaget.

Medlemsstaterna får dock undanta sådana exponeringar från 20-procentsgränsen om

de föreskriver särskild övervakning av sådana exponeringar genom andra åtgärder

eller förfaranden. Kommissionen eller Rådgivande bankrörelsekommittén skall

underrättas om sådana åtgärder eller förfaranden.

 Enligt artikel 1 m definieras grupp av kunder med inbördes anknytning enligt

följande: två eller flera fysiska eller juridiska personer som, om inte annat

visas, utgör en helhet ur risksynpunkt därför att

 - någon av dem har, direkt eller indirekt, ägarinflytande över den eller de

andra, eller

 - de utan att stå i sådant förhållande som avses ovan har sådan inbördes

anknytning att någon eller samtliga av de övriga kan befaras råka i betal-

ningssvårigheter om en av dem drabbas av ekonomiska problem.

 Enligt artikel 4.3 får det sammanlagda värdet av ett kreditinstituts stora

exponeringar inte överstiga 800 % av institutets kapitalbas. Enligt artikel 3.1

skall en exponering anses som en stor exponering när dess värde uppgår till

eller överstiger 10 % av institutets kapitalbas.

 Dessa regler är dock endast minimiregler; enligt artikel 4.4 får medlems-

staterna nämligen införa strängare gränsvärden än dem som avses i artikel 4.1,

4.2 och 4.3.

 Om de ovan redovisade gränsvärdena överskrids, skall detta ofördröjligen

anmälas till de behöriga myndigheterna, som kan medge kreditinstitutet en

tidsfrist inom vilken åtgärder måste vidtas för att nedbringa den för stora

exponeringen till tillåten nivå.

 Enligt artikel 4.6 får medlemsstaterna vid tillämpningen av artikel 4.1, 4.2

och 4.3 helt eller delvis undanta exponeringar som ett kreditinstitut har

gentemot sitt moderföretag eller mot andra dotterföretag till moderföretaget

eller gentemot sina egna dotterföretag, om dessa företag omfattas av sådan

gruppbaserad tillsyn som kreditinstitutet självt är underkastat enligt direk-

tivet 92/30/EEG om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut, eller av mot-

svarande regler i tredje land. Medlemsstaterna får vidare, enligt bestämmelsen i

artikel 4.7 helt eller delvis undanta vissa exponeringar från

begränsningsreglerna i artikel 4.1, 4.2 och 4.3. Sammanfattningsvis kan sägas

att undantagen avser exponeringar för vilka det finns betryggande säkerhet i

form av bl.a. garantier eller olika former av värdepapper.

 Undantagen är följande.

 a) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på centralregeringar och central-

banker i zon A, dvs. de länder som avses i artikel 2.1 andra strecksatsen i

direktivet 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut, t.ex.

OECD-länderna.

 b) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på Europeiska gemenskaperna.

 c) Tillgångsposter som utgörs av fordringar för vilka centralregeringar eller

centralbanker i zon A eller Europeiska gemenskaperna har lämnat uttryckliga

garantier.

 d) Andra exponeringar gentemot centralregeringar eller centralbanker i zon A

eller gentemot Europeiska gemenskaperna, eller exponeringar garanterade av

dessa.

 e) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på och andra exponeringar gentemot

centralregeringar eller centralbanker i zon B om de är angivna i, och i

förekommande fall finansierade i, låntagarnas nationella valuta. Zon B är de

länder som avses i artikel 2.1 tredje strecksatsen i direktiv 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut, dvs. alla länder som inte ingår i zon

A.

 f) Tillgångsposter och andra exponeringar för vilka det enligt de behöriga

myndigheternas bedömning finns betryggande säkerhet i form av värdepapper

utgivna av centralregeringar eller centralbanker i zon A eller av Europeiska

gemenskaperna eller av en medlemsstats regionala eller lokala myndigheter för

vilka 0 procents vikt gäller beträffande kapitalkrav enligt artikel 7 i direktiv

89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut.

 g) Tillgångsposter och andra exponeringar för vilka det enligt de behöriga

myndigheternas bedömning finns betryggande säkerhet i form av kontanta medel

insatta hos det långivande institutet eller hos ett kreditinstitut som är

moderföretag eller dotterföretag till det långivande institutet.

 h) Tillgångsposter och andra exponeringar för vilka det enligt de behöriga

myndigheternas bedömning finns betryggande säkerhet i form av depositionsbevis,

utgivna av det långivande institutet eller av ett kreditinstitut som är

moderföretag eller dotterföretag till detta och förvarade hos något av dem.

 i) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på och andra exponeringar gentemot

kreditinstitut med en löptid av högst ett år och som inte ingår i institutens

kapitalbas enligt definitionen i direktiv 89/299/EEG om kapitalbasen i

kreditinstitut.

 j) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på och andra exponeringar gentemot

institut som inte är kreditinstitut men som uppfyller villkoren i artikel 8.2 i

direktiv 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och som har en

löptid av högst ett år och för vilka det finns säkerhet enligt samma punkt.

 k) Växlar och andra liknande skuldebrev med en löptid av högst ett år och med

underskrift av andra kreditinstitut.

 l) Sådana räntebärande värdepapper som avses i artikel 22.4 i direktiv

85/611/EEG om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för

kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag).

 m) I avvaktan på senare samordning, innehav i sådana försäkringsbolag som avses

i artikel 12.3 i direktiv 89/646/EEG (andra banksamordningsdirektivet) upp till

40 % av kapitalbasen i det kreditinstitut som förvärvar innehavet.

 n) Tillgångsposter som utgörs av fordringar på regionala eller centrala kredit-

institut till vilka det långivande institutet är knutet genom en sammanslutning

enligt bestämmelser i lag, bolagsordning eller motsvarande och som enligt dessa

bestämmelser är ansvariga för likviditetsutjämningar inom sammanslutningen.

 o) Exponeringar för vilka det enligt de behöriga myndigheternas bedömning finns

betryggande säkerhet i form av andra värdepapper än sådana som avses i f), under

förutsättning att dessa värdepapper inte är utgivna av kreditinstitutet självt,

dess moderföretag eller något av dessas dotterföretag eller av den kund eller

grupp av kunder exponeringarna avser. De värdepapper som används som säkerhet

skall värderas till marknadspris, ha ett värde som överstiger de exponeringar

för vilka de utgör säkerhet och vara föremål för börshandel eller för omsättning

och regelbunden notering på en marknad som upprätthålls genom erkänt yrkes-

mässiga aktörer. Vidare skall det enligt de behöriga myndigheternas bedömning, i

den medlemsstat som utgör kreditinstitutets hemland, vara möjligt att fastställa

ett objektivt pris så att värdepapperens övervärde vid varje tidpunkt kan

fastställas. Det övervärde som erfordras skall utgöra 100 %. Det skall dock

utgöra 150 % i fråga om aktier och 50 % i fråga om räntebärande värdepapper

utgivna av kreditinstitut, av regionala eller lokala myndigheter hos

medlemsstaterna med undantag för dem som avses i artikel 7 i direktiv 89/647/EEG

om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut, och i fråga om räntebärande värde-

papper av Europeiska investeringsbanken och multilaterala utvecklingsbanker

enligt definitionen i artikel 2 i samma direktiv. Värdepapper som används som

säkerhet får inte ingå i kreditinstituts kapitalbas enligt definitionen i

direktiv 89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut.

 p) Lån som enligt de behöriga myndigheternas bedömning är betryggande säkrade

genom panträtt i bostadsfastighet och leasingavtal där uthyraren behåller full

äganderätt till den upplåtna bostadsfastigheten så länge hyresmannen inte har

utnyttjat sin rätt att köpa egendomen, i båda fallen upp till 50 % av värdet av

bostadsfastigheten i fråga. Värdet av egendomen skall beräknas på ett sätt som

kan godtas av de behöriga myndigheterna på grundval av stränga värderingsnormer

som fastställts i lagar eller andra författningar. Värdering skall genomföras

minst en gång om året. Vid tillämpningen av denna punkt skall med

bostadsfastighet avses en fastighet som är eller kommer att bli bebodd eller

uthyrd av låntagaren.

 q) 50 % av de medel- och lågriskposter utanför balansräkningen som avses i

bilaga I till direktiv 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut.

 r) Efter godkännande av de behöriga myndigheterna, andra garantier än

kreditgarantier som grundas på bestämmelser i lag eller föreskrifter och som av

ömsesidiga garantifonder med ställning som kreditinstitut i enlighet med

definitionen i artikel 1 a ställs ut till medlemmar, varvid 20 % vikt skall

tillämpas på beloppet. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om denna

möjlighet tas i anspråk, så att det kan säkerställas att den inte leder till

snedvridning av konkurrensen.

 s) De lågriskposter utanför balansräkningen som avses i bilaga I till direktiv

89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut, om avtal har träffats med

kunden eller kundgruppen i fråga om att exponeringar kan göras endast om det har

konstaterats att det inte medför att de gränsvärden som är tillämpliga enligt

artikel 4.1, 4.2 och 4.3 överskrids.

 Enligt bestämmelserna i artikel 4.8, 4.9 och 4.10 ges möjlighet till viktning

av vissa tillgångsposter som utgörs av fordringar på t.ex. en medlemsstats

regionala och lokala myndigheter. Vid tillämpningen av artikel 4.1, 4.2 och 4.3

får medlemsstaterna tillämpa följande värderingsregler.

 Enligt artikel 4.8 får en medlemsstat tillämpa 20 % vikt beträffande till-

gångsposter som utgörs av fordringar på medlemsstats regionala och lokala

myndigheter och beträffande andra exponeringar gentemot eller garanterade av

sådana myndigheter. Medlemsstaterna får reducera detta vikttal till 0 % enligt

de villkor som fastställts i artikel 7 i direktiv 89/647/EEG.

 En medlemsstat får tillämpa 20 % vikt beträffande tillgångsposter som utgörs av

fordringar på och andra exponeringar gentemot kreditinstitut om de har en löptid

av mer än ett men högst tre år och 50 % vikt beträffande tillgångsposter som

utgörs av fordringar på kreditinstitut om de har en löptid av mer än tre år,

under förutsättning att obligationerna har utgivits av ett kreditinstitut för de

sist nämnda tillgångsposterna och att dessa obligationer enligt de behöriga

myndigheternas bedömning är föremål för omsättning på en marknad bestående av

yrkesmässiga aktörer och dagligen noteras på denna marknad eller att de behöriga

myndigheterna i det kreditinstituts hemland som har utgivit obligationerna har

lämnat tillstånd till utgivandet. Dessa poster får inte under några om-

ständigheter räknas in i kapitalbasen i den mening som avses i direktiv

89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut (artikel 4.9).

 En medlemsstat får med avvikelse från artikel 4.7 i och 4.9 tillämpa 20 % vikt

på tillgångsposter som utgörs av fordringar på och andra exponeringar gentemot

kreditinstitut, oavsett löptid.

 I artikel 4.11 finns bestämmelser om exponeringar som garanterats av tredje

part.

 När en exponering gentemot en kund garanterats av en tredje part eller genom

säkerhet i form av värdepapper utgivna av tredje part på de villkor som har

fastställts i 4.7 o får medlemsstaterna behandla exponeringen som om den hade

ingåtts med denna tredje part i stället för med kunden om

 - denna tredje part enligt de behöriga myndigheternas bedömning lämnat

betryggande direkta och ovillkorliga garantier,

 - det för exponeringar som definierats i artikel 4.7 o finns säkerhet på de

villkor som där anges.

Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut

I direktivet 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut

(kapitalkravsdirektivet) utvidgas räckvidden av bestämmelserna i direktivet om

stora exponeringar. Enligt artikel 5.1 kapitalkravsdirektivet utsträcks

bestämmelserna om stora exponeringar till att gälla även värdepappersföretag.

Av artikel 5.2 framgår att vid bestämmandet av exponeringarnas storlek i ett

kreditinstitut eller värdepappersföretag som omfattas av krav på kapitaltäckning

för marknadsrisker skall även beaktas de exponeringar i förhållande till

enskilda kunder som uppkommer i handelslagret.

 Hur beräkningen av exponeringarnas värde skall göras är beroende av storleken

på institutets handelslager. För de institut vars handelslager är av så

begränsad omfattning att bestämmelserna om kapitaltäckning av kreditrisker kan

användas vid bestämmandet av kapitaltäckningen av positionerna i handelslagret

skall beräkningen av exponeringarnas värde ske i enlighet med reglerna i

direktivet om stora exponeringar, dvs. till nominella belopp. Detta gäller

enligt artikel 4.6 i kapitalkravsdirektivet således institut där handelslagrets

storlek normalt inte överstiger 5 % av institutets totala balansomslutning och

värdet av positionerna i handelslagret normalt inte överstiger 15 milj. ecu samt

handelslagrets storlek och värdet av positionerna i handelslagret inte vid något

tillfälle överstiger 6 % av institutets totala balansomslutning och att värdet

av sådana handelslagerpositioner aldrig överstiger 20 milj. ecu.

 För de institut som beräknar kapitalkraven för positionerna i handelslagret i

enlighet med bilagorna I och II till kapitalkravsdirektivet (för positions- samt

avvecklings- och motpartsrisker) skall dock exponeringarna beräknas på det sätt

som föreskrivs i direktivet om stora exponeringar med de modifieringar som anges

i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet.

 I bilaga VI i kapitalkravsdirektivet anges de bestämmelser som skall gälla vid

beräkningen av de exponeringar som ingår i handelslagret i förhållande till

enskilda kunder. Enligt punkt 2 i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet skall

kreditinstitut och värdepappersföretag beräkna sina exponeringar i handelslagret

gentemot enskilda kunder genom sammanräkning av följande poster.

 a) Överskottet - om det är positivt - av ett instituts långa positioner över

dess korta positioner i alla de finansiella instrument som har getts ut av

ifrågavarande kund (nettopositionen i varje instrument beräknas enligt de

metoder som fastställts i bilaga I i kapitalkravsdirektivet).

 b) I fall av garantigivning vid emissioner av ränte- eller aktieinstrument

skall institutets exponering vara dess nettoexponering (som beräknas genom

avdrag av sådana positioner på grund av emissionsgarantier som är tecknade eller

garanterade av tredje man på grundval av ett uttryckligt avtal) minskat med de

faktorer som anges i punkt 39 i bilaga 1 i kapitalkravsdirektivet.

 I avvaktan på närmare samordning skall de behöriga myndigheterna kräva att

instituten inrättar system för övervakning och kontroll av sina exponeringar på

grund av emissionsgarantier för tiden mellan tidpunkten för ursprungligt

åtagande och arbetsdag 1 i ljuset av arten av de risker som uppstår på

ifrågavarande marknader.

 c) Exponeringar till följd av sådana transaktioner, överenskommelser och avtal

som avses i bilaga II med ifrågavarande kund varvid exponeringarna beräknas på

det sätt som fastställts i den bilagan utan viktning för motpartsrisk.

 Enligt punkt 3 i bilaga VI beräknas därefter exponeringarna som hänför sig till

handelslagret mot grupper av förbundna kunder genom sammanläggning av

exponeringarna mot enskilda kunder inom en grupp beräknat enligt punkt 2.

 Enligt punkt 4 i bilaga VI skall de sammanlagda exponeringarna gentemot

enskilda kunder eller grupper av förbundna kunder beräknas genom sammanläggning

av de exponeringar som uppkommer i handelslagret och de exponeringar som

uppkommer utanför handelslagret med beaktande av artikel 4.6, 4.7, 4.8, 4.9,

4.10, 4.11 och 4.12 i direktivet om stora exponeringar. För att beräkna

exponeringar utanför handelslagret skall instituten sätta till 0 de exponeringar

som härrör från tillgångar som dragits från kapitalbasen till följd av punkt 2 d

i bilaga V.

 Enligt punkt 5 i bilaga VI skall värdet av institutens sammanlagda exponeringar

beräknade i enlighet med punkt 4 anmälas i enlighet med bestämmelserna i artikel

3 i direktivet om stora exponeringar. Enligt punkt 6 i bilaga VI gäller be-

gränsningsreglerna i artikel 4 i direktivet om stora exponeringar med förbehåll

för övergångsbestämmelserna i artikel 6 i samma direktiv. Enligt punkt 7 får

dock behöriga myndigheter utan hinder av bestämmelsen i punkt 6 medge att

tillgångar som utgörs av krav och andra exponeringar gentemot

värdepappersföretag, mot erkända värdepappersföretag i tredje land och erkända

clearingorganisationer och börser som handlar med finansiella instrument

underkastas samma behandling som gäller för exponeringar mot kreditinstitut

enligt artikel 4.7 i, 4.9 och 4.10 i direktivet om stora exponeringar.

 Direktivet ger medlemsländernas behöriga myndigheter möjligheter att tillåta

överskridande av de fastställda gränserna för stora exponeringar under

förutsättning att vissa villkor är uppfyllda. De ökade exponeringarna skall vara

hänförliga endast till handelslagret. Vidare skall för institutet ställas

ytterligare kapitalkrav för överskottet i handelslagret. Kapitalkravet för de

överskridande exponeringarna skall relateras till de exponeringar som för med

sig det högsta kapitalkravet för den specifika risken. Vidare skall

kapitalkravsstorleken vara relaterad till den tid som har förflutit sedan

överskridandet.

 Direktivet tvingar medlemsländernas behöriga myndigheter att upprätta rutiner,

som skall meddelas till ministerrådet och kommissionen, för att förhindra att

kreditinstitut avsiktligt genom t.ex. överföringar eller skentransaktioner

undviker de ytterligare kapitalkrav det annars skulle ådra sig för de

exponeringar som överskrider de gränser som har fastställts i direktivet om

stora exponeringar. Instituten skall ha system som säkerställer att varje sådan

överföring omedelbart rapporteras till behöriga myndigheter.

 Direktivet föreskriver att behöriga myndigheter får tillåta institut att

använda en bredare kapitalbas (se avsnitt 6.10.1 om utvidgad kapitalbas) vid

beräkning av stora exponeringar som ingår i institutets handelslager.

Skälen för regeringens förslag:

Begränsningar av stora exponeringar

Övervakning och kontroll av ett kreditinstituts eller ett värdepappersbolags

exponeringar ingår som en del av Finansinspektionens tillsyn över företaget.

Reglerna om begränsningar av stora exponeringar har till syfte att skydda ett

företag mot förluster för det fall att en kund eller grupp av kunder inte kan

infria sina åtaganden gentemot företaget samt att begränsa den maximala förlust

som ett företag kan ådra sig om en kund eller grupp av kunder med inbördes

anknytning inte kan infria sina åtaganden. Värdet av ett kreditinstituts eller

värdepappersbolags exponering gentemot en kund eller grupp av kunder med

inbördes anknytning bör därför inte överstiga 25 % av institutets kapitalbas

enligt bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar.

 När ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag exponerar sig gentemot sitt

moderföretag eller gentemot andra dotterföretag till moderföretaget är särskild

försiktighet påkallad. Handhavandet av kreditinstitutets eller

värdepappersbolagets exponeringar måste ske på ett sådant sätt att principerna

om en sund verksamhet uppfylls. När det gäller stora exponeringar bör därför

särskilda normer fastställas för ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag

som exponerar sig gentemot sin egen företagsgrupp. I dessa fall är det motiverat

med strängare regler än för andra exponeringar. Gränsen bör i enlighet med

bestämmelsen i direktivet vara 20 % i stället för 25 %.

 När ett icke-finansiellt företag äger en bank bör ytterligare begränsningar

göras av bankens exponeringar inom koncernen. Således bör bankens kreditgivning

till en sådan ägare begränsas hårdare än till andra ägare. I stället för den

normala gränsen 20 % bör i dessa fall gälla högst 10 %. Det innebär således att

en banks exponeringar mot ett icke-finansiellt företag tillåts bli väsentligt

mindre om företaget är moderbolag till banken jämfört med ett utomstående

företag. Omvänt kan en annan bank ha väsentligt större exponering mot ett

icke-finansiellt företag än en dotterbank kan ha mot samma företag. Samma

begränsning till 10 % bör gälla bankens exponeringar mot övriga företag i den

icke-finansiella koncernen såvida inte möjlighet finns att göra undantag till

följd av reglerna om gruppbaserad tillsyn. Vad Bankföreningen anfört på denna

punkt föranleder därför inte någon ändring av promemorians förslag.

 När ett kreditinstitut eller värdepappersbolag exponerar sig gentemot sitt

moder- eller systerföretag är, som ovan nämnts, särskild försiktighet påkallad.

Enligt ingressen till direktivet om stora exponeringar bör särskilda normer

fastställas för exponeringar som ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag

har gentemot sin egen företagsgrupp. Det är i sådana fall motiverat med

strängare regler än för andra exponeringar. Strängare regler bör dock inte

tillämpas om moderföretaget är ett kreditinstitut, ett värdepappersbolag eller

ett holdingföretag med finansiell verksamhet eller om övriga dotterföretag

antingen är kreditinstitut, värdepappersbolag, finansiella institut eller

anknutna företag. Som förutsättning gäller alltså att samtliga företag i

koncernen omfattas av tillsynen över kreditinstitutet eller värdepappersbolaget

på grundval av sammanställning. I sådana fall möjliggör den gruppbaserade över-

vakningen av företagen i koncernen en tillräckligt effektiv tillsyn utan att

hårdare begränsningar av exponeringarna behöver införas. Med detta till-

vägagångssätt uppmuntras också bankgrupper m.fl. att organisera sig så att

gruppbaserad övervakning blir möjlig, vilket är önskvärt eftersom det möjliggör

en mer omfattande övervakning. Frågan om gruppbaserad tillsyn behandlas i

avsnitt 8.

Svenska skeppshypotekskassan

Svenska skeppshypotekskassan anser att det är nödvändigt att göra undantag från

reglerna om stora exponeringar för kassans del. Skeppshypotekskassans verksamhet

är inriktad på fartygsfinansiering. Med den struktur som den svenska

rederinäringen har i dag är det enligt kassan omöjligt att anpassa verksamheten

till de föreslagna reglerna.

 Enligt artikel 2 i direktivet om stora exponeringar behöver medlemsstater inte

tillämpa direktivet på sådana kreditinstitut som är angivna i artikel 2.2 i

direktivet 77/780/EEG. Genom ett tillägg till direktivets artikel 2.2 i

EES-avtalets bilaga IX inkluderas Svenska skeppshypotekskassan i denna krets av

kreditinstitut. Ett motsvarande tillägg finns intaget i Sveriges

medlemskapsfördrag med EU. Möjlighet finns således att undanta

Skeppshypotekskassan från bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar. Med

hänsyn till Skeppshypotekskassans särskilda karaktär bör denna möjlighet till

undantag som direktivet ger utnyttjas. I betänkandet Hypoteksinstituten i

framtiden föreslogs att Skeppshypotekskassan skulle bolagiseras. Detta ärende

bereds inom regeringskansliet. Med hänsyn både till Skeppshypotekskassans

speciella karaktär, bl.a. det förhållandet att staten har ställt en garanti som

säkerhet för Skeppshypotekskassans förbindelser och det förhållandet att kassans

fortsatta verksamhet är föremål för överväganden föreslås därför att

Skeppshypotekskassan inte skall omfattas av de nya bestämmelserna om

begränsningar av stora exponeringar.

Bemyndigandet att medge undantag m.m.

I direktivet om stora exponeringar ges möjlighet att undanta vissa exponeringar

från reglerna i artikel 4 om begränsningar av exponeringar. Detta gäller

huvudsakligen exponeringar där risken att engagemangen inte infrias är liten

beroende på den som exponeringen riktar sig mot eller förekomsten av betryggande

säkerhet. Detta gäller t.ex. åtaganden för vilka en stat eller en centralbank

svarar. Redan i dag finns i Finansinspektionens allmänna råd rörande

rapporteringsskyldighet av stora exponeringar (FFFS 1992:20) möjlighet att

avräkna vissa exponeringar från den totala exponeringen. Det finns även

möjlighet till viktning av värdet av vissa exponeringar. Undantagen är

huvudsakligen desamma som de som återfinns i direktivet om stora exponeringar.

 Det bör, i enlighet med resonemanget i avsnitt 10 om det mindre lämpliga i att

ta in detaljerade bestämmelser i lag, ankomma på regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen att i förordnings- resp.

föreskriftsform - och med beaktande av de minimiramar som direktivet ställer upp

- närmare ange de exponeringar som kan undantas från tillämpningen av begräns-

ningsreglerna samt i vilken mån viktning av vissa exponeringars värde kan

tillåtas. Flera remissinstanser har dock anfört att den i promemorian föreslagna

lagstiftningstekniken med ett omfattande normgivningsbemyndigande gör att

lagtexten blir svår att överblicka. Regeringen har viss förståelse för denna

synpunkt. Att i lagtexten ta in de möjligheter till undantag och lägre viktning

av exponeringar som bör utnyttjas skulle dock, som anges i avsnitt 10, vara

alltför omständligt. En lämplig avvägning bör därför kunna vara att i lagtexten

ta in en bestämmelse med undantag för de poster som motsvarar de placeringar och

fordringar som enligt 3 kap. 1 § andra stycket A 2-6 i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersföretag skall viktas till noll vid kapitalkravsberäkningen. På detta

sätt värderas de ifrågavarande posterna på samma sätt oavsett om det är fråga om

kapitaltäckning för kreditrisker eller begränsningar av stora exponeringar.

 Fristående Sparbankers Riksförbund önskar att den möjlighet till undantag från

begränsningsreglerna om stora exponeringar som direktivet synes medge för

bostadsobligationer skall utnyttjas. Riksförbundet anser att obligationer

utgivna av Spintab reellt om än inte formellt uppfyller kraven för undantag i

artikel 4.7 l direktivet om stora exponeringar.

 Regeringen gör i denna fråga följande bedömning. För att räntebärande

värdepapper som emitterats av ett bostadsinstitut skall kunna undantas helt från

begränsningsreglerna om stora exponeringar enligt den av Riksförbundet åberopade

bestämmelsen måste institutet uppfylla särskilda krav. Det emitterande

institutet måste stå under särskild tillsyn i syfte att skydda

obligationsinnehavarna vilka också måste ha en särskilt arrangerad förmånsrätt i

händelse av institutets fallisemang. De svenska institut som i dag emitterar

bostadsobligationer uppfyller inte dessa krav. Möjligheten att helt undanta de

ifrågavarande institutens exponeringar från bestämmelserna om begränsningar av

stora exponeringar föreligger därför inte. Frågan om det i Sverige skall

inrättas en sådan särskild kategori av institut som är underkastade strängare

regler än andra institut och som således skulle uppfylla kraven för undantag i

direktivet bereds för närvarande inom regeringskansliet. Frågan har tagits upp i

samband med lagstiftningsärendet angående införlivandet av den tredje genera-

tionens försäkringsdirektiv som för närvarande bereds inom Finansdepartementet.

En eventuell reformering kommer dock inte hinnas med till årsskiftet 1994/95 när

reglerna om begränsningar av stora exponeringar avses träda i kraft.

 Fordringar på bostadsinstitut och andra kreditinstitut kan dock ges lägre

viktning enligt de regler som tidigare beskrivits. Beslut därom skall, enligt

den föreslagna författningsregleringen, fattas av regeringen, eller efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen.

Exponeringar i värdepappersbolag

Enligt bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet omfattas även värdepappersbolag

av bestämmelserna om stora exponeringar. Enligt övergångsbestämmelserna till den

föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar skall

bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet införlivas i den svenska lagstiftningen

fr.o.m. den 1 januari 1996. Nu gällande regler om kapitaltäckning är desamma för

alla typer av finansiella institut. Enligt förarbetena till lagstiftningen om

kapitalkrav i banker och andra kreditinstitut (prop. 1989/90:43) skulle skilda

slag av kapitaltäckningsregler för olika typer av finansiella institut innebära

en förskjutning i konkurrensförutsättningarna som skulle ge kapitaltäcknings-

reglerna en styrande funktion i den förändringsprocess som finansmarknaderna

genomgår.

 Övervägandena är desamma när det gäller reglerna om stora exponeringar. De

regler som i dag reglerar begränsningar av stora exponeringar är desamma för

både kreditinstitut och värdepappersbolag. Att låta nuvarande regler gälla

ytterligare ett år för värdepappersbolagen i förhållande till övriga institut

skulle ge värdepappersbolagen en konkurrensfördel, eftersom bestämmelserna i

direktivet om stora exponeringar innebär en skärpning av bestämmelserna om

begränsningar av stora exponeringar jämfört med dagens regler. Det är därför

lämpligt att låta värdepappersbolagen omfattas av reglerna om begränsningar av

stora exponeringar i enlighet med 1992 års direktiv redan fr.o.m. den 1 januari

1995, då bestämmelserna föreslås träda i kraft såvitt avser kreditinstitut. På

så sätt uppnås neutralitet i behandlingen av kreditinstitut och värdepappers-

bolag.

Exponeringar i instituts handelslager

Exponeringar som uppkommer i instituts handelslager kan i sig, eller tillsammans

med exponeringar utanför handelslagret, medföra risker för institutet, om

exponeringarna i hög grad kommer att koncentreras till en och samma kund eller

en grupp av kunder med inbördes anknytning. Enligt kapitalkravsdirektivet måste

därför begränsningsreglerna för stora exponeringar även tillämpas med beaktande

av exponeringar som hänför sig till handelslagret. Exponeringarna som uppkommer

i handelslagret beräknas först för varje enskild kund på det sätt som anges i

punkt 2 i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet. Detta innebär bl.a. att

positionernas värde i vissa fall kan beräknas med s.k. nettning. För de institut

vars handelslager är av mindre omfattning kan bestämmelserna i direktivet om

stora exponeringar tillämpas. I detta fall skall exponeringarnas värde bestämmas

till nominella belopp. Exponeringarna i handelslagret mot varje enskild kund

läggs samman med exponeringar i handelslagret mot andra enskilda kunder som

ingår i en grupp med inbördes anknytning. Exponeringarna läggs sedan samman med

de exponeringar som uppkommit utanför handelslagret. Därigenom erhålls de sam-

lade exponeringarna mot en enskild kund eller grupp av anknutna kunder.

 Bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet innebär att Finansinspektionen skulle

kunna ges rätt att godkänna överskridande av de begränsningar som uppställs för

stora exponeringar. Detta skulle dock kräva att vissa villkor samtidigt är

uppfyllda. Villkoren innebär i korthet att den del varmed överskridandet av

gränsen sker i sin helhet avser exponering som uppkommit i handelslagret och att

ett kapitalkrav, bestämt på visst sätt, beläggs på den del varmed överskridandet

sker. Bankföreningen och Fondhandlareföreningen har anfört att de har behov av

den möjlighet till överskridande av gränsvärdena för exponeringar i instituts

handelslager som bestämmelserna bilaga VI i kapitalkravsdirektivet öppnar. En

sådan möjlighet skulle - enligt remissinstansernas uppfattning - underlätta

garantigivning vid emissioner. Regeringen ifrågasätter i och för sig inte att

ett sådant behov kan föreligga, kanske speciellt när det gäller mindre institut.

En undantagsmöjlighet förutsätter emellertid att relativt komplicerade

kapitaltäckningsregler måste införas för den del av exponeringen som överskrider

gränsvärdet. De skäl som åberopats som grund för begäran att införa

undantagsbestämmelsen är enligt regeringens uppfattning inte så starka att de

motiverar det omfattande ingrepp i regelverket som måste bli följden. Om behovet

av denna undantagsmöjlighet visar sig vara så starkt, framför allt om

konkurrensförutsättningarna gentemot institut i andra länder påverkas påtagligt

negativt för de berörda instituten, har regeringen möjlighet att ta upp denna

fråga till övervägande vid ett senare tillfälle.

 Enligt bestämmelsen i punkt 10 i bilaga VI i kapitalkravsdirektivet kan

institut använda den utvidgade kapitalbasen vid beräkningen av exponeringarna i

handelslagret. För exponeringar utanför handelslagret skall kapitalbasen bestäm-

mas i enlighet med reglerna i direktivet om övervakning och kontroll av stora

exponeringar.

Införandet av nya bestämmelser

EES-avtalets regler om begränsningar och kontroll av stora exponeringar är mer

omfattande och detaljerade än de mer allmänt hållna bestämmelserna i den svenska

lagstiftningen. Några bestämmelser om stora exponeringar i instituts

handelslager finns för övrigt inte i den svenska lagstiftningen. De svenska

reglerna måste därför ändras och ges en sådan utformning att de speglar

bestämmelserna i EES-avtalet. Bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1

januari 1995. Bestämmelser om begränsningar av och rapporteringsskyldighet för

exponeringar i instituts handelslager föreslås dock träda i kraft först den 1

januari 1996, dvs. samtidigt som reglerna om kapitaltäckning av marknadsrisker

föreslås träda i kraft.

 Bestämmelserna i kapitalkravsdirektivet skall införlivas i den föreslagna nya

lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Det är lämpligt att reglerna om kapitaltäckning och stora

exponeringar regleras i ett sammanhang varför också reglerna om begränsningar av

stora exponeringar föreslås bli införda i denna lag. Nuvarande bestämmelser om

begränsningar av stora exponeringar i 2 kap. 16 § bankrörelselagen (1987:617), 3

kap. 9 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag samt 3 kap. 7 § lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse kan därmed upphävas. För Skeppshypotekskassan,

som inte skall omfattas av de nya bestämmelserna om begränsningar av stora

exponeringar, kommer de nuvarande reglerna om enhandsengagemang i 7 § andra

stycket lagen (1980:1079) Svenska skeppshypotekskassan att gälla även

fortsättningsvis.

 Reglerna om stora exponeringar (engagemang) i 2 kap. 16 § bankrörelselagen

resp. 3 kap. 9 § lagen om kreditmarknadsbolag gäller endast svenska banker och

kreditmarknadsbolag. Hänvisningen i 1 kap. 1 § bankrörelselagen resp. 1 kap. 2 §

lagen om kreditmarknadsbolag om att lagarna i tillämpliga delar gäller för

utländska bankers och kreditinstituts verksamhet i Sverige torde inte medföra

att bestämmelserna om stora exponeringar blir tillämpliga på sådana utländska

företag. Dessa företag är i stället underkastade sitt hemlands bestämmelser på

detta område. Någon ändring bör inte göras i detta avseende. Den nuvarande be-

stämmelsen i 3 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse är tillämplig på såväl

svenska värdepappersbolag som utländska värdepappersföretag som fått tillstånd

att driva värdepappersrörelse från filial i Sverige och som inte är bank-

institut. Den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag görs dock inte tillämplig på utländska

värdepappersföretag.

 Direktivet 93/22/EEG om investeringstjänster inom värdepappersområdet innebär

att värdepappersföretag som är auktoriserade inom EES-området får rätt att

etablera filialer i Sverige utan särskilt tillstånd av svenska myndigheter.

Ansvaret för tillsynen över dessa filialer åligger filialens hemlandsmyndighet.

Verksamheten styrs således av hemlandets rörelseregler vilka skall uppfylla

minimireglerna i bl.a. direktivet om stora exponeringar.

 Vad gäller utländska företag utanför EES skall svenska myndigheter besluta om

auktorisation för filialer till sådana företag. Det ligger i sakens natur att en

filialverksamhet, som ju organisatoriskt är en integrerad del av ett utomlands

hemmahörande företag, delvis även i dessa fall får styras av rörelseregler som

avviker från vad som gäller enligt svensk rätt. De utländska bestämmelserna om

t.ex. kapitalkrav och begränsningar av stora exponeringar kan dock beaktas vid

prövningen av om auktorisation skall beviljas eller ej. Tillsynen av samtliga

utländska värdepappersföretags stora exponeringar åligger således tillsynsmyn-

digheterna i hemlandet.

7.4 Rapportering av stora exponeringar

Regeringens förslag: Kreditinstitut och värdepappersbolag skall fortlöpande till

Finansinspektionen rapportera samtliga sina stora exponeringar.

 Kreditinstitut och värdepappersbolag som överskrider de maximala gränsvärdena

för stora exponeringar enligt bestämmelserna i den nya lagen om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag skall utan

dröjsmål anmäla detta till Finansinspektionen. Inspektionen får därvid medge

företag en tidsfrist inom vilken nedbringandet av exponeringarna till tillåtna

nivåer skall ske.

 Kreditinstitut och värdepappersbolag skall ha betryggande system för

övervakning och kontroll av stora exponeringar i verksamheten. De skall vidare

ha sunda redovisnings- och förvaltningsmetoder samt lämpliga interna kontroll-

rutiner för att kunna identifiera och registrera alla stora exponeringar och

ändringar av dessa i sin verksamhet.

 Bestämmelserna om skyldighet att rapportera stora exponeringar förs in i den

nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Bestäm-

melsen om rapporteringsskyldighet flyttas emellertid i regeringens förslag från

femte till sjunde kapitlet i lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar.

Bestämmelsen i 7 kap. 10 § i lagen kompletteras på så sätt att en skyldighet

införs för företagen att ha betryggande system för att kontrollera även stora

exponeringar.

 Remissinstanserna: Finansinspektionen anser att det är lämpligt att samla alla

bestämmelser om rapportering och tillsyn till kapitel 7 i den föreslagna lagen

om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Inspektionen anser vidare att bestämmelsen som innebär att

institut skall ha betryggande system för övervakning och kontroll av bl.a.

marknadsrisker bör kompletteras med en motsvarande skyldighet att kontrollera

även stora exponeringar. AB Svensk Exportkredit menar att det är orimligt att

samma exponering skall räknas in i upp till sex olika instituts rapportering.

Svenska Bankföreningen anser att det i Finansinspektionens föreskrifter bör

lämnas frihet åt varje institut att välja en av de av direktivet anvisade

metoderna och att man sedan håller fast vid den. Metoden att löpande rapportera

alla ökningar som uppgår till minst 20 % i förhållande till den senaste

rapporten skulle för många institut medföra en så gott som daglig rapportering,

vilket vore orimligt betungande för såväl instituten som Finansinspektionen.

Denna metod bör därför inte vara obligatorisk. Bankföreningen anser vidare att

de svenska instituten bör få använda sig av övergångsbestämmelsen i artikel 6.8

i direktivet om stora exponeringar. Av den bestämmelsen framgår att

rapporteringsfrekvensen kan begränsas till två gånger per år intill utgången av

år 2001 i stället för fyra gånger per år enligt huvudregeln i artikel 3.2.

Rapportering vid två tillfällen per år under denna övergångstid är tillräckligt

eftersom det motsvarar den rapporteringsfrekvens som Finansinspektionen kräver i

dag.

 EES-avtalet: Enligt artikel 3.1 i direktivet om stora exponeringar skall ett

kreditinstituts exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder med

inbördes anknytning anses som en stor exponering när dess värde uppgår till

eller överstiger 10 % av institutets kapitalbas.

 Ett kreditinstitut skall rapportera alla stora exponeringar till de behöriga

myndigheterna. Med behörig myndighet avses de nationella myndigheter som enligt

lag eller annan författning har behörighet att utöva tillsyn över

kreditinstitut. Direktivet anvisar två olika metoder för rapportering.

Medlemsstaterna får själva bestämma vilken metod som skall tillämpas.

 Den ena metoden innebär att alla stora exponeringar skall rapporteras minst en

gång om året samt att nya stora exponeringar och alla ökningar av befintliga

exponeringar som uppgår till minst 20 % i förhållande till den senaste rapporten

skall rapporteras löpande. Den andra metoden innebär att alla stora exponeringar

skall rapporteras minst fyra gånger per år (artikel 3.2). Enligt artikel 6.8 får

dock medlemsstat i stället för rapportering fyra gånger per år föreskriva

rapportering minst två gånger om året t.o.m. utgången av år 2001.

 Enligt artikel 4.5 skall dessutom för det fall att de i artikel 4.1, 4.2 och

4.3 angivna gränsvärdena överskrids detta omedelbart anmälas till de behöriga

myndigheterna.

 De behöriga myndigheterna skall kräva att varje kreditinstitut har sunda

förvaltnings- och redovisningsmetoder samt lämpliga interna kontrollrutiner för

att kunna identifiera och registrera alla stora exponeringar och senare

ändringar av dessa i enlighet med definitionerna och kraven i direktivet

(artikel 3.4).

 Artikel 3.3 innehåller ett antal undantagsbestämmelser från huvudregeln om

rapportering. Exponeringar som undantagits enligt bestämmelserna i artikel 4.7

a-d och f-h behöver inte rapporteras på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2.

För sådana exponeringar som avses i artikel 4.7 e och i-s samt i artikel 4.8,

4.9 och 4.10 får rapporteringen inskränkas till två gånger per år. När ett

sådant undantag åberopas måste institutet i fråga behålla uppgifter om de skäl

som åberopats i minst ett år efter det att förhållandet som föranledde

undantaget inträffade så att de behöriga myndigheterna kan kontrollera om

undantaget var motiverat.

 Skälen för regeringens förslag: Kreditinstitut och värdepappersbolag är

skyldiga att lämna Finansinspektionen upplysningar om sin verksamhet och därmed

sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Finansinspektionen har

gett ut allmänna råd rörande kreditinstituts rapportering av stora exponeringar

(FFFS 1992:20). Enligt dessa allmänna råd skall kreditinstitut och

värdepappersbolag rapportera sina stora exponeringar till Finansinspektionen två

gånger per år, den 30 juni och den 31 december. Samtliga exponeringar som uppgår

till 10 % eller mer av kapitalbasen skall rapporteras. Såvitt avser koncerner

skall rapportering ske för såväl den långivande koncernen som helhet som för

varje enskilt institut, även utländska dotterbolag, i koncernen.

 Enligt bestämmelserna i direktivet om stora exponeringar kan som nämnts

tidigare medlemsstaterna välja mellan två typer av rapportering. Den ena metoden

innebär rapportering av alla stora exponeringar minst en gång om året samt att

alla tillkommande stora exponeringar och alla ökningar av befintliga

exponeringar som uppgår till minst 20 % i förhållande till den senaste rapporten

skall rapporteras löpande. Den andra metoden innebär att alla stora exponeringar

skall rapporteras minst fyra gånger per år.

 En förutsättning för att Finansinspektionens tillsyn över att instituten inte

överskrider bestämmelserna om begränsningar av stora exponeringar skall fungera

är att kreditinstituten och värdepappersbolagen rapporterar sina stora

exponeringar till inspektionen. De bestämmelser om tillsyn som i dag finns i

lagstiftningen för resp. institut är inte tillräckliga för att utöva tillsyn

över stora exponeringar på sätt som föreskrivs i direktivet om stora expone-

ringar. Bestämmelser om rapporteringsskyldighet måste därför införas i den

svenska lagstiftningen. Detta sker lämpligast i den föreslagna nya lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Regeringen delar Finansinspektionens uppfattning att bestämmelsen om

rapporteringsskyldighet lämpligast bör föras in i kapitel 7 i den föreslagna nya

lagen. Därmed samlas samtliga bestämmelser om rapportering och tillsyn i detta

kapitel i den nya lagen.

 En grundläggande bestämmelse om rapporteringsskyldighet bör införas i lagen och

det överlämnas därefter till regeringen eller Finansinspektionen att i

föreskriftsform avgöra vilken av de i av direktivet anvisade

rapporteringsmetoderna som skall gälla. Den typ av rapportering som inspektionen

föreskriver bör - förutom att den garanterar en effektiv tillsyn av

kreditinstituten och värdepappersbolagen - vara den som är minst betungande för

såväl institut som tillsynsmyndighet. Inspektionen bör även ha möjlighet att

tillämpa övergångsbestämmelserna i direktivet.

 I promemorian föreslogs i 7 kap. 2 § lagen om kapitaltäckning och stora

exponeringar att ett institut skall ha sunda redovisnings- och för-

valtningsmetoder för att kunna identifiera och registrera alla stora expo-

neringar och ändringar av dessa i sin verksamhet. Finansinspektionen anser att

bestämmelsen bör kompletteras så att det krävs av instituten att de system som

upprättas även säkerställer en effektiv kontroll av att bestämmelserna om stora

exponeringar efterlevs. Eftersom det är av största vikt att Finansinspektionen

har möjlighet att kontrollera att bestämmelserna om begränsningar av stora

exponeringar efterlevs kompletteras bestämmelsen på det av inspektionen angivna

sättet. Bestämmelsen har dock flyttats till 7 kap. 10 § lagen om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Beträffande utländska filialer till kreditinstitut och värdepappersföretag som

är auktoriserade i ett annat EES-land, eller i tredje land, och som är verksamma

i Sverige skall rapporteringen av stora exponeringar göras till behöriga

myndigheter i hemlandet, dvs. till tillsynsmyndigheten i det land i vilket det

utländska företaget är auktoriserat. Det är lagstiftningen i hemlandet som

reglerar den utländska filialens rapporteringsskyldighet.

7.5 Övergångsbestämmelser

Regeringens förslag: Om ett kreditinstituts eller värdepappersbolags ex-

poneringar den 28 juni 1994 översteg de maximala gränsvärdena 10, 20, 25 resp.

800 % skall institutet eller bolaget omedelbart vidta åtgärder för att nedbringa

exponeringarna så att de ryms inom de fastställda gränserna.

 Finansinspektionen kan medge kreditinstitut och värdepappersbolag en tidsfrist

inom vilken nedbringandet av exponeringarna skall slutföras. Tidsfristen skall

löpa ut senast den 31 december 2001. Exponeringar med längre löptid och med

bindande avtalsvillkor får behållas till förfallodagen.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Riksbanken anser att den möjlighet till temporärt höjda

gränsvärden som direktivet ger inte bör utnyttjas. Riksbanken godtar förslaget

att Finansinspektionen bör få möjlighet att bestämma hur nedtrappningen av de

exponeringar som överstiger de fastställda gränsvärdena skall ske. Det bör

emellertid understrykas att nedtrappningen bör gå i nedåtgående riktning och

inte avbrytas av temporära ökningar av de för stora exponeringarna.

Finansinspektionen godtar förslaget i denna del. Inspektionen anser att det

saknas skäl att under en övergångsperiod tillåta höjda gränsvärden. Den

möjlighet som inspektionen ges att medge anstånd med att nedbringa

exponeringarna till föreskrivna gränsvärden till senast utgången av år 2001

synes vara tillräcklig. Skäl saknas även att införa den ytterligare förlängning

med fem år av tidsgränserna som kan medges för s.k. mindre kreditinstitut.

Fristående Sparbankers Riksförbund anser däremot att möjligheten till förhöjda

gränsvärden t.o.m. utgången av år 1998 skall utnyttjas i syfte att undvika

onödiga störningar och praktiska svårigheter under den inledande

övergångsperioden. Svenska Bankföreningen delar uppfattningen att den möjlighet

till förhöjda gränsvärden som direktivet ger bör utnyttjas. Genom kravet på att

en exponering som i utgångsläget ligger över gränsvärdet inte får öka kan i

realiteten ett omedelbart kreditstopp komma att framtvingas för vissa storkunder

i svenska institut.

 EES-avtalet: Övergångsbestämmelserna för exponeringar som överstiger gräns-

värdena i artikel 6 i direktivet om stora exponeringar gör det möjligt för

kreditinstitut och värdepappersbolag att gradvis anpassa sina exponeringar om de

överstiger de gränsvärden som anges i direktivet. Den tidpunkt från vilken ett

institut kan åläggas att vidta åtgärder för att nedbringa sina exponeringar till

de gränsvärden som fastställts i direktivet är enligt tilläggsavtalet till

EES-avtalet det datum då den Gemensamma EES-kommitténs beslut att införliva

direktivet om stora exponeringar med EES-avtalet publicerades i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning. Detta innebär alltså att de i direktivet

fastställda gränsvärdena för stora exponeringar inte får överskridas efter

publiceringen av beslutet att direktivet skall gälla även för de EFTA-stater som

ingår i EES.

 Institut som vid tidpunkten för publiceringen har exponeringar som överstiger

gränsvärdena får inte vidta åtgärder som medför att dessa exponeringar ökar utan

institutet måste nedbringa dessa till tillåtna nivåer. Tidsfristen för ett

sådant nedbringande av exponeringarna skall bestämmas av de behöriga

myndigheterna och den löper enligt artikel 6.4 ut senast den 31 december 2001.

Exponeringar med en längre löptid och med för kreditinstitut bindande

avtalsvillkor får dock behållas till förfallodagen. Tidsfristen skall bestämmas

på så sätt att principerna om en sund förvaltning och en rättvis konkurrens för

kreditinstitut inte rubbas. Behöriga myndigheter skall underrätta kommissionen

och Rådgivande bankrörelsekommittén om den tidsplan som bestämts för det

allmänna förfarandet.

 Enligt artikel 6.6 gäller speciella bestämmelser för de kreditinstitut vars

kapitalbas inte överstiger 7 miljoner ecu. Enligt artikel 6.5 äger medlemsstat

förordna att procentsatsen 25 kan höjas till 40 och procentsatsen 20 kan höjas

till 30 t.o.m. den 31 december 1998. Exponeringarna måste dock nedbringas till

de stadgade gränsvärdena senast den 31 december 2001. Medlemsstat får dock

förlänga dessa tidsgränser med fem år för de ovan nämnda s.k. "små

kreditinstituten". Enligt artikel 7 äger medlemsstat vidare förordna att en

exponering får anses som stor om den uppgår till eller överstiger 15 och inte 10

% av kapitalbasen. Rådgivande bankrörelsekommittén skall underrättas av

medlemsstat som väljer att utnyttja möjligheterna till förhöjda gränsvärden.

 Det finns även för övriga kreditinstitut och värdepappersbolag möjlighet till

förhöjda gränsvärden under en övergångsperiod. Bestämmelserna i artikel 6.5 som

ger möjlighet att överskrida värdena i artikel 4.1 och 4.2 t.o.m. den 31

december 1998 gäller således även för övriga institut. Exponeringarna måste dock

nedbringas till de i direktivet angivna värdena senast den 31 december 2001.

Nedtrappningsfristen blir således i dessa fall tämligen kort.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser som ger institut rätt att trappa

ned exponeringar som den dag publicering skedde av den Gemensamma EES-kommitténs

beslut att införliva direktivet om stora exponeringar med EES-avtalet i

Europeiska gemenskapernas officiella tidning översteg gränsvärdena bör införas i

övergångsbestämmelserna till den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Datumet för publiceringen

var den 28 juni 1994. Finansinspektionen bör få möjlighet att bestämma om hur

nedtrappningen av exponeringarna skall ske för de institut vars exponeringar

detta datum överskred de föreskrivna gränsvärdena. Tidsfristen inom vilken ned-

trappningen av exponeringarna skall vara avslutad går ut den 31 december 2001.

Exponeringar med längre löptid och med för institutet bindande avtalsvillkor får

dock behållas till förfallodagen. Syftet är att bindande civilrättsliga avtal

inte skall behöva brytas.

 Gränsvärdet för exponeringar i artikel 4.1 som är 25 % får dock enligt

övergångsbestämmelserna i artikel 6.5 direktivet om stora exponeringar höjas

till 40 % och det i artikel 4.2 angivna gränsvärdet 20 % får höjas till 30 %

t.o.m. den 31 december 1998.

 Syftet med övergångsbestämmelserna synes vara att ett institut skall ges

möjlighet att anpassa sina exponeringar till de föreskrivna gränsvärdena och att

institutet därvid skall medges en skälig tidsfrist inom vilken nedtrappningen

skall ske. Den bestämmelse som ger Finansinspektionen rätt att bestämma en

tidsfrist inom vilken nedtrappning av för stora exponeringar skall ske torde

vara tillräcklig för att möjliggöra ett sådant förfarande. Skäl saknas därför

att införa bestämmelser om förhöjda gränsvärden under en övergångsperiod.

Svenska Bankföreningen har anfört att det föreligger behov av förhöjda

gränsvärden under en övergångsperiod och att annars ett omedelbart kreditstopp

kan komma att framtvingas för vissa storkunder i vissa institut. Fristående

Sparbankers Riksförbund anser att det skulle underlätta för instituten om

möjligheterna till temporära förhöjningar av gränsvärdena utnyttjades och att

det skulle undvika onödiga störningar och praktiska svårigheter under den

inledande övergångsperioden.

 Regeringen anser inte att de av Bankföreningen och Riksförbundet befarade

svårigheterna är av sådan art att det motiverar införande av regler som

möjliggör upptrappningar av exponeringar som redan är för stora. De regler om

begränsningar av stora exponeringar som nu föreslås har under en längre tid

varit väl kända för de institut som berörs. Det har därför funnits möjligheter

för instituten att i tid anpassa sina exponeringar till de nya reglerna. Skäl

saknas därför på grund härav att införa högre gränsvärden under en

övergångsperiod.

 Det åligger det institut eller bolag som önskar utnyttja respittiden att

presentera en plan över hur nedtrappningsförfarandet skall gå till. Finans-

inspektionen skall underrätta EFTA:s övervakningsmyndighet (ESA) och

EFTA-staternas ständiga kommitté om den tidsplan som bestämts för det allmänna

förfarandet.

 Enligt artikel 6.6 i direktivet om stora exponeringar ges möjlighet att

förlänga tidsfristerna för nedbringande av exponeringar för kreditinstitut vars

kapitalbas inte överstiger sju miljoner ecu med ytterligare fem år. Behov av

denna ytterligare förlängning av tidsfristerna har inte anförts av

remissinstanserna varför skäl saknas att medge denna ytterligare förlängning av

tidsgränserna.

 215

8 Tillsyn av finansiella företagsgrupper

(gruppbaserad tillsyn)

8.1 Bakgrund

Direktivet 92/30/EEG av den 6 april 1992 om gruppbaserad tillsyn över kredit-

institut bygger på direktivet 83/350/EEG om tillsyn av kreditinstitut på

konsoliderad grund. 1983 års direktiv ingick i det ursprungliga EES-avtalet.

Genom den ändring av EES-avtalet som beslutades den 21 mars 1994 har 1992 års

direktiv införlivats med EES-avtalet. 1992 års direktiv skall vara införlivat i

EG-länderna senast den 1 januari 1993. Sverige har i EES-avtalet medgetts att

tillämpa sin nationella redovisningsstandard och räckvidden för sammanställd

redovisning till den tidpunkt när Sverige enligt avtalet skall ha anpassat sin

lagstiftning till rådets direktiv 86/635/EEG om årsbokslut och sammanställd

redovisning för banker och andra finansiella institut. Sverige skall ha

införlivat detta direktiv den 1 januari 1995.

 Tillsynen över finansiella företagsgrupper (gruppbaserad tillsyn) kan sägas

bestå av tre delar. Den första delen är den tillsyn eller övervakning som

Finansinspektionen skall ha över företagsgruppen. Den andra delen är de

beräkningar som skall göras av kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker

samt begränsningar av stora exponeringar. För dessa beräkningar och

begränsningar behövs särskilt upprättade redovisningar. Den tredje delen

omfattar således den gruppbaserade redovisningen och de olika metoderna för

sammanställningen (konsolideringen).

 1983 års direktiv innehöll ett grundläggande regelsystem för gruppbaserad

tillsyn över kreditinstitut. Huvudregeln i det direktivet var att tillsynen av

ett kreditinstituts finansiella ställning skulle ske genom konsolidering med

andra kreditinstitut och finansiella institut som var dotterföretag till

kreditinstitutet eller i vilka kreditinstitutet hade ett ägarintresse. Med

ägarintresse avsågs ett kreditinstituts direkta eller indirekta innehav av 25 %

eller mer av kapitalet i ett annat kreditinstitut eller finansiellt institut.

 Reglerna i 1983 års direktiv om gruppbaserad tillsyn har införlivats i gällande

svensk rätt genom bestämmelser om konsoliderad kapitaltäckning. Bestämmelserna i

2 kap. 11 § bankrörelselagen (1987:617) innebär att lagens bestämmelser om

kapitalkrav skall tillämpas på en koncern till den del den består av en bank med

finansiella dotterföretag. Motsvarande bestämmelser om konsoliderat kapitalkrav

finns i 5 kap. 4 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och i 4 kap. 4 §

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

 1992 års direktiv som ersatt 1983 års direktiv utvidgar den gruppbaserade

tillsynen genom att det generella kravet på tillsyn även gäller andra

finansiella företagsgrupper än sådana som har ett kreditinstitut som moder-

företag. Företagsgrupper där moderföretaget är ett holdingföretag med finansiell

verksamhet och minst ett av dotterföretagen är ett kreditinstitut skall också

omfattas av tillsynen. För koncerner där moderföretaget är ett holdingföretag

med blandad verksamhet och minst ett av dotterföretagen är ett kreditinstitut

föreskriver direktivet en skyldighet för moderföretaget att lämna information.

 Definitionen av ägarintresse har också ändrats och avser ett direkt eller

indirekt innehav av 20 % eller mer av rösterna eller kapitalet i ett företag.

 Även vad tillsynen över finansiella företagsgrupper skall innefatta utvidgas

genom att den förutom kapitalkrav för kreditrisker skall avse kapitalkrav för

marknadsrisker samt kontroll av stora exponeringar. När det gäller redovisningen

av sammanställningen så är enligt direktivets bestämmelser huvudregeln att det

skall ske en fullständig konsolidering. Proportionell konsolidering kan dock ske

i stället när en finansiell företagsgrupp innefattar företag vari ägarintresse

föreligger.

 De behöriga myndigheterna skall, enligt direktivet, ges de befogenheter som är

nödvändiga för att kunna utöva tillsynen över de finansiella företagsgrupperna.

 Regler om gruppbaserad tillsyn finns även i direktivet om övervakning och

kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (92/121/EEG) och direktivet om

kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (93/6/EEG).

 Som framgått av avsnitt 7 skall enligt direktivet 92/121/EEG övervakning ske av

stora exponeringar. För finansiella företagsgrupper skall denna övervakning ske

på gruppbaserad grund i enlighet med direktivet om gruppbaserad tillsyn. Av

ingressen till direktivet om stora exponeringar framgår att särskild

försiktighet är påkallad när ett kreditinstitut exponerar sig gentemot sitt

moder-, syster- eller dotterföretag. För det fall att ett kreditinstitut

exponerar sig gentemot sin egen företagsgrupp är det således motiverat med

strängare regler än för andra exponeringar. Under förutsättning att samtliga

företag i en finansiell företagsgrupp omfattas av tillsynen över

kreditinstitutet på grundval av sammanställning är emellertid tillsynen över den

finansiella företagsgruppen tillräckligt effektiv utan att hårdare begränsningar

av exponeringar behöver införas. Enligt direktivet om stora exponeringar ges

även en möjlighet att helt eller delvis undanta exponeringar gentemot kredit-

institutets moder-, syster- eller dotterföretag under förutsättning att dessa

företag omfattas av samma sammanställning som kreditinstitutet självt är

underkastat.

 Direktivet om gruppbaserad tillsyn fastställer inte några gemensamma regler för

sammanställning i företag som huvudsakligen sysslar med verksamhet utsatt för

marknadsrisker. Direktivet om gruppbaserad tillsyn är inte heller tillämpligt på

grupper som omfattar ett eller flera värdepappersföretag men inte något

kreditinstitut. Genom direktivet om kapitalkrav införs emellertid en modell för

gruppbaserad tillsyn av värdepappersföretag och verksamheter utsatta för

marknadsrisker.

8.2 Finansiella företagsgrupper

Regeringens förslag: I lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar införs

bestämmelser om tillsyn av finansiella företagsgrupper. För att kunna bestämma

vilka företag som skall ingå i en finansiell företagsgrupp definieras i lagen

 - finansiellt institut på motsvarande sätt som i lagen om kreditmarknadsbolag,

 - holdingföretag med finansiell resp. blandad verksamhet som olika typer av

företag, vilka har minst ett dotterföretag som är kreditinstitut,

värdepappersbolag eller motsvarande utländskt företag,

 - anknutet företag som ett företag vars verksamhet har samband med ett

kreditinstituts, värdepappersbolags eller motsvarande utländskt företags

huvudsakliga verksamhet,

 - ägarintresse såsom att ett företag innehar 20 % eller mer av rösterna eller

kapitalet i ett annat företag, och

 - koncernbegrepp på motsvarande sätt som i aktiebolagslagen.

 Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regeringens förslag. I

promemorian har föreslagits en något annorlunda definition av koncern och

finansiell företagsgrupp.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar de föreslagna

definitionerna utan erinran.

 Finansinspektionen anser dock att begreppen finansiellt institut och holding-

företag med finansiell verksamhet bör klargöras eftersom de föreslagna

definitionerna innehåller ett motsatsförhållande genom att ett finansiellt

institut bl.a. definieras som ett företag som inte är ett värdepappersbolag men

vars huvudsakliga verksamhet kan vara att driva värdepappersrörelse. Ett bolag

som driver sådan rörelse kan i Sverige inte vara annat än ett värdepappersbolag.

Inspektionen menar vidare att genom hänvisningen till 3 kap. 1 § andra stycket

2-11 lagen om kreditmarknadsbolag innefattas även finansieringsverksamhet som

kräver tillstånd av inspektionen. Bolag som fått tillstånd blir kreditmarknads-

bolag och faller därmed under definitionen av kreditinstitut. Enligt

inspektionen kan motsatsförhållandet lösas genom att ändra begreppet finan-

sieringsverksamhet i lagen om kreditmarknadsbolag. Finansinspektionen anser

vidare att definitionen av ägarintresse bör exkludera dotterföretag men inte

begränsas till företag med viss verksamhet.

 Finansinspektionen och Svenska Bankföreningen anser att termerna institut och

finansiellt institut är motsägelsefulla och förvirrande eftersom ett finansiellt

institut inte är ett institut i lagens mening. Vidare anför inspektionen att ett

holdingföretag med blandad verksamhet inte alltid är ett holdingföretag utan kan

även vara ett industriföretag. Vidare anförs att termen ägarintresse är

opraktisk eftersom den avser ett innehav och inte ett företag. Fondbolagens

Förening utgår från att fondbolagsverksamhet inte inryms i definitionen av

finansiellt institut.

 När det gäller definitionen av finansiell företagsgrupp anmärker Finans-

inspektionen att det inte är helt lätt att förstå vilka företag som ingår i

gruppen och att förslaget inte fullt ut beaktar direktivets bestämmelser på

följande punkter. Ägarintressen i ett annat institut riskerar att inte omfatta

utländska institut. Om ett institut endast har utländska dotterföretag som mot-

svarar institut skall det medföra att en finansiell företagsgrupp uppstår. Ett

anknutet företag ingår enligt förslaget inte i en finansiell företagsgrupp om

det utgör ägarintressen till holdingföretag med finansiell verksamhet. Ett

företag vari ägarintresse innehas ingår i en finansiell företagsgrupp endast om

ledningen av företaget delas med andra delägare och delägarnas ansvar är

begränsat. Vidare noterar inspektionen att förslaget medför skillnader avseende

den finansiella företagsgruppens innehåll beroende på om ägaren är ett institut

eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet. Även anknutna företag skall

kunna ingå i de finansiella företagsgrupper som föreligger på grund av

väsentligt inflytande resp. gemensam ledning.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge anmärker att de möjligheter som Finans-

inspektionen ges att besluta om att en finansiell företagsgrupp föreligger måste

anses röra sig om ett normbeslut för vilken delegation från riksdagen till

förvaltningsmyndighet enligt 8 kap. 11 § regeringsformen endast kan ske genom

förmedling av regeringen.

 AB Svensk Exportkredit anför att ett ägarintresse inte automatiskt leder till

att en finansiell företagsgrupp föreligger och att konsolidering skall ske. I

stället bör det avgörande vara att det ägande företaget har ett dominerande

inflytande över det ägda företaget. Finansbolagens Förening anser att det är

otillfredsställande att överlåta till Finansinspektionen att besluta om en

finansiell företagsgrupp föreligger eftersom konsolideringskrav då kan träffa

företag som inte har kapitalbindningar till det aktuella finansiella institutet.

Svenska Bankföreningen anför att det är opraktiskt, arbetsbetungande och

förvirrande om instituten skall redovisa och rapportera efter olika

"koncernbegrepp" i olika sammanhang. Sveriges Advokatsamfund ställer sig tveksam

till behovet av begreppet finansiell företagsgrupp eftersom detta kan leda till

omfattande kontroll och reglering av svensk industri till men för effektiviteten

i handelslivet.

 EES-avtalet: I direktiven om gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut (artikel

1), om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (artikel

1) samt om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (artikel 2)

har angetts hur vissa begrepp skall definieras.

 I direktiven har angetts att med kreditinstitut avses ett företag vars

verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra

återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning. Därmed avses även

privata eller offentliga företag som är auktoriserade i ett tredje land och som

omfattas av definitionen av kreditinstitut. I direktivet om övervakning och

kontroll av kreditinstituts stora exponeringar har angetts att med

kreditinstitut avses även institutets filialer i ett tredje land samt alla

privata eller offentliga företag, inkl. deras filialer, som är auktoriserade i

tredje land.

 Ett finansiellt institut har definierats som ett företag som inte är kredit-

institut eller värdepappersföretag men vars huvudsakliga verksamhet består i att

förvärva ägarandelar eller att utföra en eller flera av de verksamheter som

anges i punkterna 2-12 i bilagan till andra banksamordningsdirektivet

(89/646/EEG).

 Ett holdingföretag med finansiell verksamhet definieras som ett finansiellt

institut vars dotterföretag uteslutande eller huvudsakligen är kreditinstitut,

värdepappersföretag eller finansiellt institut och varav minst ett av

dotterföretagen är ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag. Med hol-

dingföretag med blandad verksamhet avses ett moderföretag som utan att vara ett

holdingföretag med finansiell verksamhet, ett kreditinstitut eller ett

värdepappersföretag, har minst ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag

bland sina dotterföretag. Ett anknutet företag definieras som ett företag vars

huvudsakliga verksamhet består i att äga eller förvalta fast egendom,

tillhandahålla datatjänster eller bedriva annan liknande verksamhet som har

samband med ett eller flera kreditinstituts eller värdepappersföretags

huvudsakliga verksamhet.

 Med ägarintresse avses ett direkt eller indirekt innehav av 20 % eller mer av

rösterna eller kapitalet i ett företag.

 Av de tre direktiven framgår vidare följande. Med moderföretag avses ett

företag såsom det definierats i artikel 1.1 i direktivet 83/349/EEG om

sammanställd redovisning samt alla företag som, enligt de behöriga myndig-

heternas bedömning, utövar ett bestämmande inflytande över ett annat företag.

Dotterföretag är ett företag såsom det definierats i artikel 1.1 i direktivet

83/349/EEG samt alla företag över vilka, enligt de behöriga myndigheternas

bedömning, ett moderföretag utövar ett bestämmande inflytande. Ett dotterföretag

till ett dotterföretag skall också anses som ett dotterföretag till

moderföretaget som är överordnat dessa företag. Definitionen av behöriga

myndigheter är de nationella myndigheter som enligt lag eller annan författning

har behörighet att utöva tillsyn över kreditinstitut eller värdepappersbolag.

 Skälen för regeringens förslag: Definitionen av kreditinstitut framgår av den

nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. En redogörelse för skälen för detta förslag finns i avsnitt

6.5.

Finansiellt institut

Den definition av finansiella institut som finns i 1 kap. 1 § 6 lagen om

kreditmarknadsbolag (jfr prop. 1992/93:89 s. 209) är likalydande med den i

direktivet om gruppbaserad tillsyn angivna definitionen. De institut som per-

manent undantagits genom artikel 2 i första banksamordningsdirektivet,

77/780/EEG, skall behandlas som finansiella institut. Riksbanken skall

emellertid inte behandlas som ett finansiellt institut. Även i den nya lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

bör finansiella institut definieras. Det är riktigt som Finansinspektionen har

påpekat att ett svenskt företag vars huvudsakliga verksamhet är att driva

värdepappersrörelse kräver tillstånd. Därigenom blir företaget värdepappersbolag

och inte finansiellt institut. Definitionen av finansiellt institut bör därför

justeras så att detta tydligt framgår. I övrigt föreligger det emellertid inte

skäl att nu ändra på definitionen av finansiellt institut varken i den

föreslagna kapitaltäckningslagen eller i lagen om kreditmarknadsbolag. Den i

kapitaltäckningslagen angivna definitionen av finansiellt institut kommer

således att motsvara definitionen i lagen om kreditmarknadsbolag. Ett fondbolags

verksamhet inryms inte i definitionen av finansiellt institut eftersom de

förvärv av aktier som bolagen gör inte sker för egen räkning.

Holdingföretag och anknutna företag

Några definitioner av holdingföretag med finansiell verksamhet, holdingföretag

med blandad verksamhet eller anknutna företag finns inte i den svenska

lagstiftningen. I samband med att de angivna direktiven införlivas måste dessa

begrepp definieras.

 I Redovisningskommitténs förslag om nya årsredovisningslagar definieras ett

finansiellt holdingföretag som ett företag som skall upprätta årsredovisning

enligt kommitténs lagförslag och vars verksamhet uteslutande eller så gott som

uteslutande består i att i vinstsyfte förvärva och förvalta aktier och andelar i

dotterföretag. De skillnader som föreligger mellan definitionen i direktivet om

gruppbaserad tillsyn och bankredovisningsdirektivets (86/635/EEG) definition,

som med smärre ändringar använts av Redovisningskommittén, har antagligen sin

förklaring i att direktiven arbetats fram vid olika tillfällen. Det är inte

heller nödvändigt att samma förutsättningar måste gälla för när ett företag

skall upprätta sin koncernredovisning enligt redovisningsbestämmelserna för

kreditinstitut och när ett företag skall ingå i en sammanställning för

tillsynsändamål till följd av ägarandel i ett kreditinstitut. I det senare

fallet kan det finnas skäl som talar för att en svagare anknytning till gruppen

kan vara tillräcklig för att företaget skall anses ingå, särskilt om tillsynen

främst utövas på grundval av annan sammanställd finansiell information än kon-

cernredovisning. Med hänsyn till dessa skillnader mellan begreppet finansiellt

holdingföretag i Redovisningskommitténs förslag och i direktivet om gruppbaserad

tillsyn bör en annan definition än kommitténs väljas i kapitaltäckningslagen.

Begreppet holdingföretag med finansiell verksamhet, som inte utnyttjas av

Redovisningskommittén, kan därmed också vara lämpligt att använda i detta

sammanhang.

Ägarintresse

Definitionen av ägarintresse i 1992 års direktiv har ändrats i förhållande till

1983 års direktiv. I 1983 års direktiv avsågs ett kreditinstituts direkta eller

indirekta innehav av 25 % eller mer av kapitalet i ett annat kreditinstitut

eller finansiellt institut. I samband med att lagen om kreditmarknadsbolag

infördes och bankrörelselagen ändrades angavs i förarbetena (prop. 1992/93:89 s.

134) att av koncerndefinitionen i bankaktiebolagslagen och aktiebolagslagen

följer, att även företag i vilka ägandet motsvarar mindre än 50 % av röstetalet

kan vara dotterföretag, om ägarföretaget har ett bestämmande inflytande och en

betydande andel av resultatet i företaget. Med hänsyn till att

dotterföretagsbegreppet getts en så vidsträckt innebörd och det i stor

utsträckning lämnats till de enskilda medlemsstaterna att avgöra när

sammanställning skall ske ansågs bestämmelserna om konsoliderad kapitaltäckning

tillgodose reglerna i 1983 års direktiv.

 I 1992 års direktiv om gruppbaserad tillsyn har ägarintresse definierats som

ett direkt eller indirekt innehav av 20 % eller mer av rösterna eller kapitalet

i ett företag. Det anges inte i definitionen, såsom i 1983 års direktiv, att

därmed avses endast ägarintresse i ett annat kreditinstitut eller finansiellt

institut. Ett ägarintresse enligt 1992 års direktiv kan således föreligga i alla

typer av verksamheter.

 I artikel 3.2 i 1992 års direktiv framgår det att ett kreditinstitut som har

ett moderföretag som är ett holdingföretag med finansiell verksamhet skall stå

under tillsyn på grundval av sammanställning av institutets finansiella

ställning med den som gäller för holdingföretaget. Någon hänvisning till att

även ägarintresse skall ingå i sammanställningen finns inte. Men genom en

hänvisning till artikel 5 bör, såsom Finansinspektionen angett, även

ägarintressen som ett holdingföretag med finansiell verksamhet har i finansiella

verksamheter ingå i sammanställningen.

 Enligt artikel 5.5 skall tillsynen även omfatta ägarintresse som föreligger i

ett anknutet företag. För att anknutna företag skall ingå krävs att det

föreligger en finansiell företagsgrupp. Således kan sammanställningen inte ske

enbart över ett institut och ett anknutet företag. Såsom Finansinspektionen

påpekat ingår emellertid ägarintresse i ett anknutet företag alltid i

sammanställningen om det ägs av ett holdingföretag med finansiell verksamhet

eftersom definitionen av ett sådant holdingföretag förutsätter att det redan

föreligger en finansiell företagsgrupp.

 Redovisningskommittén har föreslagit ändringar avseende års- och koncern-

redovisningar för kreditinstitut och värdepappersbolag. Kommittén föreslår, med

hänvisning till artikel 33.1 i sjunde bolagsdirektivet, 83/349/EEG, att

begreppet "intresseföretag" införs. Enligt den angivna artikeln föreligger ett

intresseföretag om ett företag har ett betydande inflytande över den

driftsmässiga och finansiella styrningen av ett annat företag och det föreligger

ägarintresse enligt artikel 17 i fjärde bolagsdirektivet, 78/660/EEG. För att

det skall vara fråga om ett intresseföretag skall det således inte vara ett

koncernförhållande. Ett företag presumeras, enligt sjunde bolagsdirektivet,

utöva ett betydande inflytande över ett annat företag om det innehar minst 20 %

av rösterna för aktierna eller andelarna i det andra företaget. Enligt artikel

17 i fjärde bolagsdirektivet presumeras ett ägarintresse föreligga om det ägande

företagets kapitalandel överstiger 20 % eller den lägre procentsats som medlems-

staten föreskriver.

 Redovisningskommittén föreslår i den nya årsredovisningslagen att med

intresseföretag skall förstås att ett bolag äger andelar i en svensk eller

utländsk juridisk person, som inte är dotterföretag, och utövar ett betydande

inflytande över den juridiska personen. Ett betydande inflytande har definierats

med att bolaget direkt eller indirekt har minst 20 % av rösterna av samtliga

aktier eller andelar i den juridiska personen.

 Redovisningskommittén anknyter således sin definition av intresseföretag till

rösträttsinnehav och inte till kapitalandel, trots att både rösträttsinnehavet

och kapitalandelen kan medföra att ett intresseföretag föreligger. Kommittén har

motiverat detta med att det stämmer överens med vad som är internationellt

vedertaget (SOU 1994:17 del I s. 171). I direktivet om gruppbaserad tillsyn har

ägarintresse definierats som ett innehav av andelar eller aktier i ett företag

som representerar antingen 20 % av rösterna eller 20 % av kapitalet.

Definitionen överensstämmer alltså inte med den som Redovisningskommittén före-

slagit. Det skulle föreligga fördelar om samma definition av begreppet

intresseföretag kunde användas i årsredovisningslagarna och i lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Begreppet intresseföretag skulle då kunna användas även i den sistnämnda lagen i

stället för ägarintresse. Med hänsyn till de skillnader i definitionerna av

begreppen som redovisats ovan och i avvaktan på den fortsatta beredningen av

Redovisningskommitténs förslag bör dock begreppet intresseföretag inte användas

i lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. I fortsättningen kommer därför benämningen ägarintresse att

användas när det är fråga om ägarintresse enligt direktivet om gruppbaserad

tillsyn.

Koncern

I 1 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385) definieras begreppen moderbolag,

dotterföretag och koncern. Motsvarande definitioner finns i 1 kap. 3 §

bankaktiebolagslagen (1987:618), 1 kap. 2 § sparbankslagen (1987:619) och 1 kap.

8 § föreningsbankslagen (1987:620). Redovisningskommittén föreslår i sitt

betänkande att definitionerna i de nämnda lagarna ändras. Kommitténs förslag

innebär bl.a. att den s.k. sekundärregeln i aktiebolagslagen upphävs. Denna

regel innebär att om ett aktiebolag på grund av aktie- eller andelsinnehav eller

avtal ensamt har ett bestämmande inflytande över en juridisk person och en

betydande andel i resultatet av dess verksamhet, är aktiebolaget ett moderbolag

och den juridiska personen dotterföretag även om ingen rösträttsmajoritet före-

ligger.

 Koncernbegreppet i lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag bör så långt som möjligt motsvara den som

gäller på redovisningsområdet och den allmänna bolagsrättens område. I avvaktan

på att Redovisningskommitténs förslag om ett nytt koncernbegrepp behandlats

färdigt bör därför det nu gällande koncernbegreppet behållas i den nya

kapitaltäckningslagen.

 Enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn skall alla företag som, enligt de

behöriga myndigheternas bedömning, utövar ett bestämmande inflytande över ett

annat företag anses vara ett moderföretag. Vidare skall alla företag som, enligt

de behöriga myndigheterna, ett moderföretag utövar ett bestämmande inflytande

över vara att anse som ett dotterföretag. Det kan ifrågasättas om denna

bestämmelse är tvingande på så sätt att Sverige måste införa en bestämmelse som

föreskriver att en koncern skall, utan hinder av andra regler, anses föreligga

när Finansinspektionen bedömer att ett bestämmande inflytande utövas. När ett

företag skall anses vara ett moder- eller dotterföretag och således en koncern

föreligger bör emellertid klart framgå av lagtexten. En annan sak är att

inspektionen i sin tillsynsverksamhet har att bedöma om en koncern föreligger

enligt rekvisiten i lagen.

Finansiell företagsgrupp

I lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag införs ett nytt begrepp, finansiell företagsgrupp. En sådan

företagsgrupp kan föreligga i tre olika situationer. Den första situationen är

om ett kreditinstitut, ett värdepappersbolag eller ett holdingföretag med

finansiell verksamhet är moderföretag till kreditinstitut, värdepappersbolag,

motsvarande utländskt företag eller finansiellt institut. Den andra situationen

avser det fallet att ett kreditinstitut, ett värdepappersbolag eller ett

holdingföretag med finansiell verksamhet innehar ägarintresse i kreditinstitut,

värdepappersbolag, motsvarande utländskt företag eller finansiellt institut. För

att ägarintresset skall ingå i den finansiella företagsgruppen krävs att

företaget som det finns ägarintresse i leds tillsammans med ett eller flera

andra företag och varje företags ansvar är begränsat till den andel av kapitalet

som företagen innehar. Det är således fråga om ett samriskföretag (joint

venture). Slutligen kan en finansiell företagsgrupp föreligga om ett

kreditinstitut, ett värdepappersbolag eller ett holdingföretag med finansiell

verksamhet har ett dotterföretag eller en andel av ett samriskföretag enligt

ovan. Begreppet finansiell företagsgrupp avviker något från koncernbegreppet,

dels genom att sådana ägarintressen som inte är dotterföretag ingår, dels genom

att inte alla dotterföretag ingår. Såsom Finansinspektionen anfört bör det inte

vara några skillnader beroende på om ägaren i gruppen är ett institut eller ett

holdingföretag med finansiell verksamhet.

 Enligt artikel 5.3 i direktivet om gruppbaserad tillsyn skall de behöriga

myndigheterna bestämma om och hur sammanställning skall ske i vissa fall av

ägarintresse (se vidare avsnitt 8.7). Av artikel 5.4 framgår också att de

behöriga myndigheterna skall bestämma om och hur sammanställningen skall ske när

det föreligger ett väsentligt inflytande, gemensam ledning eller gemensamma

förvaltningsorgan. Med hänsyn härtill bör det av lagen framgå att regeringen får

föreskriva att bestämmelserna om finansiella företagsgrupper skall gälla även i

de fall som anges i artikel 5.3 och 5.4. Såsom Hovrätten över Skåne och Blekinge

anmärkt är det här fråga om normgivning vilken förutsätter att delegation från

riksdagen till förvaltningsmyndighet endast kan ske genom förmedling av rege-

ringen. Denna föreskriftsrätt kan således, genom bemyndigande, överlåtas till

Finansinspektionen. Inspektionen får härigenom ett visst spelrum att avgöra om

en finansiell företagsgrupp föreligger.

 När en finansiell företagsgrupp föreligger skall även anknutna företag ingå om

de är dotterföretag eller om de är ett samriskföretag. När det är fråga om

sådana finansiella företagsgrupper som Finansinspektionen, efter regeringens

bemyndigande, får föreskriva om skall även ett anknutet företag ingå i den

finansiella företagsgruppen.

8.3 Omfattningen av tillsynen av finansiella företagsgrupper

Regeringens förslag: Vad som föreskrivs om kapitalkrav för kreditrisker och

marknadsrisker samt kontroll av stora exponeringar skall tillämpas även på den

samlade ekonomiska ställningen för en finansiell företagsgrupp.

 För finansiella företagsgrupper gäller att gränserna för förvärv av

placeringsaktier inte får överskridas av företagsgruppen.

 Det skall finnas tillfredsställande interna kontrollrutiner hos företag som

skall upprätta eller ingå i en gruppbaserad redovisning för att göra det möjligt

att få fram den information som behövs för att uppnå syftet med tillsynen av den

finansiella företagsgruppen.

 Den samlade ekonomiska beräkningen skall göras på alla finansiella

företagsgrupper där moderföretaget eller företaget som innehar ägarintresse är

hemmahörande i Sverige.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag med undantag för

att det av lagtexten inte längre framgår att försäkringsföretag inte ingår i

sammanställningen.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Svenska Bankföreningen anser att de nuvarande bestämmelserna i 2 kap. 15 a §

bankrörelselagen är onödigt restriktiva jämfört med andra

banksamordningsdirektivets. Det blir således en diskrepans mellan Sveriges och

EG:s regler som kan medföra konkurrensnackdelar för de svenska bankerna.

 Finansinspektionen anser att det saknas anledning att behålla en regel om att

försäkringsföretag och vissa dotterföretag till försäkringsföretag inte omfattas

av reglerna om kapitalkrav m.m., eftersom försäkringsföretag normalt inte ingår

i en finansiell företagsgrupp. Ytterligare en anledning till att inte behålla

den regeln är att även banker etablerar s.k. captivebolag, dvs. försäkringsbolag

vars huvudsakliga verksamhet är att försäkra den egna koncernen mot risker

avseende exempelvis kreditförluster, förmögenhetsbrott och egendomsskador.

Riskerna ligger således kvar i den finansiella företagsgruppen i den mån ett

captivebolag inte återförsäkrar sig. Dessutom kan captivebolagets placeringar

och åtaganden vara av betydelse för gruppen. Syftet med gruppbaserad tillsyn kan

alltså komma att urholkas om sådana bolag undantas från bestämmelserna. Enligt

inspektionens uppfattning bör ett captivebolag normalt anses vara ett anknutet

företag och därmed ingå i den finansiella företagsgruppen. Även vid en bedömning

enligt de särskilda utvidgningsmöjligheterna, att besluta om en finansiell

företagsgrupp föreligger, kan detta bli resultatet. Om försäkringsföretagen

undantas från kapitalkraven m.m. kommer således även captivebolagen att undantas

från tillämpningen av reglerna.

 EES-avtalet: I direktiven om gruppbaserad tillsyn, stora exponeringar och

kapitalkrav för kreditinstitut och värdepappersföretag uppställs regler för

tillsyn över finansiella företagsgrupper. Är kreditinstitutet eller värde-

pappersföretaget varken moder- eller dotterföretag och finns inte något företag

som det finns ägarintresse i utövas tillsynen över företaget individuellt i

enlighet med gällande tillsynsregler.

 Enligt artikel 3.1 i direktivet om gruppbaserad tillsyn skall ett kredit-

institut eller ett värdepappersföretag som är moderföretag till kreditinstitut,

värdepappersföretag eller finansiellt institut eller som har ägarintresse i

sådant institut stå under tillsyn på grundval av sammanställning av institutens

ekonomiska ställning, i den omfattning och på det sätt som föreskrivs i artikel

5.

 Vidare skall enligt artikel 3.2 ett kreditinstitut eller ett värdepappers-

företag vars moderföretag är ett holdingföretag med finansiell verksamhet stå

under tillsyn på grundval av sammanställning av institutets ekonomiska ställning

med den som gäller för holdingföretaget, i den omfattning och på det sätt som

föreskrivs i artikel 5. Sammanställningen innebär inte att de behöriga

myndigheterna skall utöva någon tillsynsfunktion i förhållande till

holdingföretaget som sådant.

 Tillsynen vad gäller kapitalkrav för kreditrisker, kapitalkrav för mark-

nadsrisker och kontroll av stora exponeringar skall, enligt artikel 3.5, utövas

på grundval av sammanställning. Medlemsstaterna skall, när det är lämpligt,

besluta om de åtgärder som behövs för att holdingföretag med finansiell

verksamhet skall omfattas av bestämmelserna om gruppbaserad tillsyn.

 I andra banksamordningsdirektivet (89/646/EEG) anges dels att inget

kreditinstitut får ha ett kvalificerat innehav, som motsvarar mer än 15 % av

institutets kapitalbas, i ett företag som varken är ett kreditinstitut eller ett

finansiellt institut, dels att ett kreditinstituts sammantagna kvalificerade

innehav i andra företag än kreditinstitut, finansiella institut och vissa andra

företag inte får överstiga 60 % av institutets kapitalbas (artikel 12.1 och

12.2). Det följer av artikel 3.5 att kontroll av att dessa gränser inte

överskrids även skall utövas genom tillsyn och övervakning på grundval av

sammanställning av kreditinstitutens ekonomiska ställning.

 Av artikel 3.6 följer att de behöriga myndigheterna skall se till att det i

alla företag, som omfattas av sådan gruppbaserad tillsyn som utövas över ett

kreditinstitut eller ett värdepappersföretag, finns tillfredsställande interna

kontrollrutiner för att ta fram den information som kan vara av betydelse för

att uppnå syftet med tillsynen.

 Om ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag, vars moderföretag är ett

kreditinstitut eller ett värdepappersföretag, är beläget i ett annat EES-land

och beviljats auktorisation där skall, enligt artikel 3.8, de behöriga

myndigheterna som har beviljat auktorisationen tillämpa gränserna enligt artikel

3.5 på kreditinstitutet eller värdepappersföretaget, individuellt eller, i

förekommande fall, på delsammanställning. Enligt artikel 3.9 får de behöriga

myndigheter som auktoriserat dotterföretaget dock, genom bilaterala avtal,

delegera ansvaret för tillsynen till de behöriga myndigheterna som beviljat

moderföretaget auktorisation och utövar tillsyn över detta. Kommissionen skall

hållas underrättad om förekomsten av sådant avtal och deras innehåll samt

vidarebefordra sådan information till de behöriga myndigheterna i övriga

medlemsstater och till Rådgivande bankrörelsekommittén. När det gäller

bilaterala avtal som avser värdepappersföretag skall informationen i stället

vidarebefordras till rådet och kommissionen.

 Skälen för regeringens förslag: En sammanställning skall, enligt direktivet om

gruppbaserad tillsyn, göras beträffande alla företagsgrupper där det ägande

företaget är kreditinstitut eller holdingföretag med finansiell verksamhet. För

holdingföretag med blandad verksamhet med huvudkontor inom gemenskapen gäller i

stället en skyldighet att lämna information.

 Enligt 1983 års direktiv gällde kravet på sammanställning endast de fall då

moderföretaget var ett kreditinstitut. I ingressen till 1992 års direktiv om

gruppbaserad tillsyn anges att tillsynen för att vara verksam måste tillämpas på

alla bankgrupper, även sådana grupper där moderföretaget inte är ett

kreditinstitut. I och med 1992 års direktiv har därför, som angetts ovan, kravet

på tillsyn av finansiella företagsgrupper utvidgats till att även omfatta de

fall där ett kreditinstituts moderföretag är ett holdingföretag med finansiell

verksamhet. Vidare kan tillsynen utövas redan när ett kreditinstitut eller ett

holdingföretag med finansiell verksamhet har ett ägarintresse.

 Omfattningen av tillsynen av finansiella företagsgrupper har utvidgats till att

förutom kapitalkrav för kreditrisker även avse kapitalkrav för marknadsrisker

och kontroll av stora exponeringar. Kontroll skall även ske av kreditinstituts

kvalificerade innehav av aktier eller andelar i andra företag.

 Direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut, 93/6/EEG,

utgör en del av en internationell strävan att åstadkomma gemensamma regler

avseende övervakning av värdepappersbolag och kreditinstitut. Det är enligt

direktivet önskvärt att göra behandlingen av kreditinstitut och

värdepappersbolag likvärdig genom att utveckla gemensamma normer för de

marknadsrisker som kreditinstitut och värdepappersbolag utsätter sig för. Vidare

är det viktigt att ge en heltäckande modell för övervakningen av dessa risker. I

direktivet om gruppbaserad tillsyn fastställs inte några gemensamma regler för

sammanställd redovisning av marknadsrisker i kreditinstitut. Direktivet om

gruppbaserad tillsyn är inte heller tillämpligt på finansiella företagsgrupper

som omfattar en eller flera värdepappersbolag men som inte omfattar några

kreditinstitut. Genom kapitalkravsdirektivet införs emellertid regler om tillsyn

av finansiella företagsgrupper utsatta för marknadsrisker och för finansiella

företagsgrupper som innehåller värdepappersbolag men inte kreditinstitut.

 Med hänsyn till de ändringar av reglerna om tillsyn av finansiella före-

tagsgrupper som skett genom de ovan beskrivna direktiven måste ändringar även

göras i den svenska lagstiftningen för att Sverige skall uppfylla direktivens

krav.

 Av 2 kap. 11 § bankrörelselagen följer att om en bank har ett dotterföretag

skall reglerna om kapitalkrav tillämpas även på koncernen (konsoliderat

kapitalkrav). Det konsoliderade kapitalkravet omfattar emellertid inte

försäkringsföretag och sådana dotterföretag till försäkringsföretag som inte

driver någon form av finansiell verksamhet. Bestämmelsen om konsoliderat

kapitalkrav i bankrörelselagen omfattar i dag endast det fall att moderföretaget

är en bank. I lagen om kreditmarknadsbolag finns också regler om konsoliderat

kapitalkrav. I 4 kap. 4 § nämnda lag föreskrivs att ett konsoliderat kapitalkrav

föreligger om ett kreditmarknadsbolag har ett dotterföretag. Det framgår vidare

av 5 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse att om ett värdepappersbolag har ett

dotterföretag skall vad som föreskrivs om kapitalkrav tillämpas även på

koncernen.

 Reglerna som för närvarande finns i bankrörelselagen, lagen om värde-

pappersrörelse och lagen om kreditmarknadsbolag måste ändras så att tillsyn kan

utövas också när ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag ingår i en

finansiell företagsgrupp, utan att detta företag är ett moderföretag. Dessutom

skall beräkningen av den samlade ekonomiska ställningen inte bara omfatta

dotterföretagen utan också företag som det finns ägarintresse i. Någon tillsyn

av ett holdingföretag som sådant skall emellertid inte föreligga.

 Vidare måste omfattningen av tillsynen över de finansiella företagsgrupperna

utvidgas till att, förutom kapitalkrav för kreditrisker, omfatta kapitalkrav för

marknadsrisker och kontroll av begränsningarna av stora exponeringar. Tillsynen

beträffande marknadsrisker bör dock träda i kraft först i samband med att

regleringen av dessa träder i kraft dvs. den 1 januari 1996.

 I 2 kap. 15 a § bankrörelselagen stadgas att om en bank ingår i en koncern

gäller för varje företag inom koncernen en begränsning av innehav och åtaganden

i ett enskilt företag. Regeln innebär att varje företag i koncernen endast får

förvärva aktier inom en ram som motsvarar 30 % av kapitalbasen och att innehav

och åtagande i ett enskilt företag får sammanlagt uppgå till högst 5 % av ramen.

Undantag gäller för försäkringsföretag och sådana dotterföretag till

försäkringsföretag som inte driver någon form av finansiell verksamhet. Dessutom

får, om en bank ingår i en koncern, koncernens sammanlagda innehav inte motsvara

mer än 5 % av röstetalet för samtliga aktier i aktiebolaget. Finansinspektionen

kan medge undantag från denna begränsning. Vid beräkning av koncernens innehav

skall dock, intill ett innehav motsvarande 5 % av röstetalet i bolaget, bortses

från aktier som innehas av försäkringsföretag i koncernen eller av dotterföretag

till ett försäkringsföretag.

 När denna bestämmelse infördes angavs i förarbetena (prop. 1990/91:154 s. 54

ff) att möjligheter borde ges till bankerna att inom en mindre ram förvärva

aktier och delta i finansieringsverksamhet som traditionellt betraktats som mer

riskfylld. Avsikten var att även i fortsättningen förhindra att placeringarna

får karaktär av ägarintresse i strid med bankernas oberoende ställning och

grundläggande uppgifter. Med tanke på att denna placeringssektor för svenska

banker innebar något av en principiell nyordning borde, enligt förarbetena,

öppningen totalt sett vara försiktig. Det finns för närvarande, trots vad

Svenska Bankföreningen anfört, inte skäl för att utvidga denna ram för förvärv

av placeringsaktier som i dag gäller för bankerna.

 Den svenska lagstiftningen, som således föreskriver hårdare krav än vad som

krävs enligt andra banksamordningsdirektivet, omfattar endast koncernföretag,

dvs. moderföretag och dotterföretag. Enligt direktiven måste även hänsyn tas

till aktieinnehav i företag vari ägarintresse föreligger. En bestämmelse bör

därför införas som innebär att bestämmelsen i bankrörelselagen även skall

omfatta en finansiell företagsgrupp.

 I 3 kap. 6 § lagen om kreditmarknadsbolag finns en bestämmelse som motsvarar

regeln i andra banksamordningsdirektivet avseende begränsning av förvärv av

placeringsaktier. Någon bestämmelse om att begränsningen skall gälla annat än

individuellt finns emellertid inte varför även denna bör kompletteras i lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

så att bestämmelsen i kreditmarknadsbolagslagen omfattar även en finansiell

företagsgrupp där ett kreditmarknadsbolag ingår. En bestämmelse om kontroll av

kvalificerat innehav av placeringsaktier föreslås bli införd för

värdepappersbolag med tillstånd att ta emot medel på konto och lämna kredit (se

3 kap. 1 a § i förslaget till lag om ändring i lagen om värdepappersrörelse).

 Av direktivet framgår att om ett moderföretag, som är ett motsvarande

kreditinstitut eller värdepappersföretag, är hemmahörande i ett annat EES-land

än ett eller flera dotterföretag, som också är kreditinstitut eller

värdepappersföretag, skall den samlade ekonomiska beräkningen ske särskilt för

det eller de kreditinstitut eller värdepappersföretag som är hemmahörande i ett

annat land än moderföretaget. En sammanställning bör således ske i Sverige och

med stöd av bestämmelserna i kapitaltäckningslagen för de underkoncerner som är

hemmahörande i Sverige. Direktivet ger dock de behöriga myndigheter som beviljat

dotterföretaget auktorisation möjlighet att träffa avtal om att ansvaret för

tillsynen delegeras till den myndighet som beviljat moderföretaget

auktorisation. Det föreligger dock inte skäl för att Finansinspektionen skall

överlåta sitt tillsynsansvar för de i Sverige hemmahörande kreditinstituten

eller värdepappersbolagen. Det är av vikt att detta tillsynsansvar utövas av

hemlandsmyndigheten varför möjligheter att avtala om att ansvaret skall

delegeras till moderföretagets hemlandsmyndighet inte bör medges. Denna

bedömning delas av Riksbanken.

 För att syftet med tillsynen över de finansiella företagsgrupperna skall kunna

uppnås måste Finansinspektionen ha möjlighet att erhålla den information som kan

vara behövlig. För att informationen skall kunna tas fram förutsätts att det för

alla företag i en koncern eller en företagsgrupp finns tillfredsställande

interna kontrollrutiner. Det bör därför av lagtexten framgå att alla företag i

en finansiell företagsgrupp skall ha tillfredsställande interna förvaltnings-

och redovisningsrutiner. Det är även viktigt att ett moderföretag eller ett

företag som innehar ägarintresse får de upplysningar som är nödvändiga från

andra företag inom en finansiell företagsgrupp så att redovisningskraven kan

uppfyllas. Likaså bör det föreligga en skyldighet för en finansiell

företagsgrupp att lämna Finansinspektionen de upplysningar som behövs för att

inspektionen skall kunna utöva tillsynen över gruppen.

 Såsom Finansinspektionen uppgett ingår ett försäkringsföretag normalt inte i en

finansiell företagsgrupp. I den mån ett s.k. captivebolag driver

försäkringsrörelse ingår det således inte heller i tillsynen över gruppen.

Enligt försäkringsrörelselagen har ett försäkringsbolag begränsade möjligheter

att driva någon annan verksamhet än försäkringsrörelse. Det skulle antagligen

leda för långt att göra den bedömningen att ett försäkringsbolag skall kunna

anses vara ett anknutet företag. Med hänsyn härtill skulle inte heller ett

captivebolag kunna anses vara ett anknutet företag eftersom dess huvudsakliga

verksamhet är att driva försäkringsrörelse. Det pågår inom EU ett arbete som

syftar till att försöka få en gemensam tillsyn över finansiella konglomerat,

dvs. företagsgrupper som innehåller både kreditinstitut och försäkringsföretag.

I avvaktan på att detta arbete leder fram till ett direktiv om tillsyn över

finansiella konglomerat finns det inte skäl att i Sverige införa speciella

regler om försäkringsföretag som kan ingå i en finansiell företagsgrupp. Ett

captivebolag kan inte heller anses utgöra ett finansiellt institut då dess

huvudsakliga verksamhet inte faller in under definitionen av ett sådant

institut.

8.4 Undantag från tillsynen

Regeringens förslag: Tillsynen över kreditinstitut och värdepappersbolag skall

ske både individuellt och på gruppbaserad grund.

 Finansinspektionen får i ett enskilt fall medge att ett dotterföretag eller ett

företag som det finns ägarintresse i undantas från sammanställningen samt medge

att ett sådant företag utelämnas från den gruppbaserade redovisningen.

Förutsättningarna för att undantag kan medges är att företaget är beläget i

tredje land och det föreligger rättsliga hinder för överföring av information

från ett sådant företag, att företaget är av mindre betydelse eller att en

sammanställning skulle vara olämplig eller vilseledande.

 Finansinspektionen får - om ett dotterföretag som är kreditinstitut eller

värdepappersbolag inte tas med i sammanställningen eller redovisningen - fordra

att moderföretaget lämnar den information som inspektionen behöver för sin

tillsyn över dotterföretaget.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen anser att tillsynsreglerna bör ses över så att kapitalkrav,

stora exponeringar etc. kan beräknas enbart på koncern- eller gruppnivå när det

är fråga om finansiella företagsgrupper.

 EES-avtalet: Medlemsstaterna eller de behöriga myndigheterna får, enligt

artikel 3.3 i direktivet om gruppbaserad tillsyn, besluta att undanta ett

kreditinstitut, värdepappersföretag, finansiellt institut eller anknutet företag

från reglerna om gruppbaserad tillsyn om det är ett dotterföretag eller ett

företag vari ägarintresse föreligger och

 1. om företaget är beläget i ett tredje land där rättsliga hinder föreligger

för överföring av nödvändig information,

 2. om företaget enligt de behöriga myndigheternas bedömning är av mindre

betydelse med hänsyn till syftet med övervakningen av kreditinstitutet eller

värdepappersföretaget,

 3. om företagets totala balansomslutning uppgår till mindre än tio miljoner

ecu, eller, om det beloppet är lägre, mindre än 1 % av den totala balans-

omslutningen i moderföretaget eller i det företag som innehar ägarintresse,

 4. om de behöriga myndigheterna bedömer att en sammanställning av företagets

finansiella ställning skulle vara olämplig eller vilseledande med hänsyn till

syftet med tillsynen.

 Även om flera företag var för sig uppfyller de kriterier som anges i punkt 2

och 3 skall de omfattas av bestämmelserna om gruppbaserad redovisning om de

tillsammans är av inte oväsentlig betydelse med hänsyn till syftet med

övervakningen.

 När en medlemsstats behöriga myndigheter beslutat att undanta ett dotterföretag

som är ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag från reglerna om

gruppbaserad tillsyn enligt punkt 2, 3 eller 4 får, enligt artikel 3.4, de

behöriga myndigheterna i den medlemsstat där dotterföretaget är beläget begära

sådan information från moderföretaget som kan underlätta tillsynen över

kreditinstitutet eller värdepappersföretaget.

 Av artikel 3.7 framgår vidare att medlemsstaterna får avstå från att tillämpa

reglerna om tillsyn vad gäller kapitaltäckning för kreditrisker och mark-

nadsrisker samt kontroll av stora exponeringar individuellt eller på

proportionell grund, på ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag som i

egenskap av moderföretag är underkastat gruppbaserad tillsyn och på varje

dotterföretag till sådant kreditinstitut eller värdepappersföretag under

förutsättning att dotterföretaget är föremål för de behöriga myndigheternas

auktorisation och står under deras tillsyn samt ingår i den gruppbaserade

tillsynen över moderföretaget. Samma möjlighet till undantag gäller när

moderföretaget är ett holdingföretag med finansiell verksamhet som har

huvudkontor i samma medlemsstat som kreditinstitutet eller värde-

pappersföretaget, under förutsättning att det är underkastat samma tillsyn som

gäller för kreditinstitut eller värdepappersföretag. I båda dessa fall måste

dock åtgärder vidtas för att säkerställa att det föreligger eller uppnås en

lämplig fördelning av kapitalet, exponeringarna och kapitalbasen inom gruppen.

Tillämpar de behöriga myndigheterna dessa regler individuellt på sådana

kreditinstitut eller värdepappersföretag får de vid beräkning av kapitalbasen i

kreditinstitutet eller värdepappersföretaget tillämpa bestämmelsen i artikel 2.1

sista stycket i direktiv 89/299/EEG vid beräkning av kapitalbasen i

kreditinstitut. Denna bestämmelse innebär att moderföretag, som är föremål för

gruppbaserad tillsyn, vid beräkning av den egna icke gruppbaserade kapitalbasen

inte behöver göra avdrag för ägarposter i andra kreditinstitut, värdepappers-

företag eller finansiella institut som omfattas av sammanställning.

 Skälen för regeringens förslag: Om ett kreditinstitut eller värdepappersbolag

ingår i en finansiell företagsgrupp och därmed omfattas av den tillsyn som

gruppen är underkastad medger direktiven att Sverige får möjlighet att införa

bestämmelser som medför att tillsynen endast sker på gruppbaserad grund och inte

på individuell nivå. För det fall att en medlemsstat vill utnyttja möjligheten

till att endast ha tillsyn över den finansiella företagsgruppen och inte över

kreditinstitutet eller värdepappersbolaget individuellt kräver direktivet att

åtgärder vidtas för att säkerställa en lämplig fördelning av kapitalet inom

gruppen.

 Det framstår i nuläget som osäkert vilka konsekvenser en sådan undantags-

möjlighet skulle få. Det föreligger i Sverige inte någon skyldighet för ett

koncernföretag att lämna kapitaltillskott till ett annat koncernföretag utöver

den kapitalandel som exempelvis ett moderföretag har i ett dotterföretag. Det är

också osäkert hur en lämplig omfördelning av kapitalet i gruppen skulle kunna

göras med stöd av de svenska associationsrättsliga reglerna. Den svenska

regleringen innehåller också ett antal begränsningar vad gäller möjligheten att

disponera vinstmedel. Formerna för tillsynen över de finansiella

företagsgrupperna kan behöva utvecklas innan effekterna av enbart en tillsyn på

gruppbaserad grund kan analyseras. Även om den angivna möjligheten skulle kunna

medföra lättnader för företagen är det mot denna bakgrund för närvarande inte

möjligt att införa en sådan bestämmelse i Sverige. Om det visar sig finnas ett

behov av en ändring på denna punkt får saken tas upp igen och studeras närmare.

Riksbanken har i sitt remissyttrande uttryckt stöd för att tillsynen skall vara

såväl individuell som gruppbaserad.

 Enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn finns det möjligheter att undanta ett

dotterföretag eller ett företag vari ägarintresse föreligger från reglerna om

tillsyn över finansiella företagsgrupper trots att företagen är kreditinstitut,

värdepappersbolag, finansiellt institut eller anknutet företag.

 Det kan i vissa fall finnas skäl att undanta ett företag från den gruppbaserade

beräkningen och från tillsynsredovisningen. Direktivets möjlighet att besluta

att undanta ett dotterföretag eller ett företag vari ägarintresse föreligger bör

därför utnyttjas. Det blir Finansinspektionen som i varje enskilt fall får

avgöra om förutsättningarna för undantag föreligger eller inte. Finansinspek-

tionen skall, om den meddelar undantag, kunna begära sådan information från

moderföretaget som krävs för att inspektionen skall kunna utöva tillsyn över ett

undantaget dotterföretag.

8.5 Fördelningen av tillsynsansvaret

Regeringens förslag: Om ett moderföretag eller det företag som innehar

ägarintresse är kreditinstitut eller värdepappersbolag skall Finansinspektionen

utöva tillsynen över den finansiella företagsgruppen om kreditinstitutet eller

värdepappersbolaget är hemmahörande i Sverige.

 Om ett moderföretag är ett holdingföretag med finansiell verksamhet skall

Finansinspektionen utöva tillsynen över den finansiella företagsgruppen, om

samtliga dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag är hemma-

hörande i Sverige och det inte finns motsvarande utländska företag inom gruppen

eller, om minst ett dotterföretag, som är kreditinstitut eller

värdepappersbolag, och holdingföretaget är hemmahörande i Sverige.

 Finansinspektionen får i andra fall, efter bemyndigande, genom överenskommelse

med behöriga myndigheter i berörda EES-länder bestämma vilken myndighet som

skall ansvara för tillsynen över den finansiella företagsgruppen.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Finansinspektionen anser att, för det fall att en finansiell företagsgrupp står

under utländsk tillsyn, bör undantag från inspektionens tillsynsansvar i vissa

fall kunna tillåtas för den svenska underkoncernen. Vidare bör möjligheten att

träffa överenskommelse med annan behörig tillsynsmyndighet kunna delegeras till

inspektionen.

 EES-avtalet: Om moderföretaget är ett kreditinstitut eller ett värde-

pappersföretag följer av artikel 4.1 att den gruppbaserade tillsynen skall

utövas av de behöriga myndigheter som beviljat moderföretaget auktorisation.

 Om ett kreditinstituts eller ett värdepappersföretags moderföretag är ett

holdingföretag med finansiell verksamhet skall, enligt artikel 4.2, den grupp-

baserade tillsynen utövas av de behöriga myndigheter som beviljat kredit-

institutet eller värdepappersföretaget auktorisation. När ett finansiellt

holdingföretag har kreditinstitut eller värdepappersföretag som dotterföretag

vilka beviljats auktorisation i två eller flera medlemsstater, skall dock den

gruppbaserade tillsynen utövas av de behöriga myndigheterna i det EES-land där

holdingföretaget med finansiell verksamhet etablerades. Enligt artikel 4.3 får

dock de behöriga myndigheter som berörs efter gemensam överenskommelse avstå

från att tillämpa dessa regler och i stället träffa överenskommelse om hur

tillsynen skall fördelas.

 Av artikel 4.2 följer vidare att om ett holdingföretag med finansiell

verksamhet inte har något dotterföretag som är kreditinstitut eller värde-

pappersföretag som beviljats auktorisation i den medlemsstat där holding-

företaget etablerades, skall de behöriga myndigheterna i berörda medlemsstater,

inklusive de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där holdingföretaget

etablerades, söka träffa överenskommelse om vilken av dessa myndigheter som

skall utöva den gruppbaserade tillsynen. I avsaknad av sådan överenskommelse

skall den gruppbaserade tillsynen utövas av de behöriga myndigheter som beviljat

auktorisation för det kreditinstitut eller värdepappersföretag som har den

största balansomslutningen. Om flera kreditinstitut eller värdepappersföretag

har lika stor balansomslutning skall den gruppbaserade tillsynen utövas av de

behöriga myndigheter som först beviljade auktorisation.

 Överenskommelser skall, enligt artikel 4.4, innehålla bestämmelser om samarbete

och överföring av sådan information som behövs för att syftet med direktivet om

gruppbaserad tillsyn skall kunna uppnås.Om en medlemsstat har mer än en behörig

myndighet som har befogenhet att utöva tillsyn över kreditinstitut,

värdepappersföretag och finansiella institut, följer det av artikel 4.5 att

landet skall vidta nödvändiga åtgärder för att en samordning mellan dessa

myndigheter skall etableras.

 Skälen för regeringens förslag: Behörig myndighet med ansvar för tillsynen över

finansiella företagsgrupper i Sverige är Finansinspektionen. Inspektionen skall

således utöva tillsynen om moderföretaget eller det företag som innehar

ägarintresse är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag hemmahörande i

Sverige oavsett om det inom den finansiella företagsgruppen finns företag som är

belägna i ett annat land.

 Om moderföretaget i stället är ett svenskt holdingföretag med finansiell verk-

samhet och minst ett dotterföretag, som är kreditinstitut eller värde-

pappersbolag, är hemmahörande i Sverige skall Finansinspektionen svara för

tillsynen. Även om moderföretaget är ett utländskt holdingföretag med finansiell

verksamhet skall Finansinspektionen svara för tillsynen om samtliga

dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag är hemmahörande i

Sverige.

 Finansinspektionens skyldighet att utöva tillsynen bör framgå av lagtexten.

 Enligt direktivet skall de behöriga myndigheterna, om det inte finns något

dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersföretag som är hemma-

hörande i samma EES-land som holdingföretaget med finansiell verksamhet, genom

avtal med myndigheter i berörda länder komma överens om vilket lands myndighet

som skall utöva tillsynen. Det bör därför införas en möjlighet för

Finansinspektionen att, efter bemyndigande från regeringen, ingå en sådan

överenskommelse. Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ingås överenskommelse med

annan stat eller mellanfolklig organisation av regeringen. Regeringen kan med

stöd av 10 kap. 3 § regeringsformen uppdra åt förvaltningsmyndighet att ingå

internationell överenskommelse där det inte krävs riksdagens eller Utrikes-

nämndens medverkan. De överenskommelser som kommer i fråga är sådana att

regeringen och, efter bemyndigande, Finansinspektionen kan ingå dem utan

riksdagens eller Utrikesnämndens medverkan. Med hänsyn till bestämmelserna i

regeringsformen behövs det inte anges i kapitaltäckningslagen att regeringen

eller Finansinspektionen kan ingå överenskommelser med behöriga myndigheter i

andra EES-länder.

 Om det finns två eller flera kreditinstitut eller värdepappersbolag som har

samma holdingföretag med finansiell verksamhet som moderföretag och det inte med

hjälp av vad som angivits ovan går att fastställa vilket lands myndighet som

skall utöva tillsynen anger direktivet olika lösningar. Det framstår som onödigt

att tynga lagtexten med dessa olika förslag till lösningar. I lagtexten bör

endast huvudreglerna framgå och Finansinspektionen får, efter bemyndigande, i

övriga fall komma överens med behöriga myndigheter i andra EES-länder varvid

direktivets bestämmelser naturligtvis utgör utgångspunkten för dessa

diskussioner.

 Den möjlighet som artikel 4.3 i direktivet ger Finansinspektionen att träffa

överenskommelse om annan fördelning av den gruppbaserade tillsynen bör inte

utnyttjas eftersom inspektionen bör utöva tillsynen både individuellt och för

den finansiella företagsgruppen.

 Såsom angetts i avsnitt 8.3 bör undantag inte medges från tillsynsansvaret i

det fall en finansiell företagsgrupp är en svensk underkoncern till en utländsk

finansiell företagsgrupp. Detta trots att den utländska gruppen står under

tillsyn i hemlandet.

8.6 Särskilt om tillsyn över finansiella företagsgrupper

avseende stora exponeringar och kapitalkrav för

marknadsrisker

Regeringens förslag: Om ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag är moder-

företag skall vid beräkningen av gränsvärdena vid stora exponeringar inte

medräknas exponeringar som kreditinstitut eller värdepappersbolag har gentemot

andra företag inom samma koncern om företagen står under individuell tillsyn och

omfattas av samma gruppbaserade redovisning som moderföretaget.

 Finansinspektionen får även medge att sådana undantag får tillämpas på

koncerner där moderföretaget är ett i Sverige etablerat holdingföretag med

finansiell verksamhet.

 De möjligheter som ges i direktiven att avräkna nettoinnehav i skilda bolag

inom en koncern mot varandra skall inte medges.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen anför att det från tillsynssynpunkt under senare år blivit

allt mer angeläget att övervaka tillsynsobjekten på koncernnivå. Skälet till

detta är att en stor del av de finansiella instituten ingår i koncerner vars

verksamhet dessutom ofta är blandad. Ett koncernförhållande kräver en annan

styrning och tillsyn än vad som krävs för ett enskilt institut. Detta innebär

att tillsynsmyndighetens uppgift alltmer inriktas på att tillse att instituten

har goda kontroll- och styrsystem som förmår att skapa en överblick över en

koncerns eller en finansiell företagsgrupps totala verksamhet. För att kunna

bedöma en sådan grupps utveckling vad gäller risker och resultat är det därför

av vikt att det inom gruppen finns limiter som begränsar gruppens stora

exponeringar och en löpande uppföljning som säkerställer att föreskrivna

kapitalkrav uppfylls. Det är därför viktigt att begränsningar avseende stora

exponeringar gäller på gruppnivå när ett institut ingår i en finansiell

företagsgrupp. Från tillsynssynpunkt är detta också tillfyllest. Inspektionen

förutsätter att behoven av information från enskilda institut inom en finansiell

företagsgrupp kommer att tillgodoses genom de krav på redovisningsrutiner som

bl.a. tagits in i förslaget till den nya kapitaltäckningslagen.

 Svenska Bankföreningen menar att det är tveksamt om ett institut slipper

medräkna kredit till ett inom koncernen befintligt fastighetsbolag. Om så inte

blir fallet skulle stora problem uppstå. Det bör klart anges att ett institut

såsom stor exponering inte behöver räkna krediter till närstående företag vars

verksamhet huvudsakligen består i att förvalta panter som övertagits för att

skydda institutets fordringar.

 Finansinspektionen anser att ett strikt förbud mot nettning vid beräkning av

marknadsrisker förefaller vara omotiverat strängt. Utgångspunkten i gruppbaserad

tillsyn torde vara att gruppen skall bedömas som en ekonomisk enhet.

Inspektionen kan i föreskrifter ange under vilka förutsättningar avräkning skall

få ske.

 Konkurrensverket anför att nettning bör utnyttjas fullt ut för att inte svenska

finansiella företag skall erhålla komparativa kostnadsnackdelar.

 EES-avtalet: Av artikel 5.1 i direktivet om övervakning och kontroll av

kreditinstituts stora exponeringar följer att, om ett kreditinstitut varken är

moder- eller dotterföretag, tillsynen skall utövas på individuell grund. I

övriga fall skall, enligt artikel 5.2, tillsynen utövas på gruppbaserad grund i

enlighet med direktivet om gruppbaserad tillsyn.

 Enligt artikel 4.6 får medlemsstaterna, från tillämpningen av begränsningar av

stora exponeringar, helt eller delvis undanta exponeringar som ett

kreditinstitut eller ett värdepappersföretag har gentemot sitt moderföretag,

gentemot andra dotterföretag till moderföretaget eller gentemot sina egna

dotterföretag. En förutsättning är dock att dessa företag omfattas av sådan

gruppbaserad tillsyn som kreditinstitutet eller värdepappersföretaget självt är

underkastat enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn eller motsvarande regler i

ett tredje land.

 Även i direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut

uppställs regler för tillsyn över finansiella företagsgrupper.

 Tillsynen över att de kapitalkrav som uppställs beträffande avsättningar för

marknadsrisker och kreditinstitut för värdepappersföretag som varken är moder-

eller dotterföretag uppfylls skall, enligt artikel 7.1, utövas på individuell

grund. I övriga fall följer av artikel 7.2 att tillsynen skall utövas på

gruppbaserad grund i enlighet med direktivet om gruppbaserad tillsyn.

 I den mån direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut

hänvisar till direktivet om gruppbaserad tillsyn skall, enligt artikel 7.3, alla

hänvisningar i sistnämnda direktiv till kreditinstitut även avse värde-

pappersföretag. Undantag gäller för tillsynen avseende kontroll av att gränserna

för förvärv av placeringsaktier inte överskrids. Denna regel gäller endast för

kreditinstitut.

 De behöriga myndigheterna som har ålagts eller fått befogenhet att utöva

gruppbaserad tillsyn av företagsgrupper som innehåller värdepappersföretag, men

inte något kreditinstitut, får enligt artikel 7.4 i avvaktan på närmare

samordning av övervakningen av sådana företagsgrupper på gruppnivå och när

omständigheterna ger anledning därtill, efterge denna skyldighet under

förutsättning att varje värdepappersföretag i företagsgruppen

 1. använder definitionen av kapitalbas som finns i bilaga till direktivet,

 2. individuellt motsvarar de krav som uppställs om avsättningar för risker

resp. övervakning och kontroll av stora exponeringar i direktivet, och

 3. inrättar system för att övervaka och kontrollera kapitalkällorna för alla

övriga finansiella institut inom gruppen.

 Av artikel 7.5 följer att de behöriga myndigheterna skall kräva att värde-

pappersföretaget i en företagsgrupp, som har beviljats ett sådant undantag som

bestämts i artikel 7.4, skall underrätta myndigheterna om sådana risker som

skulle kunna undergräva deras ekonomiska ställning, däribland sådana som

sammanhänger med sammanställningen av och källorna till kapitalet. Om de

behöriga myndigheterna då finner att tillgångarna inte är skyddade på lämpligt

sätt, skall de kräva att värdepappersföretagen vidtar åtgärder inbegripande, om

så är nödvändigt, begränsning av kapitalöverföringar till andra enheter inom

gruppen.

 Om de behöriga myndigheterna efterger skyldigheten att utöva den gruppbaserade

tillsynen som bestämts i artikel 7.4 skall de, enligt artikel 7.6, vidta andra

lämpliga åtgärder för att övervaka riskerna, i synnerhet stora exponeringar för

gruppen som helhet, inkl. företag som inte är belägna i en medlemsstat.

 Av artikel 7.7 följer vidare att medlemsstaterna får, under förutsättning att

de utövar gruppbaserad tillsyn, avstå från att beräkna kapitalkravet på

individuell nivå eller delgruppnivå. Om denna möjlighet till avstående inte tas

i anspråk framgår det av artikel 7.10 att de behöriga myndigheterna, vid beräk-

ning av den samlade ekonomiska ställningen för en finansiell företagsgrupp av

kapitalkrav för positionsrisker och de risker gentemot kunder som uppstår vid

stora exponeringar, får medge att nettoinnehav i handelslagret för ett

kreditinstitut eller värdepappersföretag avräknas mot innehav i handelslagret

för ett annat kreditinstitut eller värdepappersföretag. Dessutom får de behöriga

myndigheterna medge att valutapositioner i ett kreditinstitut eller

värdepappersföretag avräknas mot valutapositioner i ett annat kreditinstitut

eller värdepappersföretag i enlighet med de regler som anges om valutakursrisk.

 Myndigheterna får också, enligt artikel 7.11, medge avräkning i handelslagret

och valutapositionerna i företag belägna i tredje land under förutsättning att

följande villkor samtidigt är uppfyllda.

 1. Företagen har auktoriserats i ett tredje land och uppfyller antingen den

definition av kreditinstitut som anges i första banksamordningsdirektivet eller

är erkända värdepappersföretag i tredje land.

 2. Företagen uppfyller, var för sig, de kapitalkrav som motsvarar dem som har

fastställts i direktivet.

 3. I de berörda länderna saknas lagregler som väsentligen påverkar kapital-

överföringen inom företagsgruppen.

 Vidare får myndigheterna, enligt artikel 7.12, även medge avräkning i

handelslager och valutapositioner mellan kreditinstitut eller värde-

pappersföretag inom en företagsgrupp som har auktorisation i ifrågavarande

medlemsstat under förutsättning att

 1. det finns en tillfredsställande kapitalfördelning inom företagsgruppen och

 2. de ramar för institutens verksamhet som bestäms av regleringar, lag eller

avtal är sådana att ömsesidigt ekonomiskt stöd inom gruppen säkerställs.

 Slutligen får de behöriga myndigheterna enligt artikel 7.13 medge avräkning

mellan ett kreditinstitut eller värdepappersföretag som uppfyller villkoren om

avräkning inom en företagsgrupp och ett kreditinstitut eller värdepappersföretag

som ingår i samma företagsgrupp och har auktoriserats i en annan medlemsstat

under förutsättning att kreditinstitutet eller värdepappersföretaget är skyldigt

att individuellt uppfylla de kapitalkrav som har uppställts angående

avsättningar för risker samt övervakning och kontroll av stora exponeringar.

 Vid beräkning av sammanställd kapitalbas följer av artikel 7.14 att artikel 5 i

direktivet 89/299/EEG om kapitalbasen i kreditinstitut är tillämplig. Artikeln

innehåller beräkning av kapitalbasen på gruppbasis.

 Myndigheten som har ansvar för att utöva gruppbaserad tillsyn får, enligt

artikel 7.15, erkänna giltigheten av de särskilda definitioner av kapitalbas som

vid beräkningen av institutens sammanställda kapitalbas kan vara tillämpliga

enligt reglerna angående kapitalbas.

 Skälen för regeringens förslag: I 2 kap. 16 § bankrörelselagen, 3 kap. 9 §

lagen om kreditmarknadsbolag och 3 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse stadgas

att en bank, ett kreditmarknadsbolag resp. ett värdepappersbolag inte får ha

fordringar på samma låntagare eller låntagare som är förbundna med varandra i

väsentlig ekonomisk gemenskap i sådan omfattning att det finns risk att banken

eller bolaget inte kan fullgöra sina skyldigheter om en sådan låntagare inte kan

betala sin skuld.

 Dessa bestämmelser gäller endast för ett institut individuellt och reglerar

inte vad som gäller för finansiella företagsgrupper. Reglerna om stora

exponeringar och tillsyn över finansiella företagsgrupper leder därför till att

bestämmelser om stora exponeringar även måste införas för finansiella

företagsgrupper. Finansinspektionen har i sitt remissyttrande anfört att det

vore tillfyllest med att övervaka stora exponeringar på gruppnivå. Direktivet om

stora exponeringar (artikel 5.3) ger Sverige den möjligheten. Såsom angetts i

avsnitt 8.4 föreligger emellertid inte tillräckliga skäl för att införa en sådan

bestämmelse i Sverige. Direktivet om stora exponeringar förutsätter också, för

det fall att tillsyn endast sker på gruppbaserad nivå, att åtgärder vidtas för

att säkerställa en lämplig riskfördelning inom gruppen. Den

associationsrättsliga regleringen i Sverige innehåller ett antal begränsningar

vad gäller möjligheterna att disponera vinstmedel inom en företagsgrupp.

Regeringen anser därför att det, förutom nedan angivna fall, för stora

exponeringar bör ske en tillsyn såväl på individuell nivå som på gruppnivå.

 Med hänsyn till vad som angetts ovan (avsnitt 8.1) är det inte motiverat att

införa strängare regler för exponeringar inom en finansiell koncern än de som

annars gäller. Direktivet ger också en möjlighet att helt eller delvis undanta

exponeringar inom en sådan koncern.

 För det fall att ett moderföretag är kreditinstitut eller värdepappersbolag är

det regeringens uppfattning att det bör tillåtas att exponeringar som

koncernföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag har gentemot andra

koncernföretag inte begränsas. Förutsättningen för detta är att företagen står

under tillsyn och omfattas av samma sammanställning som moderföretaget. Att

företagen står under tillsyn såväl individuellt som på gruppnivå medför således

att tillsynen är tillräckligt effektiv för att tillåta undantag från

begränsningen av stora exponeringar.

 När det däremot gäller koncerner där moderföretaget är ett holdingföretag med

finansiell verksamhet kan tillsynen inte sägas vara lika effektiv eftersom

Finansinspektionen inte utövar någon tillsyn över holdingföretaget som sådant.

Det kan emellertid vara nödvändigt att tillåta undantag från begränsningar av

stora exponeringar även i en sådan koncern. Det bör därför ges en möjlighet att

i ett enskilt fall medge undantag för en koncern där moderföretaget är ett

holdingföretag med finansiell verksamhet.

 Svenska Bankföreningen har i remissyttrande anfört att det kan uppstå stora

problem om ett institut såsom stor exponering måste räkna krediter till

närstående företag vars verksamhet huvudsakligen består i att förvalta panter

som övertagits för att skydda institutets fordringar. Härvid bör dock den s.k.

banksmittobestämmelsen i 1 kap. 11 § bankrörelselagen observeras. Av nämnda

paragraf framgår att om en bank ingår i en koncern skall bestämmelserna i

bankrörelselagen om banks rörelse och om tillsyn över bank gälla i tillämpliga

delar för övriga företag i koncernen. Enligt den föreslagna ändringen av

banksmittobestämmelsen kommer även bestämmelserna i lagen om kapitaltäckning och

stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag att gälla för övriga

företag i en bankkoncern. Ett fastighetsbolag som är dotterbolag till en bank

och som inte meddelats undantag från banksmittan kan således hävdas stå under

tillsyn och därmed skulle exponeringar mellan detta bolag och moderbolaget kunna

undantas.

 Av direktivet om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut följer

att kapitalkravet bestäms på gruppbaserad grund för en företagsgrupp som

innehåller minst ett värdepappersbolag även om det inte ingår något

kreditinstitut i gruppen. Detta följer av att alla hänvisningar i direktivet om

gruppbaserad tillsyn till kreditinstitut även skall avse värdepappersbolag.

Undantag gäller emellertid enligt direktivet för kontroll av att gränserna för

förvärv av placeringsaktier inte överskrids. En sådan kontroll skall endast avse

kreditinstitut.

 Som angetts i avsnitt 8.4 föreslås att tillsynen skall utövas på såväl

individuell som gruppbaserad grund. Eftersom Sverige härigenom avstår från

möjligheten att endast utöva tillsynen på gruppbaserad grund ger direktivet om

kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut en möjlighet att vid

beräkning av den samlade ekonomiska ställningen för en finansiell företagsgrupp

medge att nettoinnehav i handelslagret för ett kreditinstitut eller ett

värdepappersbolag avräknas mot innehav i handelslagret för ett annat

kreditinstitut eller värdepappersbolag inom samma företagsgrupp. Syftet med

dessa bestämmelser är att medge en situation där exponeringar i ett bolag

tillåts medföra förluster för bolaget under förutsättning att det finns motsatta

positioner av motsvarande storlek inom ett annat bolag i koncernen. Om förluster

uppkommer i det förstnämnda bolaget erhåller då det andra bolaget vinster av

motsvarande storlek. Situationen på koncernbasis skulle således vara neutral.

Det kan dock inte anses vara acceptabelt att det bolag som gjort förluster skall

vara beroende av att vinster överförs från ett annat bolag i koncernen. Några

garantier för att en sådan kapitalöverföring kan ske medger inte den svenska

associationsrättsliga lagstiftningen. Av detta följer att regeringen anser,

trots att Finansinspektionen och Konkurrensverket tycker att ett strikt förbud

mot nettning är alltför strängt, att nettoinnehav i skilda bolag inom en koncern

inte bör få avräknas mot varandra. Detta bör inte heller vara någon avgörande

konkurrensnackdel för de svenska instituten eftersom en riskreducerande effekt i

dylika situationer i stället kan erhållas genom att bolagen gör en koncernintern

affär med varandra. Inte heller de andra möjligheterna till nettning som

direktivet ger bör utnyttjas. Riksbanken delar uppfattningen att nettoinnehav i

skilda bolag inom en koncern inte bör få avräknas mot varandra, trots att det är

möjligt enligt direktivet.

8.7 Sammanställningens form och omfattning

Regeringens förslag: För finansiella företagsgrupper skall en fullständig

konsolidering ske av moderföretaget och av alla dotterföretag och företag vari

ägarintresse föreligger som är kreditinstitut, värdepappersbolag, finansiella

institut och anknutna företag. Även motsvarande utländska företag skall ingå i

konsolideringen.

 Ett företag som det finns ägarintresse i och som leds av ett kreditinstitut,

värdepappersbolag eller holdingföretag med finansiell verksamhet tillsammans med

ett eller flera företag, skall konsolideras med den andel som det ägande

företaget innehar i företaget med ägarintresse om ansvaret är begränsat till

denna andel (klyvningsmetoden).

 Om det föreligger andra former av ägarintressen eller kapitalbindningar, får

Finansinspektionen medge att proportionell konsolidering sker eller att

kapitalandelsmetoden används.

 Promemorians förslag: Regeringens förslag utvidgar promemorians förslag genom

att fullständig konsolidering som huvudregel skall ske för alla finansiella

företagsgrupper. Undantaget i promemorian avseende samriskföretags-fallen

överensstämmer med regeringens förslag. Regeringen ändrar emellertid

promemorians förslag genom att Finansinspektionen får medge att andra former av

ägarintressen eller kapitalbindningar, än samriskföretags-fallen, får

konsolideras proportionellt eller med stöd av kapitalandelsmetoden.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen anser att den relativt osvenska termen "konsolidering" bör

undvikas i detta sammanhang eftersom den i allmänhet används för att på ett mer

allmänt sätt ange att ett företag bygger upp reserver. Konsolidering bör i vart

fall inte användas som en kompletterande eller alternativ benämning för

gruppbaserad redovisning. Förutom balansräkning bör även resultaträkning

upprättas för en finansiell företagsgrupp för att bestämma det egna kapitalet,

möjliggöra avstämning och säkerställa eliminering av internvinster och den

särbehandling av olika resultatkomponenter som kan erfordras. Förutom

ägarintressen i samriskföretags-fallen anser inspektionen att även övriga slag

av ägarintressen i princip skall ingå i den finansiella företagsgruppen. Att det

därvid som huvudregel bör ske ett fullständigt intagande i den gruppbaserade

redovisningen bör anges i lagen. Skälen är följande. Med kapitalandelsmetoden

kommer inte ägarintressets tillgångar etc. att intagas i gruppens balansräkning.

Endast ett fullständigt intagande eller klyvningsmetoden möjliggör detta.

Kapitalandelsmetoden innebär nämligen att endast gruppens bokförda värde av

aktierna i ägarintresset påverkar gruppens kapitalkrav och begränsningen av dess

stora exponeringar. I exempelvis Storbritannien gäller att fullständigt

intagande skall göras för alla majoritetsinnehav och normalt för ägarintressen.

I exeptionella fall, när andra ägare har förmåga och vilja att ge stöd, kan

ägarintressen intagas med klyvningsmetoden. I Danmark intages ägarintressen

fullständigt när ägarföretagets ansvar inte är begränsat.

 Svenska Bankföreningen anser att kapitalandelsmetoden bör användas i alla de

fall då inte direktivet uttryckligen föreskriver någon annan metod. Skälet

härtill är att kapitalandelsmetoden är den konsolideringsmetod som skall

användas i redovisningssammanhang.

 AB Svensk Exportkredit förordar att konsolideringsmetod måste väljas så att

inte ett kreditinstitut som äger aktier i ett annat kreditinstitut missgynnas

vad beträffar stora exponeringar. Det är inte rimligt att en och samma

exponering skall inräknas i upp till sex olika instituts rapporteringar.

 EES-avtalet: De behöriga myndigheter som är ansvariga för den gruppbaserade

tillsynen skall enligt artikel 5.1, för tillsynens utövande, kräva fullständig

konsolidering av alla kreditinstitut, värdepappersföretag och finansiella

institut som är dotterföretag. Konsolidering på proportionell grund får

föreskrivas i de fall där, enligt de behöriga myndigheternas bedömning,

moderföretagets ansvar är begränsat till moderföretagets andel av kapitalet i

dotterföretaget med hänsyn till det ansvar som åvilar andra aktieägare,

andelsägare eller medlemmar, vars soliditet är tillfredsställande. Övriga

aktieägares, andelsägares och medlemmars ansvar skall klart fastställas, om så

erfordras genom formella, undertecknade förbindelser.

 Av artikel 5.2 följer att de behöriga myndigheterna vid utövandet av den

gruppbaserade tillsynen skall kräva konsolidering på proportionell grund av

ägarintressen i kreditinstitut, värdepappersföretag och finansiella institut,

som leds av ett företag som omfattas av sammanställningen jämte ett eller flera

företag som inte omfattas av sammanställningen, när dessa företags ansvar är

begränsat till den andel av kapitalet som de innehar.

 Om det finns andra ägarintressen eller andra former av kapitalbindningar än som

anges i artikel 5.1 eller 5.2 skall de behöriga myndig-heterna, enligt artikel

5.3, bestämma om och hur sammanställning skall ske. De får tillåta eller kräva

att kapitalandelsmetoden används. Tillämpningen av denna metod skall dock inte

innebära att företagen i fråga omfattas av den gruppbaserade tillsynen.

 Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 5.1-3 skall de behöriga

myndigheterna enligt artikel 5.4 bestämma om och hur sammanställning skall ske i

följande fall.

 1. De behöriga myndigheterna bedömer att ett kreditinstitut eller ett

värdepappersföretag, utan att det innehar ett ägarintresse eller andra

kapitalbindningar, utövar ett väsentligt inflytande över ett eller flera

kreditinstitut, värdepappersföretag eller finansiella institut.

 2. Två eller flera kreditinstitut, värdepappersföretag eller finansiella

institut har samma ledning utan att detta följer av avtal eller bestämmelser i

stiftelseurkund, bolagsordning eller motsvarande.

 3. Två eller flera kreditinstitut, värdepappersföretag eller finansiella

institut har en förvaltnings- lednings- eller kontrollorganisation som till

övervägande del består av samma personer.

 De behöriga myndigheterna får tillåta eller kräva att den metod som föreskrivs

i artikel 12 i direktivet om sammanställd redovisning (83/349/EEG) skall

användas. Artikeln innebär bl.a. att företag skall upprätta sammanställd

redovisning och sammanställd förvaltarberättelse för detta företag och ett eller

flera andra företag om

 1. företagen står under enhetlig ledning på grund av avtal eller bestämmelser i

företagens statuter, eller

 2. företagens förvaltnings-, lednings- eller tillsynsorgan till större delen

består av samma personer.

 Dessa företag och deras dotterföretag skall omfattas av en gruppbaserad redo-

visning. Tillämpningen av denna metod skall dock inte innebära att företaget i

fråga omfattas av gruppbaserad tillsyn.

 Det följer slutligen av artikel 5.5 att när gruppbaserad tillsyn utövas enligt

artikel 3.1 och 3.2 skall anknutna företag tas med i sammanställningen i de fall

och i enlighet med de metoder som anges i artikel 5.1-4.

 Skälen för regeringens förslag: Av direktivet om gruppbaserad tillsyn framgår

att det finns olika former och omfattning av en konsolidering. Termen

konsolidering används, såsom Finansinspektionen föreslagit, endast för att ange

metoden för sammanställningen och avser därmed inte den gruppbaserade

redovisningen. Det kan således vara fråga om exempelvis fullständig

konsolidering eller proportionell konsolidering.

 Enligt direktivet är huvudregeln när det gäller koncernförhållanden att det

skall ske en fullständig konsolidering mellan ett moderföretag som är kredit-

institut, värdepappersbolag eller holdingföretag med finansiell verksamhet och

ett eller flera dotterföretag som är kreditinstitut, värdepappersbolag,

motsvarande utländska företag eller finansiella institut. Att fullständig

konsolidering är huvudregeln framgår, såvitt gäller kapitalkrav, redan i dag av

2 kap. 11 § första stycket bankrörelselagen. Liknande bestämmelser finns i 5

kap. 4 § första stycket lagen om värdepappersrörelse och 4 kap. 4 § första

stycket lagen om kreditmarknadsbolag.

 I 2 kap. 11 § tredje stycket bankrörelselagen stadgas att regeringen eller

Finansinspektionen, i samband med att en bank får tillstånd att förvärva aktier

m.m., får besluta att konsoliderat kapitalkrav skall tillämpas även på ett

företag som inte är dotterföretag till banken. Företagets kapitalbas och

placeringar skall då beaktas i den omfattning som motsvarar den andel banken

äger i företaget. Detta anges i förarbetena (prop. 1989/90:43 s.114) vara en

tillämpning av kvotkonsolideringsprincipen.

 Paragrafen täcker emellertid inte alla de situationer som anges i direktivet.

Det är därför nödvändigt att i kapitaltäckningslagen ange hur sammanställning

skall ske och vilka metoder som skall användas vid konsolideringen för företagen

i en finansiell företagsgrupp.

 Enligt direktivet kan under vissa förutsättningar undantag göras från

huvudregeln om fullständig konsolidering i koncernförhållanden. Det föreligger

emellertid för närvarande inte skäl att införa denna möjlighet till undantag. I

samtliga fall där det föreligger ett koncernförhållande bör således en

fullständig konsolidering ske.

 I det fall att det finns ett ägarintresse föreskriver direktivet att en

konsolidering på proportionell grund skall ske i vissa fall. Enligt artikel 5.2

skall det ske en proportionell konsolidering om det föreligger ett s.k.

samriskföretag. Med detta menas att en verksamhet drivs gemensamt av några ägare

men utan att någon av dem har ett ensamt bestämmande inflytande. Ansvaret hos de

företag som leder det företag som det finns ägarintresse i skall också vara

begränsat till företagets ägarandel. Vid proportionell konsolidering skall

klyvningsmetoden användas. I lagtexten anges endast mycket kort vad denna metod

innebär. Genom bemyndigande får Finansinspektionen i stället meddela närmare

föreskrifter om hur proportionell konsolidering skall ske i samband med att

klyvningsmetoden används.

 Om det finns andra ägarintressen eller kapitalbindningar än samrisk-

företags-fallen får Finansinspektionen, efter bemyndigande från regeringen,

bestämma om en sammanställning skall ske. Finansinspektionen ges således en

ganska vidsträckt befogenhet att avgöra om sammanställning skall ske för

finansiella företagsgrupper. Om sammanställning skall ske för dessa finansiella

företagsgrupper är även här huvudregeln att det skall vara en fullständig

konsolidering. Finansinspektionen får emellertid i dessa fall medge att

proportionell konsolidering sker eller att kapitalandelsmetoden används. Om

kapitalandelsmetoden används innebär det att företagen i fråga inte omfattas av

tillsynen över den finansiella företagsgruppen.

 Vad som angetts ovan innebär således att Svenska Bankföreningens ståndpunkt att

kapitalandelsmetoden bör användas som huvudregel inte är lämplig eftersom

metoden innebär att företagen som intages med stöd av kapitalandelsmetoden inte

ingår i den finansiella företagsgruppen. Regeringen anser i likhet med

Finansinspektionen att full konsolidering i stället bör vara huvudregeln i alla

fall utom samriskföretags-fallen.

 Kapitalandelsmetoden finns inte lagfäst i dag men i Redovisningskommitténs be-

tänkande föreslås att en sådan metod införs i en ny årsredovisningslag. I

avvaktan på att kommitténs förslag träder i kraft bör i kapitaltäckningslagen

kort anges hur kapitalandelsmetoden skall användas medan det överlåts till

Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter om hur metoden skall

användas.

 Det finns, enligt direktivet, ytterligare möjligheter för de behöriga

myndigheterna att bestämma att en sammanställning skall ske. Dessa möjligheter

avser situationer då det inte föreligger något koncernförhållande och inte

heller är fråga om en egentlig finansiell företagsgrupp. Om Finansinspektionen,

efter bemyndigande från regeringen, anser att sammanställning skall ske i dessa

fall får inspektionen även bestämma vilken metod som skall användas vid

sammanställningen.

 Enligt artikel 5.4 i direktivet om gruppbaserad tillsyn skall behörig myndighet

bestämma om och hur sammanställning skall ske när kreditinstitut eller

finansiellt institut har samma ledning utan att det följer av bolagsordning

eller liknande. Redovisningskommittén har i sitt förslag avseende kreditinstitut

och försäkringsföretag utnyttjat en motsvarande möjlighet som

redovisningsdirektiven ger. Möjligheten har även intagits i

kapitaltäckningslagen.

 I samtliga fall av sammanställning skall även ingå anknutna företag som är

dotterföretag eller som det finns ägarintressen i.

8.8 Information som skall tillhandahållas av

holdingföretag med blandad verksamhet och deras

dotterföretag

Regeringens förslag: I det fall att moderföretaget är ett holdingföretag med

blandad verksamhet skall både moderföretaget och dess dotterföretag lämna

Finansinspektionen sådan information som är av betydelse för tillsynen över

dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag.

 Finansinspektionen ges möjlighet att företa undersökningar för att kontrollera

de uppgifter som lämnats av företagen.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 EES-avtalet: De behöriga myndigheterna som har ansvar för auktorisation och

tillsyn över ett eller flera kreditinstitut eller värdepappersföretag, vars

moderföretag är ett holdingföretag med blandad verksamhet, skall, enligt artikel

6.1 i direktivet om gruppbaserad tillsyn, kräva att moderföretaget och alla

dotterföretagen lämnar sådan information som kan vara av betydelse för tillsynen

över kreditinstituten och värdepappersföretagen. Informationen kan inhämtas

antingen direkt från moderföretaget eller dotterföretagen eller via

kreditinstituten och värdepappersföretagen.

 Det följer av artikel 6.2 att de behöriga myndigheterna skall, antingen själva

eller genom externa granskare, kunna företa inspektion för att kontrollera de

uppgifter som lämnats av ett holdingföretag med blandad verksamhet och dess

dotterföretag. Om ett holdingföretag med blandad verksamhet eller ett av dess

dotterföretag är ett försäkringsföretag skall det ske ett nära samarbete mellan

de myndigheter som utövar tillsyn över företagen. Om ett holdingföretag med

blandad verksamhet eller ett av dess dotterföretag är beläget i en annan

medlemsstat än den där kreditinstitutet eller värdepappersföretaget är beläget

skall kontroll av uppgifter kunna företas i enlighet med artikel 7.7.

 De behöriga myndigheterna skall i enlighet med artikel 3.10 kunna inhämta sådan

information som kan vara av betydelse för tillsynen över kreditinstitut eller

värdepappersföretag från dotterföretag till ett kreditinstitut,

värdepappersföretag eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet även om

dotterföretaget inte omfattas av bestämmelserna om gruppbaserad tillsyn.

 Skälen för regeringens förslag: I koncerner där moderföretaget är ett holding-

företag med blandad verksamhet och moderföretaget kontrollerar minst ett

kreditinstitut eller värdepappersbolag måste Finansinspektionen ges möjlighet

att bedöma den ekonomiska ställningen för kreditinstitutet resp.

värdepappersbolaget. Någon metod för gruppbaserad redovisning i dessa fall finns

inte i dag. Emellertid måste Finansinspektionen ha möjlighet att kontrollera den

information som lämnas av företagen för att kunna utöva tillsynen över

kreditinstitut eller värdepappersbolag.

 Som angetts i avsnitt 8.6 innebär banksmittobestämmelsen, med den föreslagna

ändringen, att om en bank ingår i en koncern skall bestämmelserna i

bankrörelselagen och kapitaltäckningslagen om bl.a. tillsyn över bank gälla i

tillämpliga delar för övriga företag i koncernen. Vidare skall de övriga

företagen lämna Finansinspektionen de upplysningar om sin verksamhet och därmed

sammanhängande omständigheter som inspektionen behöver för sin tillsyn av

banken.

 I 5 kap. 3 § lagen om kreditmarknadsbolag finns en bestämmelse som stadgar en

upplysningsskyldighet för de företag som ingår i en koncern tillsammans med ett

kreditmarknadsbolag. Ett sådant företag skall, enligt paragrafen, lämna

Finansinspektionen de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande

omständigheter som inspektionen behöver för tillsynen av kreditmarknadsbolaget.

Detta gäller även sådana företag inom koncernen som inte omfattas av

Finansinspektionens tillsyn.

 Av 6 kap. 3 § lagen om värdepappersrörelse följer att om det finns ett

väsentligt samband mellan ett värdepappersinstitut och ett annat företag som

handlar med finansiella instrument eller lämnar kredit mot säkerhet i

finansiella instrument, får Finansinspektionen besluta att värdepappers-

institutet och det andra företaget skall lämna upplysningar om förhållandet

mellan dem och om den verksamhet som anknyter till värdepappersinstitutets

verksamhet.

 Av 7 kap. 1 § bankrörelselagen följer att en bank skall lämna inspektionen de

upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som

inspektionen begär. Regler med samma innehåll finns för kreditmarknadsbolag i 5

kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag och för värdepappersbolag i 6 kap. 1 §

lagen om värdepappersrörelse.

 Dessa bestämmelser som innebär att alla kreditinstitut och värdepappersbolag

och till viss del även andra företag är tvingade att lämna Finansinspektionen de

upplysningar som inspektionen begär, får anses räcka för att uppfylla

direktivets krav.

 Av 7 kap. 1 § andra stycket bankrörelselagen och 5 kap. 1 § andra stycket lagen

om kreditmarknadsbolag framgår att Finansinspektionen får genomföra undersökning

hos en bank resp. ett kreditmarknadsbolag när inspektionen anser det nödvändigt.

 Det bör i kapitaltäckningslagen även införas en möjlighet för Finans-

inspektionen att genomföra undersökningar hos alla företag som omfattas av den

gruppbaserade redovisningen samt holdingföretag med blandad verksamhet och alla

dess dotterföretag för att kontrollera lämnade uppgifter.

8.9 Åtgärder för att underlätta tillämpningen av

tillsynen över den finansiella företagsgruppen

Regeringens förslag: Regler införs som medför att företag inom en finansiell

företagsgrupp skall lämna moderföretaget eller det företag som innehar

ägarintresse den information som behövs för att tillsynen över den finansiella

företagsgruppen skall kunna utövas.

 Finansinspektionen får företa undersökningar för att kontrollera en

gruppbaserad redovisning eller samlad information som ett företag lämnat.

 Finansinspektionen skall, om företagen i en finansiell företagsgrupp är belägna

i olika EES-länder, kunna utbyta information som är av betydelse för tillsynen

med andra staters tillsynsmyndigheter. En begäran, från behörig myndighet i ett

annat EES-land, att erhålla eller kontrollera sådan information skall efter-

kommas av Finansinspektionen inom ramen för inspektionens befogenheter.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag med undantag för

att inspektion byts ut mot undersökningar.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen anser att beteckningen inspektioner bör bytas ut mot

undersökningar och anför att det är väsentligt att alla företag i en finansiell

företagsgrupp har sådana system för övervakning och kontroll samt förvaltnings-

och redovisningsrutiner som möjliggör tillsyn på gruppbaserad nivå.

 EES-avtalet: I enlighet med artikel 7.1 i direktivet om gruppbaserad tillsyn

skall det inte finns några rättsliga hinder för företag som omfattas av den

gruppbaserade tillsynen, holdingföretag med blandad verksamhet och deras

dotterföretag samt dotterföretag till ett kreditinstitut, värdepappersföretag

eller ett holdingföretag som inte omfattas av bestämmelserna om gruppbaserad

tillsyn att sinsemellan utbyta information som är av betydelse för utövande av

tillsyn i enlighet med direktiven.

 Vidare skall, enligt artikel 7.2, när ett moderföretag och något av dess

dotterföretag, som är kreditinstitut eller värdepappersföretag, är belägna i

olika medlemsstater, de behöriga myndigheterna i de olika medlemsstaterna kunna

utbyta information som är av betydelse för att möjliggöra eller underlätta

gruppbaserad tillsyn. Om de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där

moderföretaget är beläget inte själva utövar gruppbaserad tillsyn, kan de

anmodas av de behöriga myndigheter som har ansvar för utövandet av sådan

tillsyn, att från moderföretaget begära information som är av betydelse för den

gruppbaserade tillsynen och att överföra denna information till myndigheterna i

fråga.

 Det följer också av artikel 7.3 att myndigheterna skall tillåtas att utbyta

information, varvid skall gälla att inhämtande av eller förfogande över

information inte på något sätt skall anses innebära att de behöriga myn-

digheterna har någon skyldighet att utöva en tillsynsfunktion i förhållande till

dessa institut eller företag som sådana.

 Det finns i artikel 7.4 regler för det fall att det är olika myndigheter som

har tillsyn över de olika instituten och företagen. Dessa myndigheter skall i

sådant fall ha ett nära samarbete.

 Beträffande information som erhålls med stöd av direktiven och i synnerhet

genom utbyte av information mellan behöriga myndigheter gäller, enligt artikel

7.5, tystnadsplikt i enlighet med bestämmelserna i artikel 12 i första

banksamordningsdirektivet (77/780/EEG).

 De behöriga myndigheterna skall vidare, enligt artikel 7.6, upprätta förteck-

ningar över holdingföretag med finansiell verksamhet. Dessa förteckningar skall

överlämnas till de behöriga myndigheterna i andra medlemsstater och till EFTA

Surveillance Authority (ESA) och Standing Committee.

 Det framgår av artikel 7.7 att om de behöriga myndigheterna i en medlemsstat

vid tillämpning av direktiven i ett särskilt fall önskar kontrollera uppgifter

om kreditinstitut, värdepappersföretag, holdingföretag med finansiell

verksamhet, finansiellt institut, anknutet företag, holdingföretag med blandad

verksamhet, dotterföretag till ett holdingföretag med blandad verksamhet eller

dotterföretag till ett kreditinstitut, ett värdepappersföretag eller ett

holdingföretag med finansiell verksamhet som inte omfattas av bestämmelserna om

gruppbaserad tillsyn och institutet eller företaget är beläget i en annan

medlemsstat skall myndigheten, hos behörig myndighet i den andra medlemsstaten,

begära att sådan kontroll företas. De behöriga myndigheter som erhållit en sådan

framställning skall, inom ramen för sina befogenheter, efterkomma denna antingen

genom att själv utföra kontrollen eller genom att tillåta att de myndigheter som

begärt kontrollen utför den eller genom att tillåta en revisor eller expert att

utföra kontrollen.

 Medlemsstaterna skall vidare enligt artikel 7.8, utan att detta påverkar

tillämpningen av medlemsstatens straffrättsliga bestämmelser, se till att sank-

tioner eller andra åtgärder, som syftar till att stoppa konstaterade över-

trädelser eller orsakerna till sådana överträdelser, kan vidtas mot holding-

företag med finansiell verksamhet och holdingföretag med blandad verksamhet

eller mot deras ansvariga ledning för överträdelser av lagar eller andra

författningar som antagits för genomförandet av direktiven. I vissa fall kan

sådana åtgärder kräva domstolsprövning. De behöriga myndigheterna skall ha ett

nära samarbete för att säkerställa att sanktioner eller andra åtgärder leder

till önskat resultat, särskilt när den centrala förvaltningen eller den centrala

ledningen i ett holdingföretag med finansiell verksamhet eller ett

holdingföretag med blandad verksamhet inte är placerad vid företagets

huvudkontor.

 Skälen för regeringens förslag: Finansinspektionen måste ha möjlighet att från

alla företag inom en finansiell företagsgrupp inhämta den information som behövs

för att tillsynen över gruppen skall kunna utövas. Företagen bör därför vara

skyldiga att lämna sådan information till inspektionen. För att skyldigheten

skall bli effektiv bör Finansinspektionen ges möjlighet att genomföra

undersökningar för att kontrollera den information som inspektionen behöver för

att kunna utöva tillsynen.

 Finansinspektionen måste också ha möjlighet att inhämta den information som

behövs från behöriga myndigheter i de andra EES-länderna och ge ut sådan

information till dessa myndigheter. I samband med att reglerna om

hemlandstillsyn infördes angavs i förarbetena (prop. 1992/93:89 s. 135) att det

för att tillsynen över kreditinstitut som verkar i olika länder skall bli

effektiv är av största vikt att informationsutbytet och det fortlöpande

samarbetet mellan tillsynsmyndigheterna fungerar väl. Vidare anfördes att

myndighetskontakterna i vissa fall kommer att vara mindre formaliserade och det

bedömdes därför inte ändamålsenligt att i lag ta in detaljerade föreskrifter om

i vilka situationer och under vilka förutsättningar Finansinspektionen skall

förse tillsynsorganen i andra länder, inom och utom EES, med uppgifter om i

Sverige verksamma institut. I den mån det behövdes ansågs det att regeringen

kunde lämna närmare föreskrifter genom förordning. Det finns inte heller i nu

aktuellt fall anledning att i lag föreskriva under vilka förutsättningar Finans-

inspektionen skall ha informationsutbyte med andra tillsynsmyndigheter inom EES.

 Det bör emellertid av lagtexten framgå att inspektionen inom ramen för sin

befogenhet skall lämna eller kontrollera sådan information som behörig myndighet

i ett annat EES-land begär och behöver för att kunna utöva sin

tillsynsskyldighet.

 Den informationsskyldighet för Finansinspektionen som följer av EES-avtalet

avser till stor del sådana uppgifter som åsyftas i 8 kap. 5 § sekretesslagen

(1980:100). Enligt den bestämmelsen gäller sekretess, i den mån riksdagen har

godkänt avtal härom med främmande stat eller mellanfolklig organisation, hos

statlig myndighet i verksamhet, som består i tillståndsgivning eller tillsyn med

avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller

försäkringsväsendet för sådan uppgift om affärs- eller driftförhållanden och

ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten erhållit enligt

avtalet. Samma sekretess gäller hos Finansinspektionen, i den mån regeringen

föreskriver det, om inspektionen från motsvarande utländsk myndighet erhållit

uppgift enligt annat avtal. Härigenom får direktivens anspråk på sekretess anses

tillgodosett för den information som Finansinspektionen erhåller från annan

behörig myndighet.

 Finansinspektionens möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter framgår

av 1 kap. 3 § sekretesslagen. Enligt denna paragraf får uppgift som är

sekretessbelagd inte röjas för utländsk myndighet eller mellanfolklig

organisation annat än om utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift

därom i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få

utlämnas till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens

prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften

lämnas ut till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen.

Bestämmelsen ger således Finansinspektionen goda möjligheter att i

tillsynsarbetet lämna ut handlingar och uppgifter till behöriga utländska

myndigheter.

 Att i likhet med 1 kap. 10 § bankrörelselagen och 1 kap. 5 § lagen om

kreditmarknadsbolag hänvisa till reglerna i sekretesslagen får därmed anses vara

tillräckligt. En liknande bestämmelse bör därför införas i den föreslagna

kapitaltäckningslagen. Det bör i kapitaltäckningslagen även införas

sekretessbestämmelser för styrelseledamöter eller befattningshavare hos

holdingföretag med finansiell resp. blandad verksamhet eftersom dessa inte

omfattas av någon annan sekretessbestämmelse.

 I bankrörelselagen, lagen om kreditmarknadsbolag och lagen om värdepappersr-

örelse finns ett regelsystem för sanktioner som i huvudsak innebär följande.

Finansinspektionen kan förbjuda verkställighet av ett beslut som strider mot

någon författning eller bolagsordning. Om beslutet redan verkställts får

inspektionen förelägga banken, kreditmarknadsbolaget eller

värdepappersinstitutet att vidta rättelse om det är möjligt. Inspektionen kan

återkalla en banks oktroj resp. ett kreditmarknadsbolags eller ett

värdepappersinstituts tillstånd. Om det är tillräckligt får Finansinspektionen i

stället meddela varning. Det finns vidare bestämmelser om ingripande mot verk-

samhet som bedrivs utan erfoderligt tillstånd. Enligt de nämnda lagarna kan

inspektionen även ingripa mot utländska banker och andra kreditinstitut

hemmahörande inom EES. Slutligen kan Finansinspektionens förelägganden och

förbud förenas med vite.

 När det gäller holdingföretag med finansiell verksamhet och holdingföretag med

blandad verksamhet föreligger ingen tillståndsskyldighet. Sanktioner som innebär

återkallande av tillstånd är därför inte tillämpliga på dessa företag. Det kan

inte heller anses nödvändigt att i den nya lagen införa förbud mot

verkställighet av beslut eller förelägga företagen att vidta rättelse om det är

möjligt. Däremot bör det finnas en möjlighet för Finansinspektionen, om den med-

delar föreläggande, att förena föreläggandet med vite.

 Enligt 5 kap. 1 § första stycket lagen om kreditmarknadsbolag skall Finans-

inspektionen föra en förteckning över kreditmarknadsbolagen. Någon bestämmelse

om att föra förteckning över holdingföretag med finansiell verksamhet finns inte

i dag. En bestämmelse om att inspektionen även skall föra en sådan förteckning

bör införas i den nya kapitaltäckningslagen.

8.10 Tillsynsredovisning

Regeringens förslag: För att den gruppbaserade tillsynen skall kunna utövas

krävs regler för hur företagen skall redovisa den information som Finans-

inspektionen behöver. Det införs därför bestämmelser om en särskild

tillsynsredovisning i lagen.

 För en finansiell företagsgrupp skall uppgifter lämnas i en särskild

redovisning som avser gruppens samlade ekonomiska ställning (gruppbaserad

redovisning).

 Ett holdingföretag med blandad verksamhet och dess dotterföretag skall lämna

den information som behövs för tillsynen över de dotterföretag som är

kreditinstitut eller värdepappersbolag (samlad redovisning).

 Redovisningen skall avges av moderföretaget resp. det företag som innehar

ägarintresse.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag med undantag för

att termerna konsoliderad kapitalredovisning resp. sammanställd information byts

ut mot gruppbaserad redovisning resp. samlad information.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen förordar att samtliga bestämmelser rörande rapporteringskrav

sammanförs i en paragraf som tas in i sjunde kapitlet. Rapporteringsskyldighet

måste läggas på såväl enskilda institut som på moderföretag och institut som

innehar ägarintresse. I den nya paragrafen bör endast anges att i rapporter till

Finansinspektionen skall uppgifter lämnas i den omfattning som följer av denna

lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag. Termen konsoliderad

kapitalredovisning bör undvikas av den anledningen att rapporteringen kommer att

innehålla uppgifter i betydande omfattning avseende olika tillgångsposter.

Termen "sammanställd information" avseende uppgiftslämnandet för holdingföretag

med blandad verksamhet torde inte erfordras. Termen "sammanställd" är vidare

olämplig eftersom termen sammanställd redovisning i EG:s sjunde bolagsdirektiv

används avseende koncernredovisning. Komplettering bör även ske så att företag

som ingår i utländsk finansiell företagsgrupp får en skyldighet att lämna

uppgifter.

 EES-avtalet: Av ingressen till direktivet om gruppbaserad tillsyn framgår att

det genom direktivet 86/635/EEG om årsbokslut och sammanställd redovisning för

banker och andra finansiella institut tillsammans med sjunde bolagsdirektivet

83/349/EEG om sammanställd redovisning för banker och andra finansiella institut

infördes regler för den sammanställda redovisning som skall offentliggöras av

kreditinstitut. Mot bakgrund av detta var det möjligt att noggrannare ange de

metoder som skall användas i samband med gruppbaserad tillsyn.

 Skälen för regeringens förslag: Direktivet om gruppbaserad tillsyn bygger i

redovisningshänseende på sjunde bolagsdirektivet och bankredovisningsdirektivet.

Dessa direktiv är ännu inte införlivade i det svenska rättssystemet.

Redovisningskommittén har, som angetts ovan, kommit med ett delbetänkande med

förslag till införlivande av dessa direktiv. Enligt förslaget skall det dels

införas en ny årsredovisningslag som bl.a. ersätter 11 kap. aktiebolagslagen,

dels införas en särskild årsredovisningslag för kreditinstitut och värdepappers-

bolag som bl.a. ersätter de redovisningsregler som nu finns i 4 kap. bank-

rörelselagen. Tanken var att dessa regler skulle träda i kraft den 1 januari

1995, dvs. samtidigt som bestämmelserna om gruppbaserad tillsyn och stora

exponeringar i lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag. Beredningen av kommitténs förslag pågår

emellertid fortfarande vilket innebär att de nu gällande redovisningsreglerna i

bokföringslagen, aktiebolagslagen och bankrörelselagen under ytterligare någon

tid får tillämpas på de finansiella företagsgrupperna.

 Uppgifter om kapitaltäckning lämnas i dag i särskilda rapporter till

Finansinspektionen. I årsredovisningen ingår dessutom en kapitaltäckningsanalys

som fogas till förvaltningsberättelsen. Kapitaltäckningsanalysen kan därvid

sägas utgöra en del av årsredovisningen eller koncernredovisningen. I lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

föreslås nya begrepp för de tillsynsrapporter som skall lämnas. Regeringen

instämmer i de av Finansinspektionen framförda synpunkterna på de i promemorian

använda begreppen. Således föreslås i stället begreppen gruppbaserad redovisning

när redovisning avser den finansiella företagsgruppens samlade ekonomiska ställ-

ning och samlad information när ett holdingföretag med blandad verksamhet skall

lämna den information som behövs för att tillsynen skall kunna utövas över

dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag. Det är således

fråga om särskilda redovisningsrapporter vid sidan av den årsredovisning

respektive koncernredovisning som skall lämnas. Trots att sådan samlad infor-

mation som kan bli aktuell att lämna för ett holdingföretag med blandad verksam-

het kan behöva omfatta finansiella rapporter som till sin form och sitt innehåll

helt eller delvis avviker från traditionella redovisningsrapporter bör man för

enkelhetens skull även i detta fall kunna tala om en tillsynsredovisning.

Tillsynsredovisning kan därvid användas som en sammanfattande term för

gruppbaserad redovisning och samlad information.

 Det kan ifrågasättas om det är erforderligt att uppställa krav på att ett

kreditinstitut eller värdepappersbolag för tillsynsändamål skall upprätta och

till Finansinspektionen ge in en särskild tillsynsredovisning utöver den

årsredovisning och, i förekommande fall, koncernredovisning som skall upprättas

och inlämnas enligt nuvarande regler i 4 kap. bankrörelselagen eller de som

föreslås i Redovisningskommitténs förslag till årsredovisningslagar. Frågan är

om det är ändamålsenligt att ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag

skall behöva upprätta en särskild tillsynsredovisning med information som i stor

utsträckning också måste lämnas i års- och koncernredovisningen. Den ytterligare

information som kan behöva lämnas enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn

skulle kanske med fördel kunna lämnas inom ramen för års- och

koncernredovisningen. Krav på upprättande av en särskild tillsynsredovisning

innebär också att företagen måste ta fram dubbla redovisningsrapporter. Detta

medför bl.a. ökade systemkostnader. Det kan vidare hävdas att sambandet mellan

den information som lämnas för tillsynsändamål och redovisningsreglerna är så

starkt, framför allt eftersom den gruppbaserade redovisningen i stor

utsträckning skall bestämmas med tillämpning av de regler som gäller för

koncernbalansräkningen, att det finns fördelar från kontrollsynpunkt med ett

system där särskild information om kreditrisker, marknadsrisker m.m. lämnas som

kompletterande tilläggsinformation inom ramen för den ordinarie

koncernredovisningen.

 Som skäl för ett system med en särskild tillsynsredovisning kan å andra sidan

anföras att kreditinstituten och värdepappersbolagen redan i dag måste lämna

särskilda rapporter till Finansinspektionen vid flera tillfällen under året. Det

kan också hävdas att de avvikande värderingsregler som uppställs vid

beräkningen av kapitalkravet, bl.a. i fråga om goodwill, innebär att det är

fråga om en särskild redovisningsprodukt. Banker skall, enligt

Finansinspektionens föreskrifter, i inte oväsentlig utsträckning lämna

finansiell information om tillgångar och skulder som uppställs och beräknas på

visst sätt i formulär som inspektionen tillhandahåller. Dessa förhållanden gör

att det redan i dag kan hävdas att kreditinstituten och värdepappersbolagen i

praktiken upprättar en särskild tillsynsredovisning och avger en särskild

tillsynsrapportering.

 Ett annat skäl för en särskild tillsynsredovisning är att den finansiella

företagsgruppen skall omfatta företag som inte omfattas av års- och kon-

cernredovisningen eller som inte säkert omfattas av dessa redovisningar. Det

tydligaste exemplet är att direktivet om gruppbaserad tillsyn har en delvis

annorlunda definition för när ägarintresse föreligger och att direktivet

innehåller strängare regler om när en sammanställning av dotterföretag och

ägarintresse måste ske jämfört med de regler som föreslås av Redovis-

ningskommittén. Enligt förslaget om årsredovisningslag behöver ett dotterföretag

t.ex. inte omfattas av koncernredovisningen om nödvändig information inte kan

erhållas utan oskälig kostnad eller inom rimlig tid. Detta undantag medges inte

enligt direktivet om gruppbaserad tillsyn.

 Det finns dessutom vissa bestämmelser i direktivet om gruppbaserad tillsyn som

innebär att vissa dotterföretag, som är kreditinstitut eller värdepappersbolag,

som står under tillsyn i annat EES-land undantas från svensk tillsyn. I en

koncernredovisning kan det emellertid vara nödvändigt att sådana kreditinstitut

eller värdepappersbolag tas med i sammanställningen för att ge en rättvisande

bild av koncernens resultat och ställning.

 Härtill kommer att kreditinstitut och värdepappersbolag som är dotterföretag

till ett holdingföretag med blandad verksamhet skall stå under viss kontroll

såvitt avser förhållandena inom gruppen. Den finansiella informationen som då

lämnas kan till form och innehåll ha ett annat utseende än en års- och

koncernredovisning. Den finansiella informationen skulle i sådana fall kunna

avse information om ekonomiska förhållanden mellan kreditinstitutet eller

värdepappersbolaget och holdingföretaget och dess dotterföretag. Informationen

skulle även kunna avse mer detaljerad information om koncernföretagens

verksamhet och hur ledningen utövas inom koncernen samt särskilt utformad

information om den finansiella ställningen i holdingföretaget och dess

dotterföretag eller särskild information om poster utanför balansräkningen som

inte behöver lämnas i års- eller koncernredovisningen enligt de allmänna

redovisningsreglerna.

 Det anförda innebär inte att en fullständig frikoppling sker mellan den

ordinarie redovisningen och tillsynsredovisningen. Fortfarande måste den

information som lämnas i tillsynsrapporterna i stor utsträckning hämtas från

kreditinstitutets eller värdepappersbolagets löpande bokföring. Vidare sker

upprättandet av den gruppbaserade redovisningen med tillämpning av de regler som

gäller för upprättande av koncernredovisning, i den mån inte avvikande

bestämmelser föreskrivs i lag eller föreskrift. Den års- och koncernredovisning

som ett företag upprättar kan för övrigt också komma att ingå som en del av den

finansiella information som exempelvis ett holdingföretag med blandad verksamhet

kan behöva lämna till Finansinspektionen.

 Det bör anmärkas att kreditinstitut och värdepappersbolag i sin ordinarie års-

eller koncernredovisning behöver lämna information om kapitaltäckning m.m då

sådan information kan vara av stor betydelse för aktieägare och andra

intressenter för att bedöma institutets eller bolagets resultat och ställning. I

vad mån en mer sammanfattande eller annorlunda information än annars kan komma i

fråga i nyss nämnda redovisningshandlingar, till följd av en klarare skillnad

mellan tillsynsredovisningen och den publika redovisningen, bör övervakas och

regleras av Finansinspektionen mot bakgrund av utvecklingen på

redovisningsområdet.

 240

9 Ägarprövning vid oktroj- och tillståndsprövning

samt koncernbidrag i bankkoncerner

Regeringens förslag: I bankaktiebolagslagen, lagen om kreditmarknadsbolag och

lagen om värdepappersrörelse införs uttryckliga bestämmelser om att

lämplighetsprövning av större ägare skall utgöra en del av prövningen av en

ansökan om oktroj för bankaktiebolag, om tillstånd att driva

finansieringsverksamhet enligt lagen om kreditmarknadsbolag och om tillstånd att

driva värdepappersrörelse.

 Den s.k. banksmittobestämmelsen i 1 kap. 11 § bankrörelselagen ändras på så

sätt att det anges att tillstånd endast krävs för koncernbidrag som ges av

banken.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget om en

justering av reglerna om ägarprövning eller lämnar det utan erinran.

Finansinspektionen föreslår att oktrojprövningen skall göras av inspektionen i

stället för av regeringen. Konkurrensverket förordar att i lag fastställda

auktorisationskriterier ersätter de mer allmänt hållna kravet om sundhet i

rörelsen vid prövning av oktroj för bankaktiebolag etc.

 Svenska Bankföreningen föreslår i sitt remissyttrande att bestämmelsen i 1 kap.

11 § fjärde stycket bankrörelselagen om Finansinspektionens medgivande till

koncernbidrag utmönstras.

 Skälen för regeringens förslag: Sedan den 1 januari 1993 finns bestämmelser om

prövning av större ägares lämplighet i bankaktiebolag. Bestämmelserna fanns

tidigare i en särskild lag, lagen (1992:1631) om lämplighetsprövning av större

ägare i bankaktiebolag, men återfinns numera i 7 kap. bankrörelselagen

(1987:617). Motsvarande bestämmelser finns också i 5 kap. lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag och föreslås införda i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse (se avsnitt 5.9).

 Reglerna, som bygger på bestämmelser i det s.k. andra banksamordningsdirektivet

(89/646/EEG) och direktivet om investeringstjänster inom värdepappersområdet

(93/22/EEG), innebär att den som avser att antingen förvärva en kvalificerad

andel av aktierna i ett bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag eller

värdepappersbolag, eller öka sitt kvalificerade innehav så att det sammanlagda

innehavet överstiger vissa gränsvärden skall ansöka hos Finansinspektionen om

tillstånd till förvärvet. Begreppet kvalificerat innehav är i lagarna definierat

som ett direkt eller indirekt ägande i ett företag, om innehavet representerar

tio procent eller mer av kapitalet eller av samtliga röster eller annars

möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget.

 Det är inte endast vid förvärv av aktier i ett redan existerande bank-

aktiebolag, kreditmarknadsbolag eller värdepappersbolag som en lämplig-

hetsprövning skall äga rum. Även inför ett beslut huruvida ett bolag skall

beviljas bankoktroj resp. erhålla tillstånd att driva finansieringsverksamhet

eller värdepappersrörelse skall en prövning av lämpligheten ske beträffande de

personer, fysiska eller juridiska, som har för avsikt att inneha ett

kvalificerat innehav av aktier i bolaget. Att denna prövning skall göras framgår

i dag inte uttryckligen av lagstiftningen om banker resp. kreditmarknadsbolag

utan den ingår i kravet på att den planerade verksamheten skall kunna antas

komma att uppfylla kravet på en sund verksamhet (2 kap. 3 § bankaktiebolagslagen

och 2 kap. 1 § lagen om kreditmarknadsbolag).

 I prop. 1992/93:89 (s. 106 f) anfördes att det kunde diskuteras om aukto-

risationskriterierna inte borde komma till uttryck i lagtext på annat sätt än

genom ett allmänt krav på sundhet i rörelsen. Man kunde, enligt propositionen,

tänka sig en föreskrift som säkerställer att auktorisation ges när EES-kraven på

startkapital och på lämplighetsprövning av företagsledning och större ägare är

uppfyllda samt när, därutöver, verksamheten kan antas komma att bedrivas så att

den tillgodoser de särskilda intressen som motiverar lagstiftning och tillsyn, i

första hand insättarskydd, allmänt konsumentskydd, kapitalförsörjning och

stabilitet i betalningssystemet. Föredragande statsråd förklarade sig emellertid

inte beredd att vid denna tidpunkt föreslå mer ingripande ändringar i aukto-

risationsbestämmelserna än som direkt föranleddes av de EES-regler som då var

aktuella att införliva, t.ex. en beloppsprecisering av startkapitalet. Således

infördes de regler om ägarprövning som redogjorts för ovan i tillsynskapitlen i

bankrörelselagen och lagen om kreditmarknadsbolag utan att frågan om

lämplighetsprövningen vid auktorisation särskilt berördes i lagtexten.

 Regler motsvarande de nyss återgivna finns i EG:s direktiv på försäk-

ringsområdet. I en inom Finansdepartementet upprättad promemoria om vissa

lagändringar med anledning av EG:s tredje skade- resp. livförsäkringsdirektiv

(Finansdepartementet Dnr. 849/94) föreslås en annan lösning för införlivandet av

ägarprövningsregeln i samband med prövningen av en ansökan om att driva

verksamhet. Förslaget innebär att en tillståndssökande redan i ansökan skall

ange vilka tilltänkta aktieägare som kommer att ha ett kvalificerat innehav,

samt storleken på innehavet. Vidare föreslås en regel som innebär att regeringen

skall stadfästa bolagsordningen för det tilltänkta bolaget samt bevilja

koncession för den planerade försäkringsrörelsen om den kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund försäkringsverksamhet och om de som kommer att äga

ett kvalificerat innehav i bolaget inte kan antas komma att utöva sitt

inflytande på ett sätt som motverkar en sund utveckling av verksamheten i

bolaget. Att direktivbestämmelsen om prövning av tilltänkta ägares lämplighet i

samband med koncessionsprövningen uttryckligen bör anges i lagen motiveras i

promemorian med att det är lämpligt med hänsyn till att enskildas eller företags

rätt att äga viss egendom - aktier i ett försäkringsaktiebolag - inskränks.

 Samma skäl har betydelse också vid prövningen av en oktrojansökan eller

tillstånd enligt lagen om kreditmarknadsbolag och lagen om värdepappersrörelse.

Dessutom har det visat sig att det råder viss oklarhet om hur dessa skall

tillämpas i vissa situationer. Det gäller särskilt vid prövning av bank-

oktrojansökningar där det ankommer på regeringen att bevilja oktrojen medan, som

nämnts ovan, det är Finansinspektionen som ger tillstånd till förvärv enligt de

ägarprövningsregler som finns i bankrörelselagen rörande förvärv av aktier i ett

existerande bankaktiebolag.

 Det är på grund av de skäl som nu anförts lämpligt att justera det lagrum i

bankaktiebolagslagen som reglerar förutsättningarna för oktroj. I konsekvens med

det bör en motsvarande ändring göras i lagen om kreditmarknadsbolag trots att

det enligt den lagen är Finansinspektionen som beviljar verksamhetstillstånd.

Dessa tillägg kan lämpligen utformas i enlighet med de ändringar i detta

avseende som föreslås beträffande koncessionsbestämmelserna för försäkringsbolag

i den ovannämnda promemorian.

 Som framgått av avsnitt 5.9 föreslås ägarprövningsregler vid förvärv av aktier

i värdepappersbolag. En särskild bestämmelse om ägarprövning vid behandling av

en ansökan om tillstånd att driva värdepappersrörelse bör därför också införas.

 De föreslagna ändringarna är närmast av teknisk natur och syftar till att göra

reglerna om ägarprövning vid auktorisation tydligare. Frågan om övriga

auktorisationskriterier bör anges i lag - liksom en fråga om vilka kriterier som

skall användas - kräver ytterligare överväganden. Regeringen är därför inte

beredd att i detta sammanhang lämna något förslag i denna del.

 En regel om att prövningsmyndigheten alltid skall ha tillgång till uppgifter om

kvalificerade innehav behöver dock inte tas in i lag utan kan fogas till

exempelvis föreskrifter som anger vad en auktorisationsansökan skall innehålla.

 Finansinspektionen har föreslagit att inspektionen skall besluta om bankoktroj.

Som skäl härför har inspektionen bl.a. anfört att prövningen av en ansökan om

oktroj inte innehåller andra moment i sak än hos regeringen och att prövningen

är omfattande och tidskrävande. Den tid på sex månader inom vilken ett ärende om

oktroj skall avgöras (se 7 kap. 25 § bankrörelselagen) kan då bli knapp när två

myndigheter skall pröva ärendet.

 De av Finansinspektionen anförda skälen för att flytta besluten om oktroj till

inspektionen är i och för sig goda. En sådan ändring bör dock om möjligt

samordnas med en motsvarande ändring av reglerna om koncession för

försäkringsföretag. Frågan måste därför ses över ytterligare och får anstå till

ett senare tillfälle.

 Svenska Bankföreningen har i sitt remissyttrande tagit upp bestämmelsen i 1

kap. 11 § bankrörelselagen fjärde stycket vari sägs att koncernbidrag får ges i

koncern, i vilken en bank ingår, endast efter medgivande av Finansinspektionen.

Föreningen anför att koncernbidrag enligt denna bestämmelse är att jämställa med

vinstutdelning, för vilken gäller att bidraget inte får ges större omfattning än

att det bundna kapitalet alltjämt har full täckning. Härtill kommer att den

allmänna försiktighetsregeln gäller. Det saknas enligt Bankföreningen anledning

att särbehandla koncernbidrag i förhållande till ordinär utdelning varför

tillståndskravet bör utmönstras ur lagstiftningen.

 Förbudet att lämna koncernbidrag utan Finansinspektionens medgivande är en av

de regler som begränsar risken för att en bank utnyttjas på ett sätt som skulle

kunna skada denna. Regeln ger möjlighet till kontroll av koncernbidragen innan

de lämnats och inspektionen kan vid behov på ett tidigt stadium förhindra att

bidrag ges. Om regeln togs bort torde ett koncernbidrag bara kunna angripas i

efterhand enligt reglerna om när vinstutdelning inte får ske (se 9 kap. 2 §

bankaktiebolagslagen). Förbudet att ge koncernbidrag utan Finansinspektionens

medgivande bör därför finnas kvar även i fortsättningen. Bestämmelsen bör dock

förtydligas på så sätt att det klart framgår att medgivande endast krävs för

koncernbidrag som lämnas av banken. Det är bankens resurser som skall skyddas.

Bidrag till banken eller mellan övriga företag i koncernen bör inte kräva

tillstånd. Detta stämmer också överens med den praxis som i dag tillämpas av

Finansinspektionen.

 279

10 Normgivningsbemyndiganden

I detta avsnitt behandlas en konstitutionell fråga som gäller i vilken

utsträckning regeringsformen medger riksdagen att delegera sin föreskriftsrätt

till regeringen inom de områden som regleras i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Det nämnda lagförslaget har karaktär av ramlagstiftning och innehåller centrala

och övergripande bestämmelser om kapitaltäckning, stora exponeringar och tillsyn

av finansiella företagsgrupper. Dessa bestämmelser skall kompletteras med

föreskrifter som meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen. Lagförslaget innehåller därför ett antal bemyndiganden

varigenom föreskriftsrätten överlåts till regeringen.

 Det främsta skälet till att denna lagstiftningsteknik har valts är att de

EG-direktiv som här är föremål för implementering i den svenska lagstiftningen

innehåller en mångfald tekniskt komplicerade och detaljerade regler. Som

framgått av tidigare avsnitt är detta särskilt påtagligt beträffande direktivet

om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut och direktivet om

övervakning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar. Direktivet om

kapitalkrav innehåller bl.a. omfattande beskrivningar av hur kapitalkrav för

olika typer av risker i handel med finansiella instrument skall beräknas. I

direktivet anvisas också flera, alternativa metoder för beräkningarna.

Direktivet om stora exponeringar innehåller bl.a. ingående föreskrifter om vilka

poster som får undantas från begränsningarna för stora exponeringar och hur de

poster som omfattas av begränsningsreglerna skall värderas.

 Det framstår varken som lämpligt eller praktiskt genomförbart att i lag införa

sådana detaljerade regler eller att i lagtext precisera förutsättningarna för

val av olika beräkningsmetoder. De finansiella marknaderna förändras och

utvecklas ständigt i olika avseenden. Detta genererar behov av återkommande

justeringar i regelsystemet. Eftersom det här också är fråga om reglering av

helt nya områden kan justeringar behöva göras när viss erfarenhet av den

praktiska tillämpningen föreligger. En ordning där varje ändring i regelverket

skulle kräva sedvanlig lagstiftningsprocess via regering och riksdag ter sig i

ljuset av de nu angivna omständigheterna opraktisk.

 Redan nu innehåller lagstiftningen på det finansiella tjänsteområdet norm-

givningsbemyndiganden enligt vilka regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter som kompletterar eller modifierar

lagregleringen på området. Av betydelse för om normgivningsbemyndigande får

användas är vilken typ av regler som bemyndigandet omfattar. Privaträttsliga

föreskrifter tillhör enligt 8 kap. 2 § regeringsformen (RF) det obligatoriska

lagområdet där det saknas utrymme för riksdagen att delegera normgivningsmakten.

I fråga om offentligrättsliga föreskrifter enligt 8 kap. 3 § RF finns emellertid

delegationsmöjligheter.

 Det har visat sig vara svårt att genom grundlagstolkning entydigt fastställa

var gränsen går mellan de två slagen av föreskrifter. I den diskussion som förts

har bl.a. ifrågasatts om det är tillåtet att riksdagen delegerar

normgivningsmakten i sådana frågor som t.ex. krav på kapitaltäckning,

aktiekapitalets storlek samt bokföring och redovisning för finansiella företag.

 I 8 kap. 2 § RF anges att föreskrifter om enskildas personliga ställning samt

om deras personliga och ekonomiska förhållanden inbördes skall meddelas genom

lag. Befogenheten att utfärda föreskrifter som avses i 8 kap. 2 § RF kan inte

delegeras till regeringen eller annan. Regler som tar sikte på enskildas

personliga ställning och ekonomiska förhållanden inbördes sägs därför tillhöra

det obligatoriska lagområdet.

 Enligt 8 kap. 3 § första stycket RF skall föreskrifter om förhållandet mellan

enskilda och det allmänna - såvitt är fråga om åligganden för enskilda eller i

övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden -

meddelas genom lag. Av 8 kap. 7 och 9 §§ framgår emellertid att vissa av de i 8

kap. 3 § RF angivna ämnena kan delegeras till regeringen. Det delegerbara

området gäller bl.a. kreditgivning och näringsverksamhet (8 kap. 7 § första

stycket 3) och avgifter (8 kap. 9 § andra stycket). Ett av riksdagen lämnat

bemyndigande enligt 8 kap. 7 eller 9 §§ kan enligt 8 kap. 11 § RF kompletteras

med ett medgivande för regeringen att överlåta till förvaltningsmyndighet att

meddela bestämmelser i ämnet.

 I samband med tillkomsten av lagen om börs- och clearingverksamhet behandlade

Lagrådet frågan om de konstitutionella förutsättningarna för delegation av

riksdagens normgivningsmakt och särskilt då rätten att utfärda föreskrifter

rörande storleken av ett bolags aktiekapital och föreskrifter om redovisning.

Lagrådet utgick i sitt yttrande från att statsmakterna bl.a. mot bakgrund av den

av regeringen tillsatta Redovisningskommittén (dir. 1991:71 och 1992:19) skulle

göra en förutsättningslös prövning rörande utrymmet för och lämpligheten av att

på redovisningsområdet och närliggande områden delegera normgivningen till rege-

ringen eller annat organ. I avvaktan på resultatet av en sådan översyn ansåg sig

Lagrådet inte vilja motsätta sig att det i börslagen infördes ett bemyndigande

av det slag som redan fanns i annan lagstiftning på det finansiella området

(prop. 1991/92:113 s. 471).

 Den konstitutionella frågan rörande normgivningsbemyndiganden på finans-

marknadsområdet har inom ramen för det förevarande lagstiftningsarbetet fått en

särskild belysning. Försäkringsdomaren Bo[REDACTED_EFTERNAMN] har på uppdrag av

Finansdepartementet utrett hur man på detta område bör dra en gräns mellan

sådana civilrättsliga föreskrifter som avses i 8 kap. 2 § RF och s.k. betungande

offentligrättsliga (näringsrättsliga) föreskrifter enligt 8 kap. 3 § RF.

Gränsdragningen är som tidigare nämnts avgörande för riksdagens möjligheter att

delegera normgivningsmakten. Bo Malmqvists utredning finns redovisad i en

särskild promemoria, upprättad i februari 1994. Promemorian fogas till remissen

som bilaga 8.

 Som framgår av promemorian bygger grundlagsreglerna om normgivningsmakten på en

distinktion mellan civilrätt och offentlig rätt. Reglerna om enskildas inbördes

förhållanden, vilka kräver lagform, faller under 8 kap. 2 § medan regler om

förhållandet mellan enskilda och det allmänna faller under 8 kap. 3 §. Här har

riksdagen möjlighet att inom vissa ämnesområden delegera föreskriftsmakt. Enligt

promemorian innebär det att en regel som kan åberopas av en enskild mot en

annan enskild är civilrättslig, medan en regel som kan åberopas endast av eller

mot en representant för det allmänna är offentligrättslig. Med denna metod görs

gränsdragningen med ledning av när reglerna kan åberopas. Den rättsföljd eller

sanktion som är knuten till en regel kommer därvid att ha betydelse. Om

rättsföljden av en överträdelse är att ett avtal blir ogiltigt eller

skadeståndsskyldighet inträder för en enskild mot en annan enskild, kan regeln

åberopas av en enskild mot en annan enskild enligt 8 kap. 2 §. Om sanktionen

däremot endast utgörs av att en tillsynsmyndighet kan ingripa med förbud,

förelägganden, återkallelse av tillstånd eller liknande åtgärder, blir regeln

att betrakta som offentligrättslig enligt 8 kap. 3 § och delegation möjlig inom

de ämnesområden (bl.a. näringsverksamhet) som anges i 8 kap. 7 §.

 I promemorian konstateras att de föreskrifter om kapitaltäckning som regeringen

och Finansinspektionen beslutar med stöd av de bemyndiganden som nu finns i

bankrörelselagen är sanktionerade genom att inspektionen kan ingripa med

förelägganden m.m. för den som inte följer föreskrifterna. I sista hand kan det

tillstånd som krävs för den finansiella verksamheten återkallas. Regeringens

eller Finansinspektionens föreskrifter är således sanktionerade genom åtgärder

som endast inspektionen och regeringen har rätt att initiera och besluta.

Föreskrifterna kan åberopas endast av dessa båda företrädare för det allmänna

och inte av någon enskild mot annan enskild. Den rätt till skadestånd som t.ex.

aktieägare kan göra gällande mot styrelseledamöter enligt 5 kap. 1 § andra

meningen bankrörelselagen förutsätter att skadan har vållats genom en

överträdelse av den lagen, vissa andra lagar eller bankens stadgar.

Skadeståndsskyldigheten omfattar däremot inte överträdelser av regeringens eller

Finansinspektionens föreskrifter.

 Slutsatsen i promemorian är den att föreskrifterna om kapitaltäckning är

offentligrättsliga enligt 8 kap. 3 § RF. Eftersom de avser näringsverksamhet är

delegation möjlig enligt 8 kap. 7 § RF och bemyndigandena följdaktligen

godtagbara.

 Regeringen ansluter sig till de bedömningar som görs i Bo Malmqvists promemoria

i fråga om riksdagens möjligheter att till regeringen delegera föreskriftsrätten

i fråga om kapitaltäckning. Av dessa bedömningar följer vidare att delegation är

möjlig även beträffande de övriga frågor som i förslaget till lag om

kapitaltäckning och stora exponeringar för värdepappersföretag och

kreditinstitut omfattas av normgivningsbemyndiganden.

 En del av remissinstanserna har uttalat sig rörande normgivningsbemyndigandenas

förenlighet med regeringsformen.

 Hovrätten över Skåne och Blekinge ansluter sig till den slutsats om

möjligheterna till delegation som framförs i departementspromemorians avsnitt om

lagtekniska frågor. Hovrätten hänvisar beträffande frågan om hur distinktionen

mellan privaträttsliga och offentliga föreskrifter bör göras till den

uppfattning som redovisats i ett yttrande över Redovisningskommitténs betänkande

Års- och koncernredovisning enligt EG-direktiv (SOU 1994:78). Hovrätten säger

där att distinktionen mellan privaträttsliga och offentligrättsliga föreskrifter

inte kan byggas på rättsreglernas syften. Distinktionen torde i stället få göras

efter i huvudsak formella grunder. Hovrätten menar att en regel som kan åberopas

av en enskild gentemot en annan enskild är privaträttslig, medan en regel som

kan åberopas endast av eller mot en representant för det allmänna är offent-

ligrättslig.

 Svenska Bankföreningen menar att den i departementspromemorian gjorda analysen

av normgivningsbemyndigandena från konstitutionell synpunkt inte känns helt

övertygande och betonar vikten av att denna fråga blir noggrant prövad av

Lagrådet. Bankföreningen säger emellertid att det synes vara såväl lämpligt som

praktiskt att lagen genom ett väl avpassat normgivningsbemyndigande ger utrymme

för viss flexibilitet. Sveriges Advokatsamfund anser att flera invändningar kan

resas mot den föreslagna lagstifningstekniken i lagen om kapitaltäckning och

stora exponeringar. Enligt samfundet är det olämpligt att Finansinspektionen får

en utpräglad dubbelroll som såväl normgivande som övervakande myndighet. Den

föreslagna lagstiftningstekniken leder vidare till svårigheter att överblicka

och förstå regelverket. Samfundet ifrågasätter inte de slutsatser som dras i Bo

Malmqvists promemoria men framhåller att det med hänsyn till frågans vikt

förefaller lämpligt att ytterligare analysera frågan. Finansbolagens Förening

framför liknande synpunkter som Advokatsamfundet. Redovisningskommittén

ifrågasätter grundlagsenligheten av bestämmelserna om normgivningsbemyndigande i

7 kap. 8 § i förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar. Med

hänvisning till vad som anfördes i Näringsutskottet och Lagrådet i samband med

tillkomsten av 1980 års lag om finansbolag och 1979 års fondkommissionslag anser

kommittén att det kan sättas i fråga om en föreskrift vars åsidosättande kan

leda till att den juridiska personen måste upplösas, vilket kommittén menar är

fallet om en bank förlorar sin oktroj, är att hänföra till det

offentligrättsliga området. Kommittén ifrågasätter vidare slutsatsen att

föreskrifter som Finansinspektionen utfärdar med stöd av bemyndigande inte kan

åberopas i en skadeståndsprocess om det inte finns en skadeståndsbestämmelse i

lag som hänvisar till sådana föreskrifter. En sådan ordning skulle enligt

kommittén medföra att riksdagen gavs möjlighet att förfoga över regeringsformen

genom att delegera normgivningsmakt samtidigt som de föreskrifter som utfärdades

med stöd av delegationen undantogs från det skadeståndssanktionerade området.

Kommittén menar också att även andra faktorer såsom syftet med en viss reglering

måste vägas in i bedömningen.

 Av de remissinstanser som uttryckt någon form av tvivel beträffande

grundlagsenligheten i de normgivningsbemyndiganden som finns i förslaget till

lag om kapitaltäckning och stora exponeringar är det bara Redovisningskommittén

som utvecklat sin ståndpunkt närmare. Den bedömning kommittén gör beträffande

distinktionen mellan privaträttsliga och offentligrättsliga föreskrifter skiljer

sig från den som görs i Bo Malmqvists promemoria. I promemorian förespråkas en

gränsdragning som utgår från mer formella kriterier än den som kommittén anser

sig vilja göra. Stöd för den striktare bedömning som görs i promemorian kan

hämtas i både förarbetena till regeringsformen och den juridiska litteraturen.

De argument som kommittén redovisar för sin tolkning är inte nya i sammanhanget.

De överensstämmer väsentligen med dem som Lagrådet förde fram i sitt tidigare

nämnda yttrande över regeringens förslag till ny börslagstiftning beträffande

ett bemyndigande att meddela föreskrifter om aktiekapitalets storlek. Dessa

synpunkter har också penetrerats i Bo Malmqvists promemoria men ansetts inte

utgöra skäl att frångå en gränsdragning som görs med ledning av när reglerna kan

åberopas. I promemorian anförs flera skäl mot en gränsdragning som tar hänsyn

till reglernas ändamål. Bland annat pekas på att lagregler ofta har blandade

syften och att det kan vara förenat med svårigheter att avgöra vilket eller

vilka som dominerar. Man skulle därmed riskera att mer eller mindre osäkra

tolkningar av eller antaganden om bakomliggande motiv skulle bli utslagsgivande

vid en normprövning enligt 11 kap. 14 § RF.

 Vad gäller de båda äldre lagstiftningsärenden till vilka Redovisningskommittén

hänvisar som stöd för sin uppfattning kan konstateras att frågan om

grundlagsenligheten av bemyndigande att meddela föreskrifter om kapitaltäckning

var föremål för egentlig prövning enbart i samband med tillkomsten av 1980 års

lag om finansbolag. Denna prövning gjordes av Lagrådet. Ledamöterna i Lagrådet

hade emellertid skilda uppfattningar, varför någon säker slutsats av den

prövningen knappast är möjlig att dra.

 Redovisningskommittén har i sitt delbetänkande Års- och koncernredovisning

enligt EG-direktiv (SOU 1994:17) behandlat redovisningsreglernas ställning

enligt regeringsformen (s. 111-117). Kommittén säger sig dela den uppfattning

som Lagrådet redovisade vid granskningen av förslaget till ny börslagstiftning,

nämligen att det framstår som osäkert om Finansinspektionens föreskriftsmakt på

redovisningsområdet till alla delar är förenlig med bestämmelserna i 8 kap. RF.

Emellertid tar kommittén inte slutlig ställning i frågan innan man hunnit göra

en mer fullständig analys. En sådan analys hade kunnat vara av värde även för

frågan om delegation av föreskriftsrätten i de ämnen som i det förevarande

lagstiftningsärendet är aktuella. Redovisningsreglernas koppling till

beskattningsreglerna gör dock att det kan vara motiverat att se annorlunda på

bemyndiganden inom redovisningsområdet.

 Det kan noteras att redan i de nuvarande lagbestämmelserna om kapitaltäckning

finns bemyndiganden för regeringen eller, efter vidaredelegation,

Finansinspektionen att meddela föreskrifter som kompletterar lagreglerna. Sådana

bemyndiganden har således tidigare behandlats och godtagits av riksdagen. Det är

också så att de nuvarande kapitaltäckningsreglerna i lag i huvudsak har karaktär

av ramlagstiftning, eftersom de de facto fylls ut av omfattande detaljregler i

Finansinspektionens föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av

kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32).

 Sammanfattningsvis finner regeringen inte skäl att inta någon annan ståndpunkt

i fråga om hållbarheten från konstitutionell synpunkt av de

normgivningsbemyndiganden som ingår i förslaget till lag om kapitaltäckning och

stora exponeringar för värdepappersbolag och kreditinstitut än den som

redovisats i departementspromemorian. Denna uppfattning får också stöd i vad

Hovrätten över Skåne och Blekinge har anfört i sitt remissvar.

 De invändningar som Advokatsamfundet och Finansbolagens Förening framför

beträffande Finansinspektionens roll som normgivande myndighet och svårigheterna

att med den föreslagna lagstiftningstekniken överblicka och förstå regelverket

föranleder inte någon annan bedömning.

 283

11 Ekonomiska effekter av förslagen

De här föreslagna nya kapitaltäckningsreglerna för kreditinstitut och

värdepappersbolag innebär att kapitaltäckningskraven utvidgas i jämförelse med

nu gällande bestämmelser. Ett institut kommer vid oförändrad verksamhet och

oförändrad kapitalbas normalt att rapportera något lägre kapitaltäckningsgrad

med de nya reglerna. Om institutet vill hålla kapitaltäckningsgraden oförändrad,

behöver kapitalbasen utökas eller verksamhetens omfattning reduceras.

 Skärpta kapitaltäckningsregler bör leda till ökad stabilitet på marknaderna. Ju

högre det egna kapitalet är, desto mer har ägarna av ett institut att förlora

exempelvis på att institutet tar alltför stora risker i sin kreditgivning eller

i sin värdepappershandel.

 Huruvida skärpta kapitaltäckningskrav leder till ökade kapitalkostnader för

instituten är en empirisk fråga. Avkastningskravet på eget kapital är förvisso

normalt högre än avkastningskravet på lånat kapital. Därmed tenderar

kapitalkostnaden att öka med skärpta kapitaltäckningskrav. Å andra sidan sjunker

avkastningskravet på lånat kapital i ett företag när soliditeten ökar (liksom

även det genomsnittliga avkastningskravet på det egna kapitalet). Detta torde

vara det främsta skälet till att många kreditinstitut har som målsättning en

högre kapitaltäckningsgrad än lagstadgade 8 %. En högre andel eget kapital

bidrar således till lägre avkastningskrav på det lånade kapitalet. Vilken effekt

som i praktiken överväger för resultatet på den totala kapitalkostnaden kan inte

på förhand fastställas.

 Man kan i teoretiska modeller visa att, under vissa antaganden, företagets

totala kapitalkostnad är oberoende av finansieringsstrukturen - endast de

relativa avkastningskraven på kapitalets komponenter, skulder och eget kapital,

är då avhängiga av företagets soliditet. Det kan därför inte tas för givet att

kapitalkostnaderna ökar med skärpta kapitaltäckningsregler. Särskilt i marknader

som präglas av konkurrens och bra information skall soliditetsregler av det slag

kapitaltäckningsreglerna utgör ha liten betydelse för den totala

kapitalkostnaden.

 Även andra faktorer än de nyss nämnda har betydelse för bedömningar av de nu

föreslagna reglerna, också ur det enskilda företagets perspektiv. Reglerna om

kapitaltäckningskraven för marknadsrisker m.m. bidrar till att tydliggöra

riskerna i det enskilda institutet. Institutet har möjlighet att öppet informera

om de risker institutet påtar sig, och också redogöra för hur riskerna hanteras.

Det institut som har bra policy och bra system för riskhantering kan vinna

kapitalmarknadens förtroende genom sådan information, och därmed kanske sänka

sina upplåningskostnader.

 De svenska företagen deltar aktivt på den internationella kapitalmarknaden.

Inte minst i detta perspektiv kommer sannolikt en väl dimensionerad

kapitaltäckningsnivå och bra riskhantering företagen tillgodo genom lägre upp-

låningskostnader.

 Många finansiella institut har riskhanteringssystem av den karaktär som behövs

för att hantera de nya kapitaltäckningsreglerna. Trots detta får det antas att

de nya reglerna kommer att innebära betydande kostnader för anpassning av

existerande system eller införskaffande av nya system för kontroll av

exponeringar, mätning av risker och rapportering till Finansinspektionen.

Installation av ny teknik för beräkningsmetoder anses medföra en hög

initialkostnad, medan kostnader för utbildningen av personal och rapportering av

positionerna till Finansinspektionen är av löpande karaktär. Den fråga som borde

ställas i detta sammanhang är om inte företagen oberoende av utvidgandet av

kapitaltäckningskrav är tvungna att investera i ny teknik för att hålla en god

och effektiv intern riskhanteringskontroll. Detta bör anses vara avgörande för

att företagen skall kunna överleva i en alltmer komplicerad finansiell marknad.

 Enligt uppgifter i en artikel "Kapitaltäckning för marknadsrisker" i tid-

skriften Penning- motsvarande krav finns inte för kreditinstituten.

I stycket anges det lägsta belopp som ett värdepappersbolags kapitalbas skall

uppgå till oavsett vilka kapitaltäckningskrav som i övrigt gäller. Bolagets

kapitalbas får inte vid något tillfälle understiga en fjärdedel av föregående

års fasta omkostnader. Om bolaget inte avslutat föregående verksamhetsår, dvs.

om bolagets verksamhet pågått i mindre än ett år, skall beräkningen ske utifrån

de fasta omkostnader som angetts i bolagets verksamhetsplan. För att möta det

angivna minimikravet får värdepappersbolaget i kapitalbasen räkna in även sådana

kapitaltillskott som avses i 2 kap. 8 §. Bestämmelser om att en verksamhetsplan

skall fogas till ansökan om tillstånd att bedriva värdepappersrörelse finns i

2 kap. 8 § lagen om värdepappersrörelse.

 Med fasta omkostnader avses sådana kostnader som inom redovisningsområdet utgör

allmänna administrativa kostnader, exempelvis lokalkostnader i form av hyra m.m.

Svenska Fondhandlareföreningen har i sitt remissvar pekat på svårigheten att

avgöra vad som är fasta kostnader. Begreppet fasta omkostnader får, om behov

föreligger, utvecklas närmare i föreskrifter meddelade av regeringen eller

Finansinspektionen i enlighet med det bemyndigande som finns i 7 kap. 18 §

första stycket 2.

 Enligt andra stycket får Finansinspektionen besluta om justering av kapi-

talkravet - dvs. höja eller sänka det - om en väsentlig ändring skett i

omfattningen av bolagets verksamhet eller om verksamhetsplanen enligt inspek-

tionens uppfattning behöver korrigeras.

Kapitalbas

2 kap. 6 §

Kapitalbasreglerna i denna paragraf överensstämmer i allt väsentligt med nu

gällande bestämmelser om kapitalbasen i 2 kap. 9 a § bankrörelselagen, 4 kap.

2 § lagen om kreditmarknadsbolag, 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse och 3

b § lagen om Svenska skeppshypotekskassan, utom såvitt gäller bestämmelserna om

avräkning från kapitalbasen enligt sista stycket i nu angivna paragrafer.

Avräkningsreglerna, som i huvudsak är oförändrade, har lagts i en särskild

paragraf, 7 §.

 Bestämmelserna i andra stycket rörande sammansättningen av det primära

kapitalet har justerats på två punkter. S.k. kumulativa preferensaktier får inte

längre räknas in i det egna kapitalet hos bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag

och värdepappersbolag och kan därmed inte längre ingå i kapitalbasens primära

del. Efter ombildningen av föreningsbanker har den centrala föreningsbanken med

anslutna lokala föreningsbanker ombildats till ett bankaktiebolag. Bestämmelsen

gäller därför även den till bankaktiebolag ombildade föreningsbanken. Vidare

skall uppskrivningsfonder undantas från det egna kapitalet. Sådana fonder får

efter medgivande av Finansinspektionen räknas till det supplementära kapitalet

(se fjärde stycket). Dessa ändringar har kommenterats närmare i allmänmotive-

ringen (avsnitt 6.10.2).

 Till följd av ändringar i beskattningen av ägarkapital - innebärande sänkning

av bolagsskattesatsen, införande av periodiseringsfonder samt avskaffande av den

s.k. surven - har justeringar gjorts under punkterna B och C. Ändringarna har

kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.3).

 7 kap. 17 § 1 innehåller ett bemyndigande för regeringen eller, efter

delegering, Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter om beräkningen

av de kapitalandelar som enligt andra stycket B och C skall kunna inräknas i

kapitalbasens primära kapitaldel.

 Svenska Bankföreningen har framhållit att normgivningsbemyndigandet vad gäller

att precisera den kapitalandel som får räknas in i kapitalbasen är vilseledande

och onödigt, eftersom det är hela kapitalandelen och inte en viss del därav som

skall räknas in. Bankföreningen har vidare anfört att då det med kapitalandel

avses det kapitalbelopp som återstår om en surv upplöses och beskattas så kan

varje institut i samråd med sina revisorer beräkna hur stort kapitalbelopp som

återstår efter upplösningen. Enligt Bankföreningen utgör hela detta kvarstående

belopp den kapitalandel som får räknas med i kapitalbasen.

 Även om det såsom Bankföreningen framhållit inte torde råda någon tveksamhet om

vilket slutligt belopp som skall tas upp i kapitalbasen, föreligger emellertid

enligt regeringens uppfattning, med hänsyn till det komplicerade

beräkningsförfarande som fordras för att kunna bestämma kapitalandelen samt med

beaktande av att utfallet blir olika beroende på vilka dispositioner institutet

gjort, ett behov av att närmare föreskrifter meddelas i frågan.

 Tredje stycket, vilket är hämtat från 2 kap. 9 a § tredje stycket bank-

rörelselagen, 5 kap. 2 § tredje stycket lagen om värdepappersrörelse, 4 kap. 2 §

tredje stycket lagen om kreditmarknadsbolag och 3 b § tredje stycket lagen om

Svenska skeppshypotekskassan, reglerar oförändrat det supplementära kapitalet

med den skillnaden att begreppen förlagsandelsbevis och förlagsbevis ersatts med

termerna förlagsandelslån och förlagslån. Ändringen är endast av redaktionell

natur och avsikten med denna är inte att uppnå någon förändring i sak.

Förlagsandelslånen, förlagslånen och andra skuldförbindelser enligt detta

styckes första mening får tas upp till det värde som anges i Finansinspektionens

föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av kapitalbas och

kapitalkrav (FFFS 1992:32). Enligt dessa föreskrifter får förlagslån inräknas i

kapitalbasen antingen till det bokförda värdet eller sitt nominella belopp

beroende på om lånen emitterats till underkurs och tidpunkten för emissionen.

Vidare har texten i tredje stycket andra meningen formulerats om för att markera

att de aktuella skuldförbindelserna måste uppfylla vissa villkor för att få tas

upp som supplementärt kapital.

 I fjärde stycket, som motsvarar nuvarande fjärde stycket i de nyss nämnda

paragraferna om kapitalbas, har den ändringen gjorts att det av lagen framgår

att det är Finansinspektionen som skall lämna det medgivande som krävs enligt

bestämmelsen i detta stycke.

 Finansinspektionen har i sitt remissvar pekat på en fråga som kan komma att

aktualiseras med anledning av Redovisningskommitténs förslag till lag om

årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (SOU 1994:17). Enligt

detta förslag kommer under begreppet eget kapital i balansräkningen att finnas

en särskild fond för orealiserade vinster vilka är hänförliga till värdering

över anskaffningsvärdet av överlåtbara värdepapper som är omsättningstillgångar.

Eftersom större delen av sådana värdepapper torde komma att ingå i handelslagret

uppstår enligt inspektionens uppfattning frågan hur denna fond skall behandlas

vid beräkningen av kapitalbasen. Denna fråga får bli föremål för överväganden

sedan slutlig ställning tagits till Redovisningskommitténs förslag.

2 kap. 7 §

I paragrafen, som med ett undantag motsvarar nuvarande bestämmelser i 2 kap. 9 a

§ femte stycket bankrörelselagen, 5 kap. 2 § femte stycket lagen om värde-

pappersrörelse och 4 kap. 2 § femte stycket lagen om kreditmarknadsbolag, anges

i vilka fall avräkning från kapitalbasen skall ske.

 Avräkning från det primära kapitalet skall göras av övervärde (s.k. inkråms-

goodwill), som redovisas i ett institut. Begreppet inkråmsgoodwill behandlas av

Finansinspektionen i dess föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning

av kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32). Där anges att med inkråmsgoodwill

avses i kapitaltäckningssammanhang erlagda övervärden som t.ex. vid förvärv av

kredit- och/eller leasingstockar eller banks förvärv av annan banks

kontorsrörelse, hänför sig till vid förvärvet samtidigt övertagen personal,

kundregister, varumärken o.d. (FFFS 1992:32 s. 5).

 Enligt huvudprincipen skall avräkning från kapitalbasen, dvs. summan av det

primära och det supplementära kapitalet, ske med det bokförda värdet av vad som

skjutits till som aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver

försäkringsverksamhet eller något slag av finansiell verksamhet som kräver

tillstånd. Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till

högst 5 % av företagets eget kapital eller motsvarande och det sammanlagda

bokförda värdet av sådana tillskott inte heller överstiger 10 % av det

tillskjutande institutets eget kapital eller egna fonder.

 Finansinspektionen har ansett det motiverat att i lagtexten ta in en be-

stämmelse om att avräkning av sådana tillskott skall ske så snart någon av de

angivna gränserna uppnåtts. Detta innebär enligt inspektionen att tillskott till

ett enskilt företag skall avräknas så snart sådant tillskott överstiger 5 % av

företagets eget kapital eller motsvarande.

 De angivna gränserna framgår av punkten 13 i artikel 2.1 i direktivet om

kapitalbasen i kreditinstitut (89/299/EEG). Denna bestämmelse medger att

avräkning av tillskott inte behöver göras förrän båda gränserna uppnåtts.

Tillräckliga skäl att nu införa en striktare regel än direktivets har inte

ansetts föreligga.

Utvidgad kapitalbas

2 kap. 8 §

I paragrafen införs en möjlighet för instituten att använda en utvidgad

kapitalbas för att möta de nya kapitalkraven för marknadsrisker enligt 2 kap. 3

och 5 §§. Till kapitalbasen får - enligt direktivet om kapitalkrav - utöver vad

som gäller enligt 6 § räknas poster såsom nettovinster som hänför sig till

företagets handelslager och förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två år

under förutsättning bl.a. att lånen är till fullo inbetalade. Omfattningen av de

poster som får räknas in i den utvidgade kapitalbasen är emellertid begränsade.

Bestämmelsen, som speglar innehållet i bilaga V i kapitalkravsdirektivet, har

behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.1).

 Vissa icke likvida tillgångar skall räknas av från den utvidgade kapitalbasen.

Detta följer av punkten 2 (d) i bilaga V i kapitalkravsdirektivet, vilken

behandlats utförligt i allmänmotiveringen (avsnitt 6.10.1).

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall

enligt 7 kap. 17 § 2 meddela närmare föreskrifter om vad som får ingå i den

utvidgade kapitalbasen och omfattningen av sådana tillskott samt vilka icke

likvida tillgångar som skall räknas av från kapitalbasen.

 Efter påpekande från Lagrådet har paragrafen justerats så att bestämmelsen inte

omfattar institut som på grund av låg omsättning i handelslagret medgetts att

tillämpa undantagsbestämmelsen i 4 §. Kapitalkravsdirektivet tillåter inte

sådana institut att samtidigt utnyttja den utvidgade kapitalbasen.

3 kap. Kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker enligt 2 kap.

4 §

3 kap. 1 §

I paragrafen har samlats bestämmelserna om kapitalkravet för kreditrisker.

 I paragrafens första stycke har angetts att kapitalkravet för kreditrisker

skall bestämmas i förhållande till ett instituts tillgångar och åtaganden som

inte ingår i handelslagret. Detta följer av artikel 4.1 (iii) i kapitalkravs-

direktivet.

 Begreppet värdehandlingar som används i nu gällande bestämmelser om kapitalkrav

för kreditrisker i bl.a. 2 kap. 10 § bankrörelselagen är alltför oprecist och

terminologin har ändrats för att bättre spegla de tillgångar och åtaganden som

avses i paragrafen. Vidare har de skilda kategorier av motparter som anges i

första stycket utvidgats för att nå större överensstämmelse med bestämmelserna

om riskviktning i artiklarna 6 och 7 i direktivet om kapitaltäckningsgrad för

kreditinstitut (89/647/EEG).

 Grupp A (0 % riskviktning) omfattar enligt nuvarande bestämmelser bl.a.

fordringar på svenska staten, Sveriges Riksbank, svenska kommuner och därmed

jämförlig samfällighet som landsting och kyrkliga samfälligheter. Vidare ingår

fordringar på utländska stater och centralbanker. Till grupp A har nu förts även

Europeiska gemenskaperna (A 3) samt sådana kommuner eller därmed jämförliga

samfälligheter som uppfyller särskilda förutsättningar i artikel 7 i direktivet

om kapitaltäckningsgrad och för vilka därför fastställts 0 % riskviktning (A 5).

I punkten 5 i artikel 6.1 b i detta direktiv gäller som huvudregel att

fordringar på regionregeringar och lokala myndigheter i zon A, till vilken hör

bl.a. medlemsstater i EG samt fullvärdiga medlemmar av OECD, skall riskviktas

med 20 %. I artikel 7.1 i samma direktiv anges emellertid att medlemsstater får

fastställa 0 % vikt för egna regionregeringar och lokala myndigheter, vilka har

befogenhet att kräva in offentlig uppbörd och för vilka särskilda institu-

tionella ordningar gäller med ändamål att minska risken för att någondera skall

brista i fullgörande. Det anges särskilt att det i fråga om risker inte skall

föreligga någon skillnad mellan fordringar på regionregeringar och lokala

myndigheter samt fordringar på centralregeringen. Vidare framgår att en nollvikt

som fastställts efter dessa kriterier skall tillämpas på fordringar på

regionregeringarna och de lokala myndigheterna och på åtaganden utanför

balansräkningen som gjorts för deras räkning, samt för fordringar på andra och

åtaganden utanför balansräkningen som gjorts för andras räkning, då posterna

garanterats av de nämnda regionregeringarna resp. de lokala myndigheterna.

Vidare skall enligt denna artikel (p. 2) medlemsstaterna göra anmälan till

kommissionen om de finner en nollviktning befogad efter dessa kriterier.

Kommissionen skall vidarebefordra denna information. Övriga medlemsstater får ge

kreditinstitut, som står under tillsyn av den egna statens behöriga myndigheter,

möjlighet att tillämpa en nollvikt i de fall då de företar affärer med

regionregeringarna och de lokala myndigheterna i fråga eller då de innehar

fordringar som är garanterade av de senare.

 Punkten 6 har, i förhållande till nuvarande regler, utvidgats med placeringar,

garantiförbindelser och andra åtaganden för vilka säkerheten utgörs av

placeringar eller fordringar som anges i A 1-5. Detta följer av punkterna 2-4 i

artikel 6.1 a samt artikel 7.1 i direktivet om kapitaltäckningsgrad

(89/647/EEG).

 Till grupp B (20 % riskviktning) förs svenska kreditinstitut och utländska

kreditinstitut i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver. Därmed

avses medlemsstater och fullvärdiga medlemsstater av OECD samt de länder som

slutit särskilda låneavtal med Internationella valutafonden (IMF) inom ramen för

fondens allmänna låneprogram (GAB). Till denna grupp skall även föras länder

inom EES och sådana länder utanför EES-området som föreskrivs av regeringen. Be-

greppet kreditinstitut har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.5). Till

punkten B 1 räknas också sådana värdepappersbolag som efter särskilt tillstånd

av Finansinspektionen får ta emot medel på konto och lämna kredit (se närmare

allmänmotiveringen avsnitt 5.3). I B 2 anges en kommun eller därmed jämförlig

samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver. Till

denna grupp skall föras bl.a. regionala myndigheter i utländsk stat som inte

uppfyller de krav som följer av den ovan beskrivna artikel 7 i direktivet om

kapitaltäckningsgrad. Punkten B 6 upptar placeringar, garantiförbindelser och

andra åtaganden, för vilka säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar för

vilka svarar något av de rättssubjekt som anges i grupp B.

 Grupperna C (50 % riskviktning) och D (100% riskviktning) är oförändrade i

förhållande till nuvarande bestämmelser.

 I andra stycket behandlas fordringar som skall undantas från kapitaltäckning.

Bestämmelsen har med två undantag överförts från nu gällande lagstiftning.

Sålunda upptas i bestämmelsen inte längre fordringar som en sparbank och

Sparbankernas bank resp. en föreningsbank och Föreningsbankernas Bank har på

varandra. Vidare skall undantas sådana icke likvida tillgångar som räknats av

från kapitalbasen enligt 2 kap. 8 §.

 Den riskviktning som framgår av tredje stycket överensstämmer i allt väsentligt

med gällande rätt med den skillnaden att riskviktningen 0 % nu uttryckligen

framgår av lagtexten.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall

enligt 7 kap. 17 § 3 meddela närmare föreskrifter om hur posterna skall värderas

vid bestämmandet av kapitalkravet enligt 3 kap. 1 § tredje stycket.

 Svenska Bankföreningen har anfört att det i detta lagstiftningsärende bör

klargöras att kapitalkravet för kreditrisker efter medgivande av Finans-

inspektionen kan reduceras genom olika former av nettningsförfaranden.

Bankföreningen har därvid hänvisat till Baselkommitténs nyligen fattade beslut

om ändringar i de nettningsregler som fanns med i 1988 års Baselöverenskommelse.

Bankföreningen menar att det är viktigt att Finansinspektionens möjligheter att

medge nettning av kreditrisker klart anges i lagtexten och/eller

författningskommentaren.

 De nya utökade möjligheterna till nettning anges i Baselkommitténs dokument

"The capital adequacy of the credit risk associated with certain

off-balance-sheet items" daterat den 4 juli 1994. Som nämnts i allmänmotive-

ringen (avsnitt 6.9.1) föreligger inom EG ett förslag, COM(94)105, till ändring

av direktivet om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (89/647/EEG), som

innebär att ränte- och valutakursrelaterade poster utanför balansräkningen, som

omfattas av avtal om bilateral nettning, skall kunna få en förmånligare

behandling i kapitaltäckningshänseende. Ändringsförslaget är en motsvarighet

till den nämnda ändringen som Baselkommittén beslutat om. Eftersom Sverige genom

EES-avtalet är bundet av bestämmelserna i EG-direktivet om kapitaltäckningsgrad

kan en förmånligare behandling av de ifrågavarande posterna utanför balans-

räkningen inte införas i den svenska lagstiftningen förrän direktivet ändrats.

Det räcker alltså inte med att Baselreglerna ändrats.

 I bl.a. nuvarande 2 kap. 10 § fjärde stycket 5 bankrörelselagen anges att andra

åtaganden på kapitalmarknaden värderas till sitt nominella belopp, om inte

regeringen föreskriver ett lägre belopp.

 I Finansinspektionens föreskrifter om rapportering av uppgifter om beräkning av

kapitalbas och kapitalkrav (FFFS 1992:32) behandlas frågan om nettning vid

beräkning av kapitalkravet för poster utanför balansräkningen. De

nettningsförfaranden som enligt inspektionens föreskrifter godtas bygger på

reglerna i bilaga 2 i direktivet om kapitaltäckningsgrad om behandling av ränte-

och valutakursrelaterade poster utom balansräkningen. Enligt 7 kap. 17 § 3 i den

förevarande lagen skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen meddela närmare föreskrifter om hur posterna skall värderas

vid bestämmandet av kapitalkravet enligt tredje stycket i den förevarande

paragrafen. De föreskrifter som kommer att meddelas med stöd av den bestämmelsen

får förutsättas inbegripa samma möjligheter till nettning vid beräkning av

kapitalkravet för poster utanför balansräkningen som för närvarande ges.

3 kap. 2 §

I bestämmelsen anges att i de fall Finansinspektionen medgett institut att

enligt undantagsbestämmelsen i 2 kap. 4 § beräkna kapitalkravet för marknads-

risker enbart enligt de regler som gäller för kreditrisker skall reglerna i

3 kap. 1 § tillämpas med det tillägget att även tillgångar och åtaganden som

ingår i handelslagret skall beaktas, dvs. reglerna i 3 kap. 1 § om beräkning av

kapitalkravet för kreditrisker skall gälla insitutets hela verksamhet.

4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 §

Handelslager

4 kap. 1 §

Paragrafen, som svarar mot artikel 2.6 i kapitalkravsdirektivet, innehåller en

beskrivning av begreppet handelslager (trading book).

 Av första stycket framgår att handelslagret främst består av olika slag av

placeringar i finansiella instrument som institutet gör för egen räkning, dvs.

positioner som institutet tagit för att på kort sikt göra en vinst eller för att

skydda andra positioner i handelslagret. Till handelslagret räknas också sådana

exponeringar som uppstått till följd av att affärer i finansiella instrument

inte avslutats eller att leveranser av sådana instrument inte fullgjorts. Därmed

avses såväl poster i balansräkningen som åtaganden utanför balansräkningen.

 Till handelslagret räknas i enlighet med kapitalkravsdirektivets regler även

åtaganden beträffande OTC-derivat, repor, omvända repor och värdepapperslån.

Dessa åtaganden avses bli preciserade i de närmare föreskrifter om vilka poster

som skall ingå i handelslagret och omfattningen av posterna som enligt 7 kap.

17 § 4 skall meddelas av regeringen eller Finansinspektionen.

 Med finansiellt instrument avses vad som anges i 1 § 1 lagen (1991:980) om

handel med finansiella instrument, dvs. fondpapper och annan rättighet eller

förpliktelse avsedd för handel på värdepappersmarknaden. Termen används som

samlingsbeteckning för alla instrument som förekommer på värdepappersmarknaden.

De finansiella instrument som inte är fondpapper kännetecknas, enligt

förarbetena till lagen, av att rättigheten eller förpliktelsen riktar sig mot

någon annan än den som traditionellt är att anse som emittent av fondpapper på

värdepappersmarknaden (prop. 1990/91:142 s. 86). Ett exempel på en annan

rättighet eller förpliktelse är en köpoption avseende aktier. Begreppet

finansiella instrument omfattar även utländska finansiella instrument och

fondpapper (prop. 1990/91:142 s. 143).

 I andra stycket anges att till handelslagret även skall räknas ett instituts

resultatförda men inte reglerade fordringar som är hänförliga till poster i

handelslagret såsom fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

Fordringar som skall tas med i handelslagret kan enligt direktivet även avse

marginalsäkerhet avseende i börshandel omsatta derivatinstrument. Med marginal-

säkerhet avses sådan säkerhet som parter i en värdepappersaffär kan vara

skyldiga att ställa för sina åtaganden i handeln under tiden mellan avslut och

avveckling och vars storlek kan bero på en marknadsvärdering av partens position

eller åtagande. Andra rörelseintäkter som är direkt relaterade till poster i

handelslagret och som bör räknas in i begreppet handelslager är courtage,

avgifter, agio samt realiserade vinster på aktierelaterade och räntebärande

finansiella instrument.

 Ett institut skall, under förutsättning att undantagsregeln i 2 kap. 4 § inte

tillämpas, dagligen marknadsvärdera innehållet i handelslagret (artikel 6 i

kapitalkravsdirektivet).

 Finansinspektionen har i sitt remissyttrande pekat på behovet av ett klar-

läggande i en fråga som kan uppkomma i de fall då marginalsäkerhet ställts vid

börsomsatta derivatinstrument. Det kan nämligen förekomma att marginalsäkerhet

ställts med andra tillgångar än dem som enligt definitionen av handelslager

skall räknas in i detta. För att undvika dubbelräkning av kapitalkravet bör det

enligt inspektionens uppfattning klargöras att en tillgång som annars inte

skulle ha räknats in i handelslagret men som genom att den ställts som

marginalsäkerhet kommer att ingå i detta, undantas vid beräkning av

kapitalkravet för kreditrisker. På motsvarande sätt bör en tillgång som normalt

ingår i handelslagret och som av den anledningen kräver kapitaltäckning för

något slag av marknadsrisk inte bli föremål för ytterligare kapitalkrav därför

att tillgången ställts som marginalsäkerhet. De situationer som Finans-

inspektionen här framhållit bör för att undvika att sådana tillgångar blir

föremål för dubbla kapitaltäckningskrav närmare behandlas i de föreskrifter som

enligt bemyndigandet i 7 kap. 17 § 4 skall meddelas av regeringen eller av

Finansinspektionen. I föreskrifterna skall, som tidigare nämnts, närmare anges

vilka poster som skall ingå i ett instituts handelslager och omfattningen av

dessa. I föreskrifterna bör preciseras vad som avses med kort sikt i första

stycket. En sådan precisering har efterfrågats av OM Stockholm AB.

 Bestämmelsen har behandlats närmare i allmänmotiveringen (avsnitt 6.8).

Positionsrisker

4 kap. 2 §

I paragrafen behandlas kapitalkravet för positionsrisker i ränteanknutna

finansiella instrument som ingår i ett instituts handelslager. Med ränteanknutna

finansiella instrument avses såväl räntebärande som ränterelaterade finansiella

instrument. Bestämmelsen svarar mot artikel 4 och punkterna 13-30 i bilaga I i

kapitalkravsdirektivet.

 Med räntebärande finansiella instrument avses skuldförbindelser som är utgivna

för allmän omsättning såsom statsobligationer och statsskuldväxlar, dvs.

instrument som handlas på avistamarknaden.

 De ränterelaterade finansiella instrumenten utgörs av derivatinstrument, dvs.

finansiella avtal vars värde beror på en eller flera underliggande tillgångar

eller index på sådana tillgångar. De i Sverige vanligaste derivatinstrumenten är

terminer, optioner och svappar. Sådana instrument upptas i redovisningshänseende

som poster utanför balansräkningen. Som exempel på ränterelaterade instrument

kan nämnas ränteterminer, ränteoptioner och räntesvappar.

 Kapitalkravet skall gälla för den specifika och generella risken. Dessa begrepp

har utvecklats närmare i allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.2). Kapitalkravet skall

för såväl den specifika som den generella risken beräknas separat för varje

valuta. Vid beräkning av kapitalkravet för ränterisker får ett institut netta

långa och korta positioner. Därmed avses en nettouträkning av institutets

positioner (se närmare avsnitt 6.9.1), vilket innebär att motstående positioner

tar ut varandra. En förutsättning är att de finansiella instrumenten som

positionerna avser är av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga

om derivatinstrument att den underliggande tillgången utgörs av instrument som

uppfyller dessa villkor. Positioner i derivatinstrument får behandlas som

positioner i de underliggande instrument som derivatet avser.

 Med lång position avses vad gäller fondpapper ett innehav av tillgången i

fråga. Vad gäller derivatinstrument avses med lång position en position sådan

att värdet av positionen ökar då priset på den underliggande tillgången ökar.

Det motsatta gäller för korta positioner. Olika derivatinstrument, såsom

terminer och optioner, kan användas för att en kort position skall kunna uppnås.

Ett terminsavtal innebär att den ena parten förbinder sig att sälja en viss

tillgång till en fastställd kurs vid en fastställd tidpunkt. Denna part behöver

inte inneha tillgången för att ingå terminsavtalet, dvs. hans innehav är

negativt eller han har intagit en kort position.

 I andra stycket anges hur den specifika risken skall beräknas. Den specifika

risken tar sikte på möjliga prisförändringar särskilt med avseende på

emittenten. Vid bestämmandet av kapitalkravet för den specifika ränterisken för

ränteanknutna finansiella instrument skall instrumenten därför, efter nettning,

delas in i tre grupper med hänsyn till den risk som anses vara förknippad med

emittenten.

 Grupp A överensstämmer i huvudsak med gruppindelningen av motparter vid

beräkning av kapitalkravet för kreditrisker i 3 kap. 1 § första stycket A med

den avvikelsen att punkten A 3 inte ansetts äga relevans i fråga om beräkning av

positionsrisker.

 I grupp B beaktas, utöver vad som upptas i 3 kap. 1 § första stycket B,

definitionen i artikel 2.12 i kapitalkravsdirektivet av kvalificerade poster.

Därmed avses långa eller korta positioner i sådana tillgångar som avses i

artikel 6.1 b i direktivet om kapitaltäckningsgrad (89/647/EEG) och skuld-

instrument som är utfärdade av värdepappersföretag eller av erkända

värdepappersföretag i tredje land. Dessutom avses långa eller korta innehav av

andra räntebärande instrument under vissa förutsättningar. För det första skall

sådana räntebärande instrument ha noterats på åtminstone en reglerad marknad i

någon medlemsstat eller vid en börs i ett tredje land som är erkänd av de

behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten. För det andra skall

instrumenten av det berörda institutet betraktas som tillräckligt likvida och,

med hänsyn till utfärdarens solvens, vara förknippade med en grad av risk för

bristande fullgörelse som motsvarar eller understiger den som gäller för sådana

tillgångar som avses i artikel 6.1 b i direktiv 89/647/EEG. I grupp B ingår

därför placeringar där emittenten är ett svenskt värdepappersbolag eller ett

utländskt värdepappersföretag i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver samt placeringar i andra ränteanknutna instrument under

förutsättning att dessa uppfyller särskilda krav vad gäller marknadsnotering,

likviditet och kreditvärdighet hos emittenten. Med värdepappersbolag avses

enligt definitionen i 1 kap. 1 § 3 ett svenskt aktiebolag som fått tillstånd att

driva värdepappersrörelse enligt värdepappersrörelselagen. Begreppet värde-

pappersföretag har närmare behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.5).

 Till grupp B räknas vidare placeringar och fordringar för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller fordringar som avses i B 1-4. I 3 kap. 1 §

första stycket B 1 ingår AP-fonden. Eftersom AP-fonden inte är någon emittent av

ränteanknutna finansiella instrument har det inte ansetts relevant att ta med

fonden i grupp B i den förevarande paragrafen.

 Grupp C upptar övriga placeringar och åtaganden.

 Av tredje stycket framgår hur stort kapitalkravet för den specifika risken

skall vara, dvs. till vilken procentsats instrumenten skall tas upp.

Kapitalkravet skall bestämmas separat i varje valuta. När de riskviktade

positionerna beräknats skall de summeras, varvid kapitalkravet för den specifika

risken för ränteanknutna finansiella instrument erhålls.

 I fjärde stycket omnämns de skilda metoder som direktivet erbjuder för

beräkning av den generella ränterisken, nämligen löptidsmetoden och dura-

tionsmotoden. Den metod som väljs av ett institut skall tillämpas genomgående

för samtliga ränteanknutna finansiella instrument.

 Av 7 kap. 17 § 5 framgår att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela närmare föreskrifter om beräkning av

kapitalkravet för bl.a. ränterisker.

 Kapitaltäckningsbestämmelserna avseende ränterisker har behandlats i all-

mänmotiveringen (avsnitt 6.9.2).

4 kap. 3 §

Paragrafen, som svarar mot artikel 4 och punkterna 31-38 i bilaga I i kapital-

kravsdirektivet, anger i första stycket kapitalkravet för positionsrisker i

aktier och aktieanknutna (aktierelaterade) finansiella instrument som ingår i

ett instituts handelslager. Med aktieanknutna instrument avses derivatinstrument

med aktier eller aktieindex som underliggande tillgång. De vanligaste

aktierelaterade finansiella instrumenten är aktieoptioner och aktieterminer samt

optioner och terminer på aktieindex.

 Bestämmelsen i första stycket har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt

6.9.3).

 Enligt andra stycket får ett lägre kapitalkrav för den specifika aktiekurs-

risken tillämpas under vissa förutsättningar. Dessa har beskrivits närmare i

allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.3). En aktieindextermin som omsätts på börs och

bedöms representera ett brett diversifierat index skall enligt punkt 37 i

direktivet inte vara föremål för kapitalkrav för den specifika risken. Vidare

gäller att en aktieindextermin, som inte kan fördelas på underliggande

positioner, får behandlas som om den vore en enskild aktie. Den specifika risken

för en sådan aktie kan lämnas utan avseende, om aktieindexterminen i fråga

omsätts på börs och bedöms utgöra ett brett diversifierat index (punkt 38).

 Av 7 kap. 17 § 5 framgår att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall utfärda närmare föreskrifter i fråga om beräkningen av

kapitalkravet för aktiekursrisker.

4 kap. 4 §

Paragrafen bygger på bestämmelserna i artikel 4 och punkt 39 i bilaga I i

kapitalkravsdirektivet och har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.4).

 Paragrafen innehåller en alternativ metod till dem som anges i 2 och 3 §§ för

att beräkna positionsrisker i de fall ett institut agerar som emissionsgarant.

Sedan institutets nettopositioner räknats fram med stöd av den alternativa

metoden skall institutet beräkna kapitalkravet enligt 2 och 3 §§.

 Lagrådet har i sitt yttrande anfört att den alternativa beräkningsmetod som

paragrafen ger möjlighet till bör komma till tydligare uttryck i lagtexten. Den

av Lagrådet föreslagna lydelsen överensstämmer emellertid inte med punkten 39 i

kapitalkravsdirektivet. Paragrafens lydelse har därför i förhållande till

Lagrådets förslag ändrats så att orden "genom avtal" flyttats fram i texten och

de omfattar därigenom både sådana delar av emissionen som tecknats av tredje man

och som garanterats av tredje man.

 Begreppet fondpapper är definierat i lagen om handel med finansiella instrument

(1 kap. 1 §). Därmed avses aktie och obligation samt sådana andra delägarrätter

eller fordringsrätter som är utgivna för allmän omsättning, andel i

värdepappersfond och aktieägares rätt gentemot den som för hans räkning förvarar

aktiebrev i ett utländskt bolag (depåbevis). För att uppfylla kravet på att vara

avsett för allmän omsättning skall enligt förarbetena instrumentet vara

konstruerat på ett sådant sätt att det enkelt och smidigt kan överlåtas på

värdepappersmarknaden. Instrumentet bör för varje behörig innehavare medföra en

självständig, av föregående innehavares förhållande oberoende rätt att göra

handlingen gällande. Löpande skuldebrev anges som ett exempel på ett sådant

instrument (prop. 1990/91:142 s. 87).

 Enligt bestämmelsen i 7 kap. 17 § 5 skall regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen meddela närmare föreskrifter om beräkningen av

kapitalkravet enligt den särskilda metod som emissionsgaranter får använda.

Avvecklingsrisker

4 kap. 5 §

Paragrafen föreskriver kapitaltäckning mot de avvecklingsrisker ett institut är

utsatt för i transaktioner i sådana finansiella instrument som ingår i

handelslagret och där affären inte fullföljts på avtalad avvecklingsdag. Be-

stämmelsen svarar mot artikel 4 och punkterna 1 och 2 i bilaga II i kapi-

talkravsdirektivet. I direktivet görs ett undantag (punkt 1 i bilaga II) från

kravet på kapitaltäckning för avvecklingsrisker beträffande transaktioner i

repor och omvända repor samt utlåning och lån av värdepapper. Undantaget har

kommit till uttryck i sista stycket.

 Med repa förstås ett avtal om försäljning av ett värdepapper där säljaren

samtidigt förbinder sig att återköpa papperet inom en viss tid till ett

överenskommet pris. Repan kan även vara omvänd, dvs. avtal om köp i kombination

med framtida försäljning. Det som är en repa för den ena parten är en omvänd

repa för motparten, och tvärtom. Ett värdepapperslån är en affär där ett

institut eller dess motpart överför värdepapper mot lämplig säkerhet under

förutsättning att låntagaren åtar sig att återlämna likvärdiga värdepapper vid

någon framtida tidpunkt eller vid anfordran från den som gör överföringen.

Affären är utlåning av värdepapper för det institut som överför värdepapperen

och inlåning av värdepapper för det institut till vilka de överförs.

 Av 7 kap. 17 § 5 framgår att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall meddela närmare föreskrifter om beräkningen av kapital-

kravet för bl.a. avvecklingsrisker.

 Bestämmelsen har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.5).

 Finansinspektionen har i sitt remissvar föreslagit antingen en avkortning av de

tidsspann som anges i direktivet för beräkning av kapitalkravet för

avvecklingsrisker eller en skärpning av de faktorer som enligt den i direktivet

föreskrivna metoden skall användas för beräkning av kapitalkravet för

avvecklingsrisker. Närmare anvisningar om beräkningen av kapitalkravet enligt

denna paragraf skall ges i föreskrifter meddelade av regeringen eller

Finansinspektionen. Det är i det sammanhanget som inspektionens synpunkter får

övervägas.

Motpartsrisker

4 kap. 6 §

Paragrafen, som svarar mot artikel 4 och punkterna 3-5 i bilaga II i kapital-

kravsdirektivet, anger i första stycket kapitalkravet för motpartsrisker ett

institut utsätter sig för om institutet betalat för finansiella instrument innan

det har mottagit dessa eller levererat sådana instrument innan det har fått

betalning för dem och, i de fall transaktionen skett över en stats gräns, en

eller flera dagar har förflutit efter det att betalningen eller leveransen ägt

rum.

 Begreppet finansiellt instrument har använts för att paragrafen skall omfatta

såväl värdepapper som anges i punkten 3 i direktivet som de övriga finansiella

instrument såsom repor, värdepapperslån och OTC-derivat som behandlas i

punkterna 4 och 5 i direktivet.

 Kapitalkravet för motpartsrisker skall bestämmas till 8 % av värdet av det

finansiella instrumentet eller av likviden sedan hänsyn tagits till det

riskvikttal som gäller för motparten i transaktionen. Med riskviktning avses i

artikel 2.9 i kapitalkravsdirektivet storleken av den kreditrisk som gäller för

berörda motparter enligt direktivet om kapitaltäckningsgrad (89/647/EEG).

Därutöver skall tillgångar som utgörs av fordringar mot och andra exponeringar i

förhållande till värdepappersföretag eller erkända värdepappersföretag i tredje

land och exponeringar gentemot erkända clearingorganisationer och börser ges

samma vikt som den som ges när berörd motpart är ett kreditinstitut.

Riskgraderingen i förevarande paragrafs andra stycke följer, med vissa juste-

ringar med hänsyn till denna definition, de placeringar i grupper efter riskgrad

som i dag återfinns i bl.a. 2 kap. 10 § andra och tredje styckena

bankrörelselagen och 5 kap. 3 § andra och tredje styckena i lagen om

värdepappersrörelse (0, 20, 50 eller 100 % riskviktning) och som i huvudsak

överförts till 3 kap. 1 §. Indelningen av motparter har därför i jämförelse med

vad som anges i 3 kap. 1 § första stycket avseende beräkning av kapitalkravet

för kreditrisker, kompletterats med motparter i form av svenska värdepappersbo-

lag, utländska värdepappersföretag i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver, svenska börser och clearingorganisationer samt utländska börser

eller clearingorgansationer i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver. För clearingorganisationer som drivs i statlig regi är

motpartsrisken 0 enligt grupp A. Motpartsgruppen i 3 kap. 1 § första stycket C

har inte ansetts tillämplig i detta sammanhang.

 Det kan noteras att regeringens lagförslag skiljer sig från promemorieförslaget

genom att hänvisningen i det senare till 3 kap. 1 § första och andra styckena i

regeringens förslag ersatts med en uppräkning av berörda motparter.

 För repor, omvända repor samt utlåning och lån av finansiella instrument som

grundas på sådana instrument som ingår i handelslagret samt för OTC-derivat

föreskriver kapitalkravsdirektivet särskilda beräkningsmetoder, som närmare

skall beskrivas i föreskrifter meddelade av regeringen eller Finansinspektionen.

Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit att undantaget från huvudregln om hur

motpartsriskerna skall beräknas för dessa särskilda instrument bör komma till

uttryck i författningstexten. Den av Lagrådet föreslagna lagtexten kan ge ett

felaktigt intryck av att dessa instrument helt skall undantas från detta

kapitalkrav. Sista stycket skiljer sig därför från Lagrådets förslag genom att

det särskilt angetts att kapitalkravet för motpartsrisker avseende dessa

instrument skall beräknas enligt vad som föreskrivs av regeringen. Vidare

används - med hänsyn till den specifika definition därav som ges i artikel 2.10

i kapitalkravsdirektivet - inte det av Lagrådet föreslagna begreppet

OTC-derivat. Här anges i stället att de särskilda beräkningsmetoderna skall

gälla sådana derivatinstrument som regeringen föreskriver.

 Bestämmelserna i paragrafen skall enligt 7 kap. 17 § 5 kompletteras med närmare

föreskrifter - meddelade av regeringen eller Finansinspektionen - om beräkningen

av kapitalkravet enligt denna paragraf.

 Bestämmelsen om kapitalkrav för motpartsrisker har kommenterats i allmän-

motiveringen (avsnitt 6.9.6).

Andra risker

4 kap. 7 §

Paragrafen svarar mot artikel 4 och punkt 6 i bilaga II i kapitalkravsdirek-

tivet.

 För risker som sammanhänger med vissa exponeringar som ett institut har i

resultatförda men inte reglerade fordringar vilka är relaterade till poster i

handelslagret skall, under förutsättning att dessa poster inte räknats av från

kapitalbasen samt inte omfattas av kapitalkraven i 2-6 §§, kapitalkravet

beräknas enligt reglerna i direktivet om kapitaltäckningsgrad (89/647/EEG), dvs.

enligt de principer som gäller för beräkning av kapitalkrav för kreditrisk.

Detta innebär att fordringarna - efter en reducering med hänsyn till det

riskvikttal som gäller för gäldenären (motparten) - kräver 8 % kapitaltäckning.

 De fordringar som enligt direktivet är föremål för kapitaltäckning är bl.a.

fordringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar. I direktivet anges

också marginalsäkerhet avseende derivatinstrument som är föremål för börshandel.

 I paragrafen hänvisas i fråga om den riskviktning som skall göras till

bestämmelserna i 6 §. Riskviktningen skall göras med hänsyn till vem som är

motpart och med beaktande av bestämmelsen i artikel 2.9 i kapital-

kravsdirektivet. Denna artikel har närmare beskrivits i författningskommentaren

till 6 §.

 Enligt 7 kap. 17 § 5 skall närmare föreskrifter för beräkning av kapitalkravet

för bl.a. de risker som behandlas i paragrafen meddelas av regeringen eller

Finansinspektionen.

 Bestämmelserna om kapitalkrav för andra risker har kommenterats i allmän-

motiveringen (avsnitt 6.9.7).

Valutakursrisker

4 kap. 8 §

I paragrafens första stycke behandlas en av de metoder som kapitalkravs-

direktivet anvisar för att beräkna kapitalkravet för valutakursrisker som ett

institut utsätts för i sin totala verksamhet genom olika placeringar och

åtaganden på valutamarknaderna. Kapitalkravet skall beräknas på ett instituts

nettoposition i utländsk valuta. Kapitalkravsdirektivet (bilaga III) anger en

rad olika poster som skall inräknas i nettopositionen (punkt 3.1).

 I andra stycket lämnas en beskrivning av vad som avses med ett instituts totala

nettoposition i utländsk valuta (punkterna 2-4 i bilaga III). Beräkningen sker i

två steg. Först fastställs institutets öppna nettoposition i varje enskild

valuta, inkl. den valuta i vilken rapportering sker. I nästa steg skall dessa

positioner - korta och långa - i olika valutor, var för sig ( med undantag för

rapporteringsvalutan) räknas om till den valuta i vilken rapportering sker.

Därefter summeras de korta resp. de långa positionerna var för sig och den

högsta av dessa båda summor utgör institutets totala nettoposition i utländsk

valuta, dvs. institutets totala valutaexponering.

 I tredje och fjärde styckena anges att vissa alternativa metoder för beräkning

av valutakursrisker får tillämpas. Tredje stycket andra meningen innefattar den

möjlighet som ges i direktivet att tillåta ett lägre kapitalkrav motsvarande

1,6 % för avstämda positioner i sådana valutor som ingår i andra etappen av den

Europeiska monetära unionen.

 Med stöd av 7 kap. 17 § 5 skall regeringen eller, efter regeringens be-

myndigande, Finansinspektionen med utgångspunkt i de metoder för beräkning av

kapitalkravet för valutakursrisker som paragrafen anvisar utfärda närmare

föreskrifter om bl.a. dessa metoder samt om vilka poster som skall ingå i

beräkningen av ett instituts nettoposition i utländsk valuta.

 Paragrafen har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 6.9.8).

5 kap. Stora exponeringar

5 kap. 1 §

I paragrafens första stycke anges den största tillåtna exponering som ett

institut får ha gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes

anknytning. Vid beräkningen läggs således samman samtliga exponeringar som ett

institut har gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning

och det är totalsumman som inte får överstiga 25 % av kapitalbasen.

 I andra stycket behandlas exponeringar som ett institut har gentemot sin egen

företagsgrupp. I dessa fall är gränsvärdet för maximal exponering mot en kund

eller en grupp av kunder med inbördes anknytning inom företagsgruppen sänkt från

25 till 20 %.

 Av tredje stycket följer att när en bank inte ägs av en annan bank eller annat

institut, ett försäkringsföretag eller motsvarande utländskt företag så får den

totala exponeringen som banken har mot ett eller flera andra företag inom samma

koncern inte överstiga 10 % av bankens kapitalbas i stället för huvudregelns

20 %. Skälen för denna ytterligare begränsning har utvecklats i

allmänmotiveringen avsnitt 7.3.

 Exponeringar inom företagsgrupper kan i vissa fall undantas från be-

gränsningsreglerna i 5 kap. 1 och 3 §§. Detta regleras i 6 kap. 10 §.

 I 4 § anges några av de poster som inte skall räknas in vid bestämmandet av ett

instituts exponeringar.

 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall

enligt 7 kap. 17 § 6 meddela närmare föreskrifter om hur exponeringarna skall

värderas vid beräkningen av ett instituts exponeringar. Det finns enligt

bestämmelserna i artikel 4.8, 4.9 och 4.10 i direktivet om stora exponeringar

möjlighet till viktning av värdet av vissa exponeringar.

 Beräkningen av exponeringar i handelslagret gentemot en kund eller en grupp av

kunder med inbördes anknytning beskrivs i allmänmotiveringen, avsnitt 7.3.

5 kap. 2 §

I första stycket definieras begreppet grupp av kunder med inbördes anknytning.

En grupp av kunder med inbördes anknytning föreligger när det finns affärs-

eller intressegemenskap mellan kunderna. Som exempel på sådan gemenskap kan

nämnas gemensamt ägande, gemensam ledning, korsvisa garantier och ett direkt

kommersiellt beroende som inte kan brytas på kort sikt. Följden av gemenskapen

kan bli att om ett av företagen i gruppen får finansiella problem så är det

sannolikt att även de andra företagen i gruppen får problem.

 I andra stycket definieras begreppet kund. Med kund avses i fråga om

placeringar i finansiella instrument emittenten eller i fråga om derivat-

instrument emittenten av den underliggande tillgången enligt bestämmelserna i

punkt 2 i bilaga VI och punkt 12 i bilaga 1 i kapitalkravsdirektivet och i fråga

om andra fordringar eller åtaganden den som svarar för fordringen eller

åtagandet.

5 kap. 3 §

Det sammanlagda värdet av ett instituts samtliga stora exponeringar får inte

överstiga 800 % av institutets kapitalbas.

 I 4 § anges några av de poster som inte skall räknas in vid bestämmandet av ett

instituts exponeringar. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen skall enligt 7 kap. 17 § 6 meddela närmare föreskrifter om

hur exponeringarna skall värderas vid beräkningen av ett instituts exponeringar.

 I andra stycket definieras begreppet stor exponering.

5 kap. 4 §

Enligt paragrafens första stycke skall vid bestämmandet av ett instituts ex-

poneringar inte räknas in de poster som anges i 3 kap. 1 § första stycket A 2-6.

Det gäller exponeringar där risken att engagemangen inte infrias är liten

beroende på den som exponeringen riktar sig emot eller förekomsten av

betryggande säkerhet. Dessa poster skall viktas till noll, dvs. undantas, vid

kapitalkravsberäkningen. Enligt artikel 4.7 i direktivet om stora exponeringar

får vissa i artikeln angivna poster undantas vid tillämpningen av

begränsningsreglerna. De poster som tagits upp i paragrafens första stycke

överensstämmer med posterna i artikel 4.7 a-g i direktivet.

 Bestämmelsen i andra stycket motsvaras av en bestämmelse i artikel 1 h i

direktivet om stora exponeringar.

 Regeringen får enligt bestämmelsen i tredje stycket föreskriva att även andra

poster än dem som anges i första stycket får undantas från tillämpningen av

begränsningsreglerna om stora exponeringar. Det gäller övriga i artikel 4.7 i

direktivet om stora exponeringar angivna poster med låg kreditrisk. Vidare får

enligt bestämmelsen i artikel 1 h i samma direktiv alla poster som i sin helhet

täcks av eget kapital med de behöriga myndigheternas medgivande undantas från

begränsningsreglerna om stora exponeringar under förutsättning att detta egna

kapital inte ingår i beräkningen av kapitaltäckningsgraden eller andra

beräkningskvoter för övervakning som fastställts i gemenskapslagstiftningen.

 Enligt bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket får regeringen överlåta sin

föreskriftsrätt till Finansinspektionen.

5 kap. 5 §

Bestämmelser om beräkning av kapitalbasen finns i 2 kap. 6-8 §§. Vid be-

stämmandet av ett instituts exponering i handelslagret kan den utvidgade

kapitalbasen (2 kap. 8 §) användas enligt bestämmelsen i punkt 10 i bilaga VI i

kapitalkravsdirektivet. Vid bestämmandet av exponeringar i verksamheten utanför

handelslagret skall enligt direktivet om stora exponeringar kapitalbasen

bestämmas enligt definitionen i direktivet 89/299/EEG, om kapitalbasen i

kreditinstitut.

5 kap. 6 §

Svenska skeppshypotekskassan undantas från bestämmelserna om begränsningar av

stora exponeringar. Skälen för undantaget redovisas närmare i allmänmotive-

ringen, avsnitt 7.3. Skeppshypotekskassan omfattas dock av

rapporteringsskyldigheten enligt 7 kap. 11 § och för kassan skall även i

fortsättningen gälla de bestämmelser om enhandsengagemang som finns i 7 § andra

stycket lagen (1980:1079) om Svenska skeppshypotekskassan.

6 kap. Finansiella företagsgrupper

6 kap. 1 §

Definitionen av en finansiell företagsgrupp är ny. Den följer av artikel 3.1 och

3.2 i direktivet om gruppbaserad tillsyn.

 I en finansiell företagsgrupp ingår enligt första stycket ett moderföretag som

är kreditinstitut, värdepappersbolag eller holdingföretag med finansiell

verksamhet och alla dess dotterföretag som är kreditinstitut, värdepappersbolag

eller motsvarande utländska företag. Även dotterföretag som är finansiella

institut ingår. Vidare kan i en finansiell företagsgrupp ingå vissa fall av

ägarintressen. En finansiell företagsgrupp kan således omfatta både

dotterföretag och företag som det finns ägarintresse i. För att ett ägarintresse

skall ingå i en finansiell företagsgrupp krävs att företaget vari ägarintresse

föreligger är kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländskt företag

eller finansiellt institut och att det leds tillsammans med ett eller flera

andra företag. Ansvaret hos de företag som leder företaget vari ägarintresse

föreligger måste vara begränsat. Det skall således föreligga en form av

"samriskföretag" (joint venture). Som ett exempel på en situation som kan

omfattas av bestämmelsen kan nämnas att ett kreditinstitut äger 25 % av

företaget och att tre andra företag äger 25 % var. Ett samriskföretag

karaktäriseras vanligen av att dess verksamhet drivs gemensamt av ägarna och att

inte någon av dessa har ett ensamt bestämmande inflytande. Större beslut fattas

gemensamt av ägarna och det finns i regel ett kontrakt mellan dem som reglerar

hur besluten skall fattas. Detta är något som saknas i andra fall av ägar-

intressen.

 När en finansiell företagsgrupp föreligger skall enligt andra stycket även an-

knutna företag ingå. Det anknutna företaget kan antingen vara dotterföretag

eller ett företag vari ägarintresse förligger.

 Beteckningen finansiell företagsgrupp avviker från koncernbegreppet, dels genom

att sådana ägarintressen som inte är dotterföretag kan ingå dels genom att inte

alla dotterföretag ingår.

6 kap. 2 §

Enligt artikel 5.3 och 5.4 i direktivet om gruppbaserad tillsyn skall de

behöriga myndigheterna få bestämma om reglerna för finansiella företagsgrupper

skall gälla även i andra fall än de som anges i 1 §. Regeringen ges därför i

denna paragraf möjlighet att i varje enskilt fall som uppfyller

förutsättningarna i paragrafen och som inte omfattas av 1 § föreskriva huruvida

bestämmelserna om finansiella företagsgrupper skall gälla. Regeringen kan med

stöd av 7 kap. 18 § andra stycket överlämna till Finansinspektionen att meddela

föreskrifter enligt denna paragraf.

 I första punkten anges att det föreligger andra ägarintressen än som anges i 1

§ första stycket 2. Härmed menas andra former av ägarintresse än sådana som

uppstår i samriskföretags-fallen. Exempelvis kan ett kreditinstitut inneha mer

än 20 % av rösterna eller kapitalet i företaget vari ägarintresse föreligger

samtidigt som det övriga ägandet är spritt på många små ägare. Ett annat exempel

är att det ägande företagets ansvar inte är begränsat. Så är fallet vid ägande

av ett handelsbolag.

 Det kan också enligt andra punkten föreligga andra former av kapitalbindningar.

Med detta kan avses att ägarandelen understiger 20 % av rösterna och kapitalet.

Det kan även i dessa fall föreligga skäl för att anse att reglerna om

finansiella företagsgrupper skall äga tillämpning.

 Av tredje punkten framgår att reglerna om finansiella företagsgrupper kan

tillämpas även när ett kreditinstitut eller ett värdepappersbolag utövar ett

väsentligt inflytande. Trots att det inte föreligger något ägarintresse eller

någon annan form av kapitalbindningar kan det tänkas att ett företag utövar ett

väsentligt inflytande över ett annat företag. Om så är fallet kan regeringen

föreskriva att en sådan grupp skall omfattas av reglerna om finansiella

företagsgrupper.

 Av fjärde punkten framgår att en finansiell företagsgrupp kan föreligga även om

två eller flera kreditinstitut, värdepappersbolag, motsvarande utländska företag

eller finansiella institut har en gemensam eller i huvudsak gemensam ledning.

Den gemensamma ledningen kan bestå av att företagen har samma ledning utan att

det följer av avtal eller bestämmelser i stiftelseurkund, bolagsordning eller

motsvarande. Det kan även vara två eller flera företag som har en förvaltnings-,

lednings- eller tillsynsorganisation som till övervägande del består av samma

personer.

 Av andra stycket följer att när en finansiell företagsgrupp föreligger skall

även ett anknutet företag ingå i gruppen.

Kapitalkrav m.m.

6 kap. 3 §

Paragrafen innebär att vad som gäller för varje kreditinstitut och värde-

pappersbolag som sådant också skall tillämpas på den samlade ekonomiska

ställningen för varje finansiell företagsgrupp. I dag finns endast bestämmelser

om konsoliderat kapitalkrav (se 2 kap. 11 § bankrörelselagen, 4 kap. 4 § lagen

om kreditmarknadsbolag och 5 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse). Dessa

bestämmelser kompletteras nu, i enlighet med artikel 3.5 i direktivet om

gruppbaserad tillsyn, med regler om att även kapitalkrav för marknadsrisker och

begränsning av stora exponeringar skall beräknas på den finansiella

företagsgruppens samlade ekonomiska ställning.

6 kap. 4 §

Av artikel 3.5 andra stycket i direktivet om gruppbaserad tillsyn framgår att

det för finansiella företagsgrupper där kreditinstitut ingår skall kontrolleras

att de gränser som angetts i artikel 12 i andra banksamordningsdirektivet,

89/646/EEG, om placeringsaktier efterlevs.

 När det gäller möjligheterna att förvärva placeringsaktier finns i dag

begränsningar i 2 kap. 15 a § bankrörelselagen och 3 kap. 6 § lagen om kredit-

marknadsbolag. Sådana begränsningar föreslås i detta lagstiftningsärende även

gälla för värdepappersbolag med tillstånd att bedriva verksamhet som avses i

3 kap. 4 § första stycket 4 och 5 lagen om värdepappersrörelse (mottagande av

medel på konto resp. kreditgivning).

 Genom paragrafen införs en regel som innebär att begränsningen av rätten att

förvärva placeringsaktier även skall tillämpas på en finansiell företagsgrupp.

Begränsningen i bankrörelselagen går längre än vad som föreskrivs i direktivet

om gruppbaserad tillsyn. Det är inte avsikten att denna strängare begränsning nu

skall mildras. I sådana grupper där en bank ingår skall således bestämmelsen i

bankrörelselagen gälla för företagsgruppen som helhet. I andra grupper som

omfattas av den gruppbaserade tillsynen skall, där det ingår ett kreditinstitut

som inte är bank i företagsgruppen, regeln i lagen om kreditmarknadsbolag gälla

och, där det ingår ett värdepappersbolag med tillstånd att ta emot medel på

konto och ge krediter, regeln i 3 kap. 1 a § lagen om värdepappersrörelse gälla.

Gruppbaserad redovisning

6 kap. 5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser som bl.a. motsvarar vad som stadgas i 2 kap.

11 § bankrörelselagen, 5 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse och 4 kap. 4 §

lagen om kreditmarknadsbolag. Genom de nu föreslagna reglerna sker en utvidgning

av vad sammanställningen skall omfatta eftersom direktivet om gruppbaserad

tillsyn förutsätter att sammanställning skall ske för beräkning av kapitalbasen,

kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker samt kontroll av stora

exponeringar och innehav av placeringsaktier.

 Av första stycket framgår att en finansiell företagsgrupp skall upprätta

gruppbaserad redovisning.

 Enligt andra stycket bör, i avvaktan på resultatet av Redovisningskommitténs

förslag (SOU 1994:17), den gruppbaserade redovisningen för finansiella före-

tagsgrupper där en bank ingår i huvudsak upprättas med motsvarande tillämpning

av reglerna i 4 kap. bankrörelselagen och i övriga finansiella företagsgrupper i

enlighet med reglerna i 11 kap. aktiebolagslagen. Att den gruppbaserade

redovisningen skall upprättas med motsvarande tillämpning av reglerna i

aktiebolagslagen och bankrörelselagen beror på att anpassning av reglerna måste

göras i vissa fall. Främst gäller detta när klyvningsmetoden (proportionell kon-

solidering) skall användas. Reglerna skall ha motsvarande tillämpning både på

koncernbalans- och koncernresultaträkning.

Konsolidering

6 kap. 6 §

Av paragrafen följer att för företag ingående i en finansiell företagsgrupp

skall, som huvudregel, göras en fullständig konsolidering, om inte förut-

sättningarna i 7 eller 8 §§ föreligger.

 Den metod som skall användas vid konsolidering enligt huvudregeln är för-

värvsmetoden. Vid denna metod betraktas ett företags förvärv av ett

dotterföretag som en transaktion, varigenom moderföretaget och därigenom

företagsgruppen indirekt förvärvar dotterföretagets tillgångar och övertar dess

skulder. Om det bokförda värdet av moderföretagets aktier eller andelar i

dotterföretaget avviker från den andel i dotterföretagets eget kapital som

aktierna eller andelarna representerar skall skillnadsbeloppet fördelas på de

poster i dotterföretagets balansräkning vilkas verkliga värde överstiger eller

underskrider bokförda värden. Syftet är att bestämma koncernens

anskaffningsvärde för dotterföretagets tillgångar och skulder eftersom

köpeskillingen ofta innehåller ersättning för övervärden. Med verkligt värde

menas marknadsvärde, nettoförsäljningsvärde, återanskaffningsvärde, nyttovärde

eller något annat värde som bestämts utifrån köparens synvinkel och

förutsättningar. Det belopp som återstår efter fördelningen benämns

koncerngoodwill eller negativ koncerngoodwill. Motsvarande regler skall användas

på företag vari ägarintresse föreligger om de ingår i den finansiella

företagsgruppen.

 Enligt 7 kap. 17 § 7 kan regeringen bemyndiga Finansinspektionen att meddela

närmare föreskrifter om hur konsolideringen skall ske.

6 kap. 7 §

Om det föreligger ett samriskföretag i enlighet med 1 § första stycket 2 skall

det ske en proportionell konsolidering.

 Den metod som skall användas vid den proportionella konsolideringen i detta

fall är klyvningsmetoden. Denna metod innebär att en så stor andel av det ägda

företagets tillgångar, åtaganden, skulder, och kapital samt intäkter och

kostnader som belöper på ägarföretaget redovisas i den konsoliderade

balansräkningen resp. resultaträkningen. Vad som anges i paragrafen är endast en

kort beskrivning av den metod som skall användas. En mer ingående beskrivning av

metoden får meddelas genom föreskrifter.

 Enligt 7 kap. 17 § 7 kan regeringen bemyndiga Finansinspektionen att meddela

närmare föreskrifter om hur konsolideringen skall ske.

6 kap. 8 §

Regeringen får i enlighet med 2 § föreskriva att en grupp av företag skall

omfattas av bestämmelserna om finansiella företagsgrupper. Denna föreskriftsrätt

kan regeringen överlåta till Finansinspektionen med stöd av 7 kap. 18 § andra

stycket. Om regeringen eller, efter bemyndigande, Finansinspektionen beslutar

att reglerna om finansiella företagsgrupper skall gälla för dessa företag så kan

inspektionen medge att en proportionell konsolidering sker enligt 7 § eller att

kapitalandelsmetoden används.

 Kapitalandelsmetoden är en metod för partiell konsolidering som innebär att

endast det ägande företagets andel i det ägda företagets resultat och eget

kapital tas med i konsolideringen. Metodens tillämpningsområde rör endast

företag vari ägarintresse föreligger, när det inte är fråga om ett

samriskföretag, och då kapitalbindningar föreligger. Vad som anges i paragrafen

är endast en kort beskrivning av den metod som skall användas. En mer ingående

beskrivning av metoden får meddelas genom föreskrifter.

 Enligt 7 kap. 17 § 7 får regeringen bemyndiga Finansinspektionen att meddela

närmare föreskrifter om hur konsolideringen skall ske.

Beräkning av kapitalbas m.m.

6 kap. 9 §

Paragrafen anger grunderna för beräkningen av den kapitalbas som skall gälla för

en finansiell företagsgrupp. Vad som angetts i 2 kap. om kapitalbasen för ett

enskilt institut skall även gälla för en finansiell företagsgrupp.

 Minoritetsandelar avseende dotterföretag eller ägarintressen skall medräknas i

de fall när fullständig konsolidering sker. Genom hänvisningen i paragrafen till

reglerna i 2 kap. kommer avräkning för en finansiell företagsgrupp att göras för

såväl inkråmsgoodwill som koncerngoodwill.

 Enligt 7 kap. 17 § 7 får regeringen bemyndiga Finansinspektionen att meddela

närmare föreskrifter om hur kapitalbasen skall beräknas.

Stora exponeringar

6 kap. 10 §

Vid beräkning av om gränserna för stora exponeringar överskrids på individuell

nivå skall exponeringar som kreditinstitut eller värdepappersbolag har gentemot

ett moder-, syster- eller dotterföretag helt undantas under förutsättning att

företagen i koncernen står under tillsyn och omfattas av samma gruppbaserade

redovisning som moderföretaget. Ytterligare en förutsättning är att

moderföretaget är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag. Anledningen till

att undantaget kan medges är att Finansinspektionen löpande har både individuell

tillsyn över varje företag i koncernen och gruppbaserad tillsyn över hela

koncernen samtidigt. Undantaget är endast tillämpligt när det är ett

moderföretag hemmahörande i Sverige.

 För koncerner där moderföretaget är ett holdingföretag med finansiell

verksamhet får Finansinspektionen besluta att undantag från begränsningsreglerna

skall tillåtas. Det får avgöras i varje enskilt fall om undantaget skall

tillåtas. Avgörande bör vara om tillsynen över holdingföretaget och dess

dotterföretag är så tillfredsställande att undantaget kan medges. Ett medgivande

kan endast komma i fråga när holdingföretaget är etablerat i Sverige.

7 kap. Tillsyn m.m.

Tillämpliga tillsynsregler

7 kap. 1 §

Paragrafen innehåller några grundläggande bestämmelser om tillsyn, vilka bl.a.

innebär att Finansinspektionen skall utöva tillsyn över att instituten följer

bestämmelserna om kapitaltäckning och stora exponeringar enligt denna lag.

Finansinspektionen får därvid med de tillägg som följer av övriga paragrafer i

kapitlet bedriva tillsynen med utgångspunkt i de för resp. institut i särskild

lagstiftning gällande reglerna. Dessa i annan lagstiftning förekommande regler

innebär bl.a. att instituten är skyldiga att till inspektionen lämna de

upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som

inspektionen begär. Denna upplysningsskyldighet täcker vad som i artikel 8.2 i

kapitalkravsdirektivet föreskrivs angående värdepappersföretags skyldighet att

rapportera till behörig myndighet (se avsnitt 6.11 i allmänmotiveringen).

Inspektionen har också rätt att göra undersökningar hos instituten. Vidare

gäller de i resp. lag angivna möjligheterna för Finansinspektionen att ingripa

mot institut samt återkalla tillstånd att driva viss verksamhet.

Tillsynsansvar för finansiella företagsgrupper

7 kap. 2 §

Är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag hemmahörande i Sverige och

moderföretag till eller innehar ägarintresse i kreditinstitut, värdepappers-

bolag, motsvarande utländska företag eller finansiella institut skall Finans-

inspektionen ansvara för tillsynen av hela den finansiella företagsgruppen.

Således även för de företag som är belägna i andra länder.

 Om ett holdingföretag med finansiell verksamhet är moderföretag eller innehar

ett ägarintresse framgår det av andra stycket i vilka fall det är

Finansinspektionen som skall utöva tillsynen.

 Om holdingföretaget med finansiell verksamhet är beläget i ett land inom EES

och det i det landet inte finns något dotterföretag som motsvarar ett

kreditinstitut eller värdepappersbolag medan det däremot i Sverige finns ett

sådant dotterföretag så stadgar direktivet om gruppbaserad tillsyn att de

behöriga myndigheterna skall försöka träffa överenskommelse om vem som skall ha

ansvaret för den tillsynen. Överenskommelsen skall träffas mellan de behöriga

myndigheterna i de länder där företag inom den finansiella företagsgruppen som

omfattas av den gruppbaserade tillsynen är hemmahörande. En sådan

överenskommelse skall innehålla bestämmelser om samarbete och överföring av

sådan information som behövs för att syftet med den gruppbaserade tillsynen

skall uppnås.

 Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ingås överenskommelse med annan stat eller

mellanfolklig organisation av regeringen. Regeringen kan enligt 10 kap. 3 §

regeringsformen uppdra åt Finansinspektionen ingå internationell överenskommelse

i fråga där överenskommelsen inte kräver riksdagens eller Utrikesnämndens

medverkan. Det behöver därför inte särskilt stadgas att regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen kan ingå sådan överenskommelse.

7 kap. 3 §

Finansinspektionen skall enligt 5 kap. 1 § tredje stycket lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag föra en förteckning över kreditmarknadsbolag. Enligt

direktivet om gruppbaserad tillsyn skall en liknande förteckning föras över

holdingföretag med finansiell verksamhet. Förteckningen skall endast avse sådana

holdingföretag som omfattas av tillsynen över finansiella företagsgrupper.

7 kap. 4 §

Finansinspektionen kan efter begäran från utländsk behörig myndighet behöva

lämna eller kontrollera information från ett företag beläget i Sverige och som

ingår i tillsynen över finansiella företagsgrupper. Av denna paragraf följer att

inspektionen, i den omfattning som är möjlig enligt gällande lagar och för-

ordningar, skall bistå den utländska myndigheten med dessa uppgifter.

Tillsynsredovisning

7 kap. 5 §

Av första stycket följer att det för en finansiell företagsgrupp skall upprättas

en gruppbaserad redovisning. Begreppet gruppbaserad redovisning betecknar den

särskilda tillsynsredovisning som en finansiell företagsgrupp skall upprätta.

 Den tillsynsredovisning som holdingföretag med blandad verksamhet skall lämna

har i andra stycket betecknats som samlad information. Även om det främst torde

bli fråga om lämnande av information om de enskilda koncernföretagen och dessas

förhållande till kreditinstituten och värdepappersbolagen så kan det i vissa

fall bli fråga om att kräva en särskilt upprättad sammanställning, som visar

koncernens samlade ekonomiska ställning.

 Enligt 7 kap. 17 § 8 skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen meddela föreskrifter om innehållet, utformningen och

omfattningen av den information som skall lämnas. Utformningen och innehållet i

rapporterna kan behöva vara delvis annorlunda än de som grundar sig på

årsbokslutet.

 Den rapportering som skall upprättas i samtliga nämnda fall bör anpassas efter

de system för tillsyn som Finansinspektionen förfogar över. Utformningen av

tillsynsredovisningen kan också behöva göras beroende av om ett holdingföretag

med finansiell verksamhet tillämpar samma redovisningsregler som ett

kreditinstitut eller värdepappersbolag. De väsentligen olika typer av

koncernbildningar som kan förekomma gör det också angeläget att flexibla regler

finns för hur tillsynsredovisningen närmare skall utformas. Reglerna bör också

lätt kunna anpassas till utvecklingen på redovisningsområdet. Den pågående

integrationen med den europeiska marknaden kan vidare medföra nya typer av

internationella koncernbildningar som ställer särskilda krav på

tillsynsredovisningen.

7 kap. 6 §

Den gruppbaserad tillsynen förutsätter att något företag inom den finansiella

företagsgruppen är skyldig att upprätta och ge in tillsynsredovisningen.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om vilket företag som skall upprätta och

sända in tillsynsredovisningen. Det bör ankomma på regeringen att föreskriva för

vilka räkenskapsperioder och vid vilka tidpunkter tillsynsredovisningen skall

ges in. Enligt 7 kap. 18 § andra stycket kan regeringen bemyndiga

Finansinspektionen att meddela sådana föreskrifter. I samtliga fall skall

tillsynsredovisningen sändas in till Finansinspektionen.

 I finansiella företagsgrupper där ett kreditinstitut eller värdepappersbolag är

moderföretag eller innehar ägarintresse är det naturligt att det företaget har

skyldighet att upprätta och ge in redovisningen. I andra finansiella

företagsgrupper är det inte lika klart vem som skall ha denna skyldighet.

Övervägande skäl talar dock för att även ett holdingföretag med finansiell

verksamhet och ett holdingföretag med blandad verksamhet skall upprätta och

sända in tillsynsredovisningen. Detta följer av att holdingföretaget i kraft av

att det är moderföretag eller innehar ägarintresse kan förväntas besitta den

bästa informationen om företagen i företagsgruppen.

 Om regeringen föreskriver att bestämmelserna om finansiella företagsgrupper

skall gälla för andra grupper i enlighet med 6 kap. 2 § får regeringen även

bestämma vilket företag som skall upprätta och ge in redovisningen. Eftersom

regeringen med stöd av 7 kap. 18 § andra stycket kan överlämna till

Finansinspektionen att meddela föreskrifter enligt 6 kap. 2 § är det också

naturligt att regeringen med stöd av 7 kap. 18 § andra stycket kan överlämna

till Finansinspektionen att bestämma vilket företag som i så fall skall upprätta

och ge in redovisningen.

 I andra stycket föreskrivs att för koncerner där moderföretaget är ett

holdingföretag med blandad verksamhet skall moderföretaget upprätta och ge in

den samlade informationen.

7 kap. 7 §

Genom paragrafen undanröjs eventuella hinder för företag att sinsemellan utbyta

sådan information som behövs för att upprätta tillsynsredovisningen. Det införs

en skyldighet för ett företag att till sitt moderföretag resp. det företag som

innehar ägarintresse lämna den information som behövs för tillsynsredovisningen.

Undantag

7 kap. 8 §

Bestämmelsen innebär att det är möjligt för Finansinspektionen att medge undan-

tag från tillsynen för dotterföretag eller företag vari ägarintresse föreligger

genom att företaget inte behöver omfattas av sammanställningen och kan utelämnas

i den gruppbaserade redovisningen. Undantag kan medges för kreditinstitut,

värdepappersbolag, finansiella institut och anknutna företag.

 Enligt första punkten kan sådana företag som är belägna i ett land som ligger

utanför EES undantas om rättsliga hinder föreligger för överföring av nödvändig

information.

 Av andra punkten följer att undantag kan meddelas om företaget är av mindre

betydelse med hänsyn till syftet med tillsynen. Med mindre betydelse avses

enligt direktivet att företagets totala balansomslutning inte överstiger

tio miljoner ecu eller, om det beloppet är lägre, inte överstiger 1 % av den

totala balansomslutningen i moderföretaget eller i det företag som innehar

ägarintresse. Även om flera företag var för sig uppfyller dessa kriterier skall

de omfattas av bestämmelserna om sammanställning om de tillsammans är av inte

oväsentlig betydelse med hänsyn till syftet med tillsynen över den finansiella

företagsgruppen.

 Enligt tredje punkten kan undantag meddelas om en sammanställning skulle vara

olämplig eller vilseledande med hänsyn till syftet med tillsynen över den

finansiella företagsgruppen. Det får avgöras i varje enskilt fall om en

sammanställning är olämplig eller vilseledande.

 Om undantag meddelas skall moderföretaget enligt andra stycket ändå lämna

Finansinspektionen den information om det undantagna företaget som inspektionen

begär. Denna informationsskyldighet avser endast andra och tredje punkten

eftersom första punkten för sin tillämpning förutsätter att nödvändig

information inte går att få.

Undersökning

7 kap. 9 §

Mot bakgrund av artiklarna 3.10, 6.2 och 7.7 i direktivet om gruppbaserad till-

syn införs en rätt för Finansinspektionen att kontrollera uppgifter som lämnas

till följd av bestämmelserna i lagen. I vissa fall måste Finansinspektionen ha

möjlighet att få information från andra företag än kreditinstitut och

värdepappersbolag. För att kunna bedöma ställningen för kreditinstitutet eller

värdepappersbolaget kan finansiell information behövas avseende hela företags-

gruppen. Således kan även finansiell information som avser ett företag som inte

är kreditinstitut eller värdepappersbolag vara nödvändig. Direktivet om grupp-

baserad tillsyn förutsätter att Finansinspektionen kan kontrollera även

holdingföretag med blandad verksamhet och dessas dotterföretag samt

dotterföretag till kreditinstitut, värdepappersbolag eller holdingföretag med

finansiell verksamhet även om företagen inte omfattas av sammanställningen.

 En sådan kontroll bör kunna ske genom inspektionens personal eller genom

anlitad revisor.

Övervaknings- och kontrollsystem

7 kap. 10 §

Paragrafen saknar motsvarighet i nu gällande lagstiftning. Den bygger på

bestämmelser i artikel 4.4 och 4.5 i kapitalkravsdirektivet, artikel 8.1 i samma

direktiv, artikel 3.4 i direktivet om stora exponeringar och artikel 3.6 i

direktivet om gruppbaserad tillsyn. För att ett institut fortlöpande skall kunna

uppfylla de kapitalbaskrav som uppställs i 2 kap. 1 § måste instituten upprätta

särskilda system dels för övervakning och kontroll av marknadsrisker i insti-

tutets verksamhet, dels för beräkning av institutets finansiella positioner vid

varje tidpunkt. Systemen skall enligt direktiven stå under behörig myndighets

tillsyn. Sådana system är även nödvändiga för att möjliggöra för Finansin-

spektionen att utöva en effektiv tillsyn av att institutet kontinuerligt

uppfyller de i lagen uppställda kapitaltäckningskraven. Systemen skall också

innefatta övervakning och kontroll av stora exponeringar i institutets

verksamhet enligt de krav som ställs i den förevarande lagen. Såvitt gäller

kreditrisker skall finnas ett betryggande system som kan redovisa de fordringar

som ett institut har vid varje tidpunkt samt klassificera fordringarna med

hänsyn till den kreditrisk som är förknippad med låntagaren enligt indelningen i

3 kap. 1 § första stycket.

 Vidare krävs i paragrafen att instituten skall ha sådana förvaltnings- och

redovisningsrutiner som säkerställer en effektiv kontroll från inspektionens

sida av att bestämmelserna om kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker,

stora exponeringar samt gruppbaserad redovisning efterlevs. Motsvarande gäller

för en finansiell företagsgrupp.

Rapportering

7 kap. 11 §

I första stycket regleras instituts rapporteringsskyldighet av stora expone-

ringar till Finansinspektionen. Begreppet stor exponering definieras i 5 kap.

3 § andra stycket. De exponeringar som genom bestämmelserna i 5 kap 4 § samt i

föreskrifter från Finansinspektionen kan undantas vid beräkningen av de maximalt

tillåtna exponeringarna skall inte undantas vid bedömandet av om

rapporteringsskyldighet föreligger, dvs. om exponeringen mot en enskild kund

eller grupp av kunder med inbördes anknytning uppgår till eller överstiger 10 %

av institutets kapitalbas. Även exponeringar inom koncerner skall rapporteras.

 Regeringen eller Finansinspektionen, skall enligt 7 kap. 17 § 9 meddela närmare

föreskrifter om rapporteringsskyldighetens omfattning och fullgörande. I

föreskrifterna skall anges vilken av de i artikel 3.2 i direktivet om stora

exponeringar anvisade metoderna för rapportering som skall användas.

 Enligt andra stycket skall ett institut vars exponeringar överskrider

gränsvärdena i 5 kap. 1 eller 3 § omedelbart rapportera detta till Finansinspek-

tionen. Inspektionen kan om det finns skäl till det medge institutet en

tidsfrist inom vilken nedbringandet av exponeringarna till tillåtna nivåer skall

ske. Ett sådant uppskov skall endast meddelas om sådana omständigheter

föreligger som omöjliggör en omedelbar nedtrappning.

 Vad som anges i bestämmelsen om ett enskilt institut skall även gälla för det

företag i en finansiell företagsgrupp som skall upprätta den gruppbaserade

redovisningen.

Ingripande

7 kap. 12 §

Paragrafen, som saknar motsvarighet i nu gällande lagstiftning, bygger på

artikel 4.3 i kapitalkravsdirektivet och reglerar Finansinspektionens skyldighet

att ingripa mot ett institut, i det fall att institutets kapitalbas skulle

understiga det samlade kapitalbaskravet i 2 kap. 2-5 §§. Utöver de möjligheter

till ingripanden mot ett institut som de för resp. institut gällande lagreglerna

ger utrymme för, skall inspektionen med stöd av den föreliggande paragrafen

förelägga institutet att vidta lämpliga åtgärder för att rätta till den uppkomna

situationen. Föreläggande skall även meddelas ett institut som inte uppfyller de

krav på övervaknings- och kontrollsystem samt rutiner av olika slag som följer

av 10 §.

 Även för de fall att en finansiell företagsgrupps kapitalbas understiger det

minsta beloppet skall inspektionen förelägga ett kreditinstitut eller ett

värdepappersbolag i gruppen att rätta till förhållandet. Vad som sagts om system

och rutiner för ett individuellt institut skall även gälla för en finansiell

företagsgrupp.

 Bestämmelsen är också tillämplig på ett institut eller en finansiell

företagsgrupp som inte nedbringar sina exponeringar enligt bestämmelserna i 11 §

andra stycket. Detta ger således inspektionen en möjlighet att ingripa mot ett

institut eller en finansiell företagsgrupp som inte anpassar sina gränsvärden

till lagstadgade nivåer.

Tystnadsplikt

7 kap. 13 §

Enligt 7 § skall bl.a. dotterföretag till holdingföretag med finansiell

verksamhet och holdingföretag med blandad verksamhet lämna moderföretaget

information. Information som lämnas till dessa företag omfattas inte av någon i

lag föreskriven sekretess. En sekretessbestämmelse har därför införts i denna

paragraf.

 Den i paragrafen föreskrivna tystnadsplikten gäller inte bara styrelseledamöter

och anställda utan också befattningshavare som fått kännedom om förhållanden som

omfattas av tystnadsplikt, t.ex. revisorer.

 Den som bryter mot bestämmelsen kan dömas för brott mot tystnadsplikt enligt

20 kap. 3 § brottsbalken.

 Information som lämnas av dotterföretag till banker, kreditmarknadsbolag och

värdepappersbolag omfattas av de sekretessbestämmelser som finns i

bankrörelselagen, lagen om kreditmarknadsbolag resp. lagen om värde-

pappersrörelse.

Avgifter m.m.

7 kap. 14 §

Bestämmelsen i första stycket, som har förebild i bl.a. bestämmelserna i 6 kap.

11 § lagen om värdepappersrörelse, 1 kap. 9 § andra stycket lagen om börs- och

clearingverksamhet och 5 kap. 23 § lagen om kreditmarknadsbolag, reglerar

institutens skyldighet att med avgifter bekosta Finansinspektionens

tillsynsverksamhet enligt kapitaltäckningslagen.

 För att kunna uppfylla bl.a. kapitaltäckningskraven för kreditrisker och mark-

nadsrisker fordras enligt 7 kap. 10 § att instituten installerar betryggande

system för övervakning och kontroll av sådana risker samt för beräkning av

institutets finansiella positioner vid varje tidpunkt. Instituten skall vidare

ha sådana förvaltnings- och redovisningsrutiner som säkerställer en effektiv

kontroll av att bestämmelserna om kapitalkrav för kreditrisker och

marknadsrisker samt stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn efterlevs. Dessa

bestämmelser kan komma att medföra att instituten måste vidta väsentliga för-

ändringar av befintliga system eller installera nya system. Systemen står under

Finansinspektionens tillsyn. Finansinspektionen kan därför behöva göra en

ingående granskning av genomförda ändringar av befintliga system eller av nya

system. En sådan granskning kan medföra behov för myndigheten att uppdra åt

t.ex. en konsult att utreda frågor som kräver särskild sakkunskap. Kostnader som

uppstår i detta sammanhang och som direkt kan hänföras till installationer eller

förändringar av system eller rutiner skall enligt andra stycket betalas av det

institut som tillsynen avser. Institutet bör i så fall beredas tillfälle att

yttra sig och även ta del av offert eller liknande för att skaffa sig en

uppfattning om den förväntade kostnaden. Motsvarande gäller om inspektionen i

samband med den löpande tillsynen måste anlita någon med särskild fackkunskap.

Vite

7 kap. 15 §

Paragrafen motsvarar 7 kap. 23 § bankrörelselagen, 6 kap. 12 § lagen om

värdepappersrörelse och 5 kap. 24 § lagen om kreditmarknadsbolag. De situationer

i vilka Finansinspektionen kan tillgripa föreläggande regleras i 12 §. Finansin-

spektionen skall inte få döma ut förelagt vite. Därmed kommer lagen (1985:206)

om vite att bli tillämplig. Detta innebär att inspektionen får ansöka hos

länsrätten om utdömande av vite.

Överklagande

7 kap. 16 §

I en nyligen beslutat proposition om fortsatt reformering av instansordningen

m.m. i de allmänna förvaltningsdomstolarna (prop. 1994/95:27) har föreslagits

att länsrätt skall vara första instans för ett stort antal måltyper som i dag

enligt bestämmelser i olika lagar överklagas från förvaltningsmyndighet till

kammarrätt. För dessa mål föreslås att det skall krävas prövningstillstånd vid

överklagande till kammarrätt. Vissa av Finansinspektionens avgöranden som rör

viktiga ekonomiska intressen, såsom beviljande och återkallelse av olika

verksamhetstillstånd för finansiella institut och andra med tillståndsgivning

näraliggande frågor samt beslut om varning inom ramen för Finansinspektionens

tillsynsverksamhet har dock av samhällsekonomiska skäl ansetts kräva sådan

snabbhet i handläggningen att dessa måltyper även i fortsättningen, enligt ut-

talanden i propositionen, bör prövas av kammarrätt i första instans.

 Beslut som Finansinspektionen meddelar med stöd av 12 §, dvs. förelägganden att

uppfylla kapitalbaskravet eller uppfylla kraven enligt 10 § på övervaknings- och

kontrollsystem samt rutiner m.m. är av central betydelse för ett instituts

verksamhet. Underlåtenhet att följa dessa bestämmelser kan för institutets del

resultera i återkallelse av verksamhetstillståndet. Slutliga beslut i sådana

frågor bör meddelas så snart som möjligt. Beslut enligt 12 § skall därför enligt

första stycket överklagas hos kammarrätten.

 Finansinspektionens beslut enligt denna lag i övrigt får enligt andra stycket

överklagas hos länsrätten. För överklagande till kammarrätt av länsrättens

beslut krävs prövningstillstånd.

 Av tredje stycket framgår att Finansinspektionen i brådskande fall kan meddela

interimistiskt beslut. Det måste då särskilt anges i beslutet att det skall

gälla omedelbart.

Bemyndiganden

7 kap. 17 §

I denna paragraf - och i 18 § första stycket - har samlats de frågor beträffande

vilka det överlämnas till regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter som kompletterar lagregle-

ringen. De konstitutionella förutsättningarna för sådana normgivningsbemyn-

diganden som det här är fråga om har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt

10).

7 kap. 18 §

I paragrafens första stycke anges de bestämmelser som vid behov kan kompletteras

med föreskrifter meddelade av regeringen eller Finansinspektionen.

 Delegationsregeln i andra stycket motsvarar bl.a. nuvarande 2 kap. 10 § sista

stycket bankrörelselagen.

 I allmänmotiveringen (avsnitt 10) har behandlats frågan i vilken utsträckning

regeringsformen medger att normgivning i de här aktuella ämnena delegeras från

riksdagen till regeringen och Finansinspektionen.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

De bestämmelser som hänger samman med frågor om kapitalkrav för marknadsrisker

träder i kraft först den 1 januari 1996, vilket framgår av punkt 1. Övriga från

andra lagar till kapitaltäckningslagen överförda bestämmelser om kapitalkrav för

kreditrisker samt beräkning av kapitalbasen m.m. träder i kraft redan den 1

januari 1995 då motsvarande nu gällande kapitalkravsbestämmelser upphör att

gälla i de lagar som gäller för skilda kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Eftersom kapitalkravsreglerna för marknadsrisker träder i kraft den 1 januari

1996, kan bestämmelserna i 5 kap. om stora exponeringar och i 6 kap. om

finansiella företagsgrupper först vid denna tidpunkt tillämpas på sådana element

som ingår i marknadsriskreglerna, t.ex. handelslager och utvidgad kapitalbas.

 I punkt 2 anges att kapitalkravet för kreditrisker skall beräknas i ett

instituts hela verksamhet intill utgången av år 1995, dvs. fram till dess att

kapitalkravsreglerna för marknadsrisker träder i kraft.

 Av punkt 3 framgår att kumulativa preferensaktier som bankaktiebolag, kre-

ditmarknadsbolag eller värdepappersbolag emitterat före den 1 januari 1995 under

en tvåårig övergångsperiod får ingå i företagets kapitalbas som primärt kapital.

Aktierna kan därefter ingå i kapitalbasens supplementära del, om

Finansinspektionen enligt 2 kap. 6 § fjärde stycket medger det.

 Enligt punkt 4 kan Finansinspektionen medge kreditinstitut, värdepappersbolag

eller finansiella företagsgrupper anstånd med nedbringandet av exponeringarna

till tillåtna nivåer till senast den 31 december 2001. Det gäller de

exponeringar som det datum då den gemensamma EES-kommitténs beslut att införliva

direktivet om stora exponeringar med EES-avtalet publicerades i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning översteg gränsvärdena 10, 20, 25 resp. 800 %.

Detta datum var den 28 juni 1994. Ett sådant förfarande skall emellertid vara

förenligt med principen om en sund förvaltning och en rättvis konkurrens.

Finansinspektionen skall underrätta EFTA:s övervakningsmyndighet och

EFTA-staternas ständiga kommitté om den tidsplan som bestämts för det allmänna

förfarandet. Hänvisningen till 7 kap. 12 § 3 samt 15 och 16 §§ innebär att om

ett institut inte trappar ned sina exponeringar enligt Finansinspektionens

föreskrifter kan inspektionen ingripa med föreläggande, som enligt 15 § kan

förenas med vite, för att få institutet att vidta rättelse.

13.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

8 kap. 5 §

I paragrafens andra stycke finns en regel om sekretess hos statlig myndighet i

ärenden om innehav av aktier i bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag. Sekretess

gäller för uppgift om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden om det

kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs. Bestämmelsen

avser i första hand Finansinspektionens prövning enligt bankrörelselagen och

lagen om kreditmarknadsbolag av större ägares lämplighet. Bestämmelsens tillämp-

ningsområde utvidgas nu till att omfatta även motsvarande prövning enligt värde-

pappersrörelselagen av ägare i värdepappersbolag.

13.3 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

Upphävda paragrafer

2 kap. 9 a-11 §§

Bestämmelserna har upphävts därför att regler med motsvarande innehåll förts in

i den föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag (se närmare avsnitt 6.6).

2 kap. 16 §

Bestämmelser om begränsningar av en banks exponeringar har tagits in i 5 kap. 1

och 3 §§ i den föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag. Paragrafen kan därför upphävas.

Ändrade paragrafer

1 kap. 11 §

Paragrafens första stycke har kompletterats med en hänvisning till den nya lagen

om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag.

 Av fjärde stycket framgår att det endast är när koncernbidrag skall lämnas av

banken som tillstånd krävs av Finansinspektionen. Koncenbidrag till banken eller

mellan övriga företag i koncernen erfordrar således inte tillstånd.

2 kap. 9 §

Paragrafens första stycke, som fått ny lydelse, hänvisar beträffande be-

stämmelserna om kapitalbas, kapitalkrav och stora exponeringar till den

föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kre-

ditinstitut och värdepappersbolag. Nu gällande bestämmelser om kapitaltäckning

för kreditrisker har förts över till den nya lagen.

 Andra stycket innehåller en bestämmelse som innebär att en banks kapitalbas,

oberoende av bestämmelserna om kapitaltäckning, inte får understiga det belopp

som krävdes när banken startade sin verksamhet. En språklig justering har gjorts

av styckets inledning med hänsyn till att kapitaltäckningsreglerna överförts

till en särskild lag.

4 kap. 9 §

Ändringen i fjärde stycket är redaktionell och innebär att hänvisning i fråga om

regler om kapitalbas och kapitaltäckning görs till den nya kapi-

taltäckningslagen, eftersom de nuvarande reglerna i 2 kap. 9-11 §§ bank-

rörelselagen förts över dit.

7 kap. 4 §

Punkten 2 i första stycket har justerats med hänsyn till att bestämmelserna om

kapitaltäckning förts över till den föreslagna, nya lagen om kapitaltäckning och

stora exponeringar.

13.4 Förslaget till lag om ändring i bankaktiebolagslagen (1987:618)

2 kap. 3 §

Paragrafens tredje stycke har kompletterats med en ytterligare uttrycklig

förutsättning för beviljande av oktroj. Tillägget innebär att det i lagtexten

klart anges att det i regeringens prövning av en oktrojansökan ingår att göra en

lämplighetsprövning av de tilltänkta ägarna med kvalificerade innehav i bolaget.

Ändringen innebär i sak ingen nyhet eftersom det hittills ansetts att denna

prövning ligger i kravet på att den planerade rörelsen skall kunna antas komma

att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet. Skälen för tillägget har

redovisats i allmänmotiveringen (avsnitt 9).

 Bestämmelser om ägarprövning i samband med förvärv av aktier i ett redan

verksamt bankaktiebolag finns i 7 kap. bankrörelselagen (1987:617).

3 kap. 4 och 7 §§

I båda paragraferna har hänvisningar till 3 § tagits bort. 3 §, som innehöll ett

förbud mot utländskt ägande i bankaktiebolag, upphävdes den 1 augusti 1990 (SFS

1990:822). Enligt vissa övergångsbestämmelser tillämpades dock delar av

paragrafen även efter denna tidpunkt. Eftersom även övergångsbestämmelserna

numera har upphävts (se SFS 1992:1253) bör hänvisningarna till 3 § tas bort.

4 kap. 23 §

Första stycket har justerats med hänsyn till att bestämmelserna om kapi-

taltäckning har överförts från bankrörelselagen till den nya kapitaltäck-

ningslagen.

13.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare

3 §

I paragrafen har inskjutits ett nytt andra stycke där de verksamheter som kan

bli föremål för registrering utvidgas till att omfatta även verksamhet som avses

i 1 kap 3 b § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, dvs. sådan begränsad

förmedling av andelar i värdepappersfonder som bedrivs som sidoverksamhet till

försäkringsmäklarrörelsen och för vilken det för försäkringsmäklare inte skall

krävas tillstånd enligt värdepappersrörelselagen. Genom registreringen

underlättas Finansinspektionens tillsyn av försäkringsmäklarnas verksamhet.

5 §

I första stycket 4 har gjorts ett tillägg som innebär att mäklaren skall ha en

utbildning som är tillfredsställande i förhållande till den verksamhet som skall

bedrivas. Härigenom markeras att en mäklare vars verksamhet omfattar förmedling

av fondandelar skall ha en utbildning som gör honom lämplig för detta.

 Andra stycket har ändrats så att det angivna undantaget från försäkringskravet

kommer att omfatta även verksamhet som består i förmedling av värdepappersfonds-

andelar om denna sker uteslutande för en juridisk person som är försäkrings-

mäklare.

13 §

I paragrafen anges att en försäkringsmäklare skall utföra sitt uppdrag

omsorgsfullt och med iakttagande av god försäkringsmäklarsed. Genom ett tillägg

anges nu att motsvarande krav skall gälla för förmedlingsverksamhet som avser

andelar i värdepappersfonder. Detta innebär att mäklaren vid sådan verksamhet

bör uppfylla - förutom de allmänna krav som får anses gälla för alla som

erbjuder finansiella tjänster till allmänheten - även de sundhetskrav som skulle

ha gällt om verksamheten hade bedrivits i form av tillståndspliktig värde-

pappersrörelse. I paragrafen har också tillagts att mäklaren i förekommande fall

skall utreda uppdragsgivarens behov av, förutom försäkring, också tjänster i

samband med sparande och även i detta avseende föreslå lämpliga lösningar. Genom

ändringarna kommer vidare den i 14 § föreskrivna skadeståndsskyldigheten för en

mäklare som åsidosätter sina skyldigheter att gälla även vid förmedling av fond-

andelar.

14 §

Genom paragrafens hänvisning till 13 § kommer, som angetts i motiveringen till

den paragrafen, mäklarens skadeståndsansvar att gälla även i verksamhet som

avser förmedling av fondandelar. Som en konsekvens av detta har den angivna

kretsen av skadeståndsberättigade utvidgats till att omfatta också fondbolag och

utländska fondföretag (jfr den föreslagna nya bestämmelsen i 1 kap. 3 b § 1 i

lagen om värdepappersrörelse). Tillägget har medfört en mindre språklig om-

arbetning.

16 §

I paragrafen föreskrivs att Finansinspektionen vid vite skall förelägga den som

driver mäklarverksamhet utan att vara registrerad eller försäkringsmäklare som

förmedlar försäkringar av ett slag han inte är registrerad för att upphöra med

detta. Denna bestämmelse har kompletterats så att samma sanktion gäller för en

försäkringsmäklare som utan att vara registrerad för det driver verksamhet som

omfattar förmedling av fondandelar. Bestämmelsen gäller dock inte den som utan

att vara försäkringmäklare bedriver sådan verksamhet. I det fallet skall i

stället de grundläggande sanktionsreglerna i lagen om värdepappersrörelse

tillämpas. Detta har markerats genom att bestämmelsen i första meningen har

ändrats till att gälla verksamhet som avses i 3 § 1-3, dvs. endast förmedling av

försäkringar.

13.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

3 kap. 32 b §

Paragrafen, som är ny, syftar till att de svenska skattemyndigheterna skall

kunna få kontrolluppgifter beträffande inkomst- och utgiftsräntor, banktill-

godohavanden samt utdelningar och innehav av värdepapper etc. även i de fall

svenska skattskyldiga anlitat utländska företag med säte inom EES som bedriver

gränsöverskridande verksamhet i Sverige utan att öppna filial här i landet. För

utländska företag som med stöd av 1 kap. 5 § 2 bankrörelselagen, 1 kap. 3 c § 2

lagen om värdepappersrörelse eller 2 kap. 9 § 2 lagen om kreditmarknadsbolag

driver bankverksamhet, värdepappersrörelse eller finansieringsverksamhet har

därför införts en skyldighet att till Finansinspektionen lämna en skriftlig

förbindelse att årligen lämna kontrolluppgift enligt 22, 25 a eller 27 § till

Riksskatteverket. Förbindelsen, som lämpligen lämnas tillsammans med den under-

rättelse som de utländska företagen enligt resp. lag skall lämna till Finans-

inspektionen, skall vidarebefordras till Riksskatteverket. Vid lämnandet av

kontrolluppgift skall även de gemensamma bestämmelserna om kontrolluppgifter som

anges i 55-60 §§ iakttas. Beträffande sanktionsmöjligheter torde varken

bestämmelserna i lagen om vitesföreläggande eller de särskilda

straffbestämmelserna vara tillämpliga i de fall ett utländskt företag som

bedriver gränsöverskridande verksamhet inte fullföljer sin uppgiftsskyldighet.

Däremot kan de svenska skattemyndigheterna i ett sådant fall vända sig till

vederbörande tillsynsmyndighet i företagets hemland och påtala bristen.

 I 10 § uppbördslagen (1953:272) har i femte stycket intagits en ny punkt j,

enligt vilken preliminär A-skatt inte skall utgå för ränta eller utdelning för

vilken kontrolluppgift lämnats enligt förevarande paragraf.

3 kap. 33 §

Paragrafen har justerats för att beakta att det i samband med EES-avtalets

ikraftträdande har öppnats möjlighet för vissa utländska bank- och kredit-

institut med auktorisation i ett land inom EES att med stöd av hemlands-

auktorisationen, dvs. utan att det krävs något särskilt tillstånd i Sverige,

driva värdepappersrörelse här. Detsamma kommer enligt de ändringar i värde-

pappersrörelselagen som nu föreslås att gälla även för värdepappersföretag

hemmahörande inom EES. Ändringen innebär att skyldigheten att lämna i paragrafen

föreskrivna kontrolluppgifter kommer att omfatta även de nu nämnda bank- och

kreditinstituten samt värdepappersföretag från andra EES-länder.

Övergångsbestämmelser

Bank- och finansieringsverksamhet som avses i 32 b § är tillåten sedan den 1

januari 1994, medan värdepappersrörelse som avses i samma paragraf avses kunna

bedrivas fr.o.m. den 1 januari 1996. Ikraftträdandebestämmelserna har utformats

i överensstämmelse härmed. Vidare har intagits en bestämmelse om att, för det

fall bank- eller finansieringsverksamhet med stöd av nämnda bestämmelser inletts

före ikraftträdandet av denna lag, skall förbindelse enligt 32 b § lämnas till

Finansinspektionen före den 1 juli 1995.

13.7 Förslaget till lag om ändring i insiderlagen (1990:1342)

2 §

I punkten 1 har hänvisningen till de som driver värdepappersrörelse med stöd av

de angivna bestämmelserna i värdepappersrörelselagen ersatts med någon som

yrkesmässigt bedriver sådan verksamhet som anges i 1 kap. 3 § 1-5

värdepappersrörelselagen. Begreppet omfattar såväl svenska som utländska aktörer

oavsett om verksamheten bedrivs i Sverige eller inte.

7 och 18 §§

I paragraferna har gjorts följdändringar till ändringarna i lagen om värde-

pappersrörelse. Hänvisningarna omfattar nu svenska värdepappersinstitut och alla

utländska företag som driver värdepappersrörelse i Sverige.

13.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse

Upphävda paragrafer

3 kap. 7 §

Paragrafen är upphävd.

 Bestämmelserna som reglerar begränsningar av ett värdepappersbolags begräns-

ningar av stora exponeringar har flyttats till 5 kap. 1 och 3 §§ i den

föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

och värdepappersbolag.

 Den upphävda bestämmelsen gäller även utländska värdepappersföretag. Dessa

omfattas inte av de nya bestämmelserna i den föreslagna lagen om kapitaltäckning

och stora exponeringar.

 Utländska värdepappersföretag som inte är auktoriserade inom EES-området har

rätt att etablera filialer i Sverige om tillstånd ges av svenska myndigheter.

Filialverksamheten, som ju är en del av det utomlands bedrivna företaget, styrs

normalt sett av rörelsereglerna i hemlandet som kan avvika från de svenska. De

utländska bestämmelserna om t.ex. stora exponeringar kan emellertid beaktas vid

prövningen av om auktorisation av den utländska filialen skall ges eller ej. Det

är således inte längre nödvändigt att reglera utländska värdepappersföretags

stora exponeringar i den svenska lagstiftningen.

5 kap. 2-4 §§

Bestämmelserna i 5 kap. 1-4 §§ om kapitaltäckning för kreditrisker samt om

beräkning av kapitalbas m.m. har med motsvarande innehåll införts i den

föreslagna lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

och värdepappersbolag. De nämnda reglerna i 5 kap. har därför kunnat tas bort.

Nya och ändrade paragrafer

1 kap. 1 §

I paragrafen har inskjutits ett nytt andra stycke. Detta ersätter både den

bestämmelse som tidigare fanns i 2 kap. 7 § tredje stycket och som avsåg

utländska företag som med Finansinspektionens tillstånd inrättat filial här och

motsvarande regel i 3 a § andra stycket för bankers och andra kreditinstituts

etablering. Ändringen motiveras - förutom av redaktionella skäl - av att det nu

enligt de förutsättningar som anges i 3 c och d §§ blir möjligt för utländska

värdepappersföretag att etablera filialer i Sverige utan att det fordras till-

stånd från Finansinspektionen.

 Vidare har i andra stycket tillagts en regel som anger att lagens bestämmelser

i tillämpliga delar gäller också utländska företags verksamhet i Sverige.

Motsvarande bestämmelser finns i bankrörelse- och kreditmarknadsbolagslagen.

Såvitt framkommit har denna lösning inte medfört några allvarligare

tillämpningsproblem. Skälet till ändringen här är i första hand att begreppet

"utländskt värdepappersföretag" enligt definitionen i 2 § 4 samt hänvisningarna

till detta begrepp i enskilda paragrafer tas bort. De tidigare direkta angivel-

serna av att vissa bestämmelser gällde även för utländska värdepappersföretag

ersätts således av den nya generella regeln. Ändringen kommenteras vidare i an-

slutning till 2 §. Genom den nya regeln markeras även att lagens bestämmelser i

de fall det kan bli aktuellt också gäller för utländska företags gräns-

överskridande verksamhet i Sverige, dvs. verksamhet som bedrivs här utan filial-

etablering. Vilka regler som kan göras gällande mot utländska företag har också

behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.8).

 I det tidigare andra stycket, som nu kommer att utgöra ett nytt tredje stycke,

anges att lagen inte gäller verksamhet som drivs av Riksbanken. Detta undantag

utvidgas nu till att omfatta även Riksgäldskontorets och Kammarkollegiets

verksamhet. Skälen för detta har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt

5.2). Från lagens tillämpningsområde undantas vidare verksamhet som bedrivs av

försäkringsbolag med koncession enligt försäkringsrörelselagen, dvs. svenska

försäkringsbolag. Frågan om vilken verksamhet ett försäkringsbolag får bedriva

på värdepappersmarknadsområdet och formerna för detta kommer således i fort-

sättningen att helt regleras av försäkringsrörelselagens bestämmelser. Även

denna ändring har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.2).

1 kap. 2 §

Paragrafen har ändrats samt utökats med tre nya definitioner i punkterna 5-7.

 Definitionen av värdepappersbolag i punkten 2 har förtydligats så att det

uttryckligen framgår att endast bolag som har tillstånd enligt värdepappers-

rörelselagen är att anse som värdepappersbolag.

 I punkten 3 har villkoret att ett utländskt bankföretag skall ha fått tillstånd

till filialverksamhet tagits bort, eftersom sådant tillstånd inte längre krävs

för EES-företag.

 Legaldefinitionen av begreppet "utländskt värdepappersföretag", som nu finns i

punkten 4, har utmönstrats ur lagen. För detta finns flera skäl. Med utländskt

värdepappersföretag avsågs andra utländska företag än bankinstitut som fått

tillstånd att driva värdepappersrörelse från filial i Sverige. Eftersom alla

utländska filialetableringar på värdepappersområdet tidigare fordrade

Finansinspektionens tillstånd omfattade begreppet vid värdepappersrörelselagens

ikraftträdande alla utländska företag som drev filialverksamhet här i landet.

När nu bank- och värdepappersföretag från andra EES-länder kan etablera sig och

driva värdepappersrörelse i Sverige utan krav på särskilt svenskt tillstånd

skulle den kanske viktigaste gruppen av utländska företag falla utanför

definitionen. Det framstår vidare som olämpligt att använda ett begrepp som

medför att varken värdepappersföretag från länder utanför EES eller EES-företag

som är aktiva här genom gränsöverskridande verksamhet, dvs. utan filialetable-

ring, skulle kunna betecknas som utländska värdepappersföretag.

 Som en följd av att "utländska värdepappersföretag" inte längre definieras i

lagen, har även hänvisningarna till detta begrepp i lagen tagits bort. Detta

gäller 1 kap. 8 §, rubriken före 2 kap. 7 §, 3 kap. 1-5 §§ och 5 kap. 5 §. I 1 §

andra stycket har i stället intagits en generell regel om att lagens be-

stämmelser i tillämpliga delar gäller även för utländska företags verksamhet i

Sverige. Innebörden av detta har kommenterats närmare i anslutning till 1 §.

 Begreppet värdepappersinstitut, som flyttats till punkten 4, har justerats så

att det omfattar samtliga företag som är etablerade i Sverige och här driver

värdepappersrörelse. Som värdepappersinstitut anses, förutom värdepappersbolag

och svenska bankinstitut, således också alla utländska företag (värdepappers-

företag, bankföretag och andra kreditinstitut) som driver värdepappersrörelse

från filial i Sverige, oberoende av om tillstånd för detta erfordras eller inte.

Ändringen betingas av att det även sedan det blivit möjligt för företag från

EES-länder att etablera sig i Sverige utan särskilt tillstånd, finns behov av en

samlad beteckning för företag som bedriver värdepappersrörelse här. Bland annat

används begreppet värdepappersinstitut i denna betydelse i ett flertal andra

lagar. Som exempel kan nämnas aktiebolagslagen (1975:1385), bankaktiebolagslagen

(1987:618), försäkringsrörelselagen (1982:713) och lagen (1990:325) om själv-

deklaration och kontrolluppgifter.

 Ett kvalificerat innehav är enligt definitionen i punkten 6 ett direkt eller

indirekt ägande i ett företag som representerar 10 % eller mer av kapitalet

eller samtliga röster eller annars möjliggör ett väsentligt inflytande över

ledningen av företaget. Definitionen har hämtats från artikel 1.10 i

investeringstjänstedirektivet. Begreppet kvalificerat innehav utgör grunden för

reglerna om ägarprövning i 2 kap. 1 § och 6 kap. 3 a-e §§.

 I punkten 7 har tagits in den definition av begreppet filial som tidigare fanns

i 2 kap. 7 §, dvs. ett avdelningskontor med självständig förvaltning. Ändringen

har skett av redaktionella skäl. Därutöver anges att ett utländskt företags

etablering i Sverige skall - även om flera driftsställen inrättas - anses som en

enda filial. Förebilden till denna bestämmelse finns i artikel 1.8 i

investeringstjänstedirektivet. Bestämmelser om värdepappersföretags filial-

etablering i Sverige finns i 3 c § och 2 kap. 7 §. Bankers och andra kredit-

instituts etablering av filialer här i landet regleras i bankrörelselagen

(1987:617) och lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Att sådana företag

under vissa förutsättningar även får bedriva värdepappersrörelse i Sverige

framgår av 3 d och e §§.

1 kap. 3 §

I första stycket har tillagts att Finansinspektionens tillstånd krävs endast om

inte annat följer av lagen. Härigenom markeras att vissa verksamheter och vissa

företag är undantagna från tillståndsplikt enligt särskilda bestämmelser i

lagen.

1 kap. 3 a §

Bestämmelserna i de nuvarande första och andra styckena har av redaktionella

skäl förts över till andra paragrafer. Bestämmelserna om utländska bank- och

kreditinstitut har flyttats till den nya 3 d §. Regeln i det tidigare andra

stycket om lagens tillämplighet på filialer till sådana företag återfinns i 1

kap. 1 § andra stycket. Paragrafen kommer därför i sin nya lydelse att innehålla

endast den regel om undantag från tillståndsplikt för börser och auktoriserade

marknadsplatser som tidigare utgjorde tredje stycket.

1 kap. 3 b §

Enligt paragrafen, som är ny, undantas försäkringsmäklare som är registrerade

enligt lagen (1989:508) om försäkringsmäklare under vissa förutsättningar från

tillståndsplikt för verksamhet som avses i 3 § 2, dvs. förmedling av kontakt

mellan köpare och säljare av finansiella instrument eller i annat fall medverkan

vid transaktioner avseende sådana instrument. Regeln har sin motsvarighet i

artikel 2.2 g i investeringstjänstedirektivet, där vissa företag som inte

erbjuder sina kunder andra investeringstjänster än en på visst sätt begränsad

förmedlingsverksamhet undantas från direktivets tillämpningsområde.

 För att paragrafens undantagsregel skall vara tillämplig gäller flera krav, som

alla måste vara uppfyllda. Om så inte är fallet krävs ett tillstånd enligt

lagen. Till att börja med skall förmedlingsverksamheten vara en sidoverksamhet

till försäkringsmäklarrörelsen. Det är således inte möjligt att till namnet

starta en försäkringsmäklarrörelse i syfte att kringgå värdepappersrörelselagens

bestämmelser. Verksamheten får vidare endast avse andelar i värdepappersfonder,

dvs. fonder som förvaltas av ett svenskt fondbolag, eller motsvarande

investeringar hos sådana utländska fondföretag som avses i 7 a § och 7 b § lagen

(1990:1114) om värdepappersfonder. Undantaget från tillståndsplikt omfattar inte

andelar i s.k. nationella fonder som regleras i 3 § lagen om värdepappersfonder.

De utländska fondföretag som avses är sådana som antingen har Finansinspek-

tionens tillstånd att bedriva fondverksamhet i Sverige eller företag som har

sitt säte i ett annat EES-land och efter anmälan till Finansinspektionen

bedriver verksamhet här med stöd av auktorisationen i sitt hemland. Eftersom

samtliga företag av aktuellt slag således kommer att finnas registrerade hos

Finansinspektionen torde några svårigheter att avgöra vilka andelar eller

motsvarande som omfattas av undantagsregeln inte uppstå.

 En ytterligare begränsning är att mäklaren får förmedla kundernas order endast

till sådana företag som angetts ovan. Mäklaren kan således inte medverka vid

t.ex. transaktioner direkt mellan två kunder.

 Slutligen gäller som en förutsättning att mäklaren inte i sin förmed-

lingsverksamhet får ta emot kunders medel eller fondandelar. När en kund t.ex

önskar köpa fondandelar får mäklaren således inte själv ta emot betalning för

affären. Kunden skall i stället anvisas att sätta in erforderligt belopp på ett

konto tillhörigt fondbolaget eller att betala på annat liknande sätt.

1 kap. 3 c §

I paragrafen, som är ny, har tagits in bestämmelser som innebär att värde-

pappersföretag från andra EES-länder har rätt att med stöd av auktorisation i

hemlandet driva värdepappersrörelse från filial i Sverige och även bedriva

verksamhet genom att direkt från hemlandet tillhandahålla tjänster på värde-

pappersområdet i Sverige. Bestämmelserna svarar mot den grundläggande princip om

hemlandsauktorisation som finns i artikel 14.1 i investeringstjänstedirektivet

och har beskrivits utförligt i avsnitt 5.4 i den allmänna motiveringen.

Väsentligt är att svenska myndigheter normalt inte har rätt att vägra sådant

marknadstillträde för värdepappersföretag från EES-området. Det är den behöriga

myndigheten i företagets hemland som skall pröva om företaget skall få verka i

ett annat EES-land. Finansinspektionen har att godta det lämplighetsintyg som

hemlandsmyndigheten utfärdat (jfr författningskommentaren till 1 kap. 6 §).

 Enligt den föreslagna nya paragrafen (3 kap. 32 b §) i lagen om själv-

deklaration och kontrolluppgifter skall företag som ämnar bedriva gräns-

överskridande verksamhet i enlighet med punkten 2, innan sådan verksamhet inleds

till Finansinspektionen lämna en skriftlig förbindelse att årligen lämna

kontrolluppgifter enligt vissa angivna paragrafer i samma lag.

1 kap. 3 d §

Till denna nya paragraf har flyttats de grundläggande bestämmelser om rätt för

vissa bank- och kreditinstitut från andra EES-länder att bedriva värdepappers-

rörelse som tidigare fanns i 3 a §. Reglerna om vilken verksamhet de olika

instituten får bedriva har brutits ut och tillsammans med motsvarande regler för

värdepappersföretag hemmahörande i andra EES-länder placerats i den nya 3 e §.

1 kap. 3 e §

Som angetts i motiveringen till 3 d § har i denna paragraf samlats reglerna om

vilken verksamhet på värdepappersområdet ett företag inom EES får bedriva i

Sverige. Paragrafen omfattar således både värdepappersföretag och bank- och

kreditinstitut om verksamheten här bedrivs med stöd av auktorisation i ett

EES-land. För andra utländska företag som fått tillstånd enligt 2 kap. 7 § att

driva värdepappersrörelse här regleras däremot verksamheten i tillämpliga delar

av det svenska tillståndet.

 Reglerna i paragrafen innebär att ett utländskt företag i Sverige får bedriva

endast sådan verksamhet som omfattas av företagets verksamhetstillstånd i hem-

landet. Genom investeringstjänstedirektivet blir auktorisationskraven och

reglerna enhetliga inom hela EES-området. De olika slag av verksamheter för

vilka auktorisation kan beviljas finns upptagna i bilagan till direktivet,

avdelning A. Motsvarande svenska regler, som finns i 1 kap. 3 §, omfattar de

verksamheter som anges i direktivet. Ett värdepappersföretag kan i anslutning

till huvudverksamheten även bedriva vissa sidoverksamheter, om dessa omfattas av

auktorisationen. Sidoverksamheterna anges i bilagans avdelning C. Motsvarande

svenska bestämmelser, som nu föreslås något justerade för att överensstämma med

direktivets regler, finns i 3 kap. 4 §.

1 kap. 6 §

Paragrafen reglerar svenska värdepappersbolags etablering av filialer i

utlandet. För sådan etablering fordras liksom tidigare Finansinspektionens

tillstånd.

 I första stycket har tillagts en bestämmelse om att tillstånd till filial-

etablering i ett EES-land får vägras bara om det finns skäl att ifrågasätta

lämpligheten av bolagets administrativa struktur eller finansiella styrka.

Bedömningen, som skall avse bolaget i sin helhet, skall ske utifrån den

planerade verksamheten. Tillstånd skall således vägras om bolagets organisation

och finansiella ställning, med beaktande av den planerade filialen, kan antas

inte uppfylla kraven för en sund värdepappersrörelse. Förebilden för denna regel

finns i artikel 17.3 i investeringstjänstedirektivet. Finansinspektionen skall

fatta beslut inom tre månader från det att en fullständig ansökan förelåg. Detta

anges i 7 kap. 2 § som innehåller bestämmelser om vilka rättsmedel som kan an-

vändas om denna tidsfrist inte iakttas.

 I det nya andra stycket anges vilka uppgifter en ansökan om tillstånd till

filialetablering skall innehålla. Reglerna svarar mot artikel 17.2 a i

investeringstjänstedirektivet. Uppgifterna är av grundläggande karaktär och

regeln har därför gjorts tillämplig på all filialetablering i utlandet, dvs.

även i länder utanför EES.

1 kap. 6 a §

I paragrafen, som är ny, regleras den procedur som skall följas i det fall ett

svenskt värdepappersbolag vill etablera filial i ett annat EES-land. Reglerna

har närmare beskrivits i avsnitt 5.4 i den allmänna motiveringen.

 I första stycket anges att Finansinspektionen, om tillstånd till filial-

etablering lämnas, skall översända en underrättelse om den tilltänkta etable-

ringen till den behöriga myndigheten i det land där filialen skall inrättas.

Underrättelsen skall innehålla de uppgifter som bolaget enligt 6 § andra stycket

skall bifoga sin ansökan om tillstånd. Underrättelsen skall även innehålla upp-

gifter om investerarskydd som gäller för kunder hos värdepappersbolaget. Det kan

sägas att denna bestämmelse saknar relevans för Sverige, som saknar ett sådant

system. Bestämmelsen svarar emellertid mot en uttrycklig regel i artikel 17.3

andra stycket i investeringstjänstedirektivet. Inom EG pågår också arbete med

ett direktivförslag - proposal for a Council Directive on investor compensation

schemes, COM(93) 381 - enligt vilket samtliga medlemsländer skall erbjuda in-

vesterare ett visst minimiskydd. Det föreslagna direktivet avses träda i kraft

den 1 januari 1996. Direktivet kan förutses komma att införlivas med EES-av-

talet.

 Om det sker någon ändring av de förhållanden som Finansinspektionen har lämnat

uppgift om till den utländska myndigheten, skall inspektionen på nytt underrätta

den behöriga utlandsmyndigheten. Denna skyldighet framgår, såvitt avser

uppgifter om filialorganisation, verksamhetsplan, investerarskydd och

ledningsförhållanden, av andra stycket, som hänvisar till 6 § andra stycket.

Vad däremot gäller förändringar i kapitalbas och kapitaltäckning har det inte

ansetts ändamålsenligt att föreskriva en motsvarande formaliserad underrättelse-

skyldighet. Som framgått av den allmänna motiveringen ankommer det på Finans-

inspektionen att löpande förse behöriga utlandsmyndigheter med uppgifter om

bl.a. den finansiella ställningen för sådana värdepappersbolag som med stöd av

svensk auktorisation bedriver verksamhet i ett annat EES-land.

1 kap. 6 b §

I paragrafen, som är ny, anges vad Finansinspektionen skall iaktta när ett

svenskt värdepappersbolag vill rikta sin verksamhet till ett annat EES-land,

utan etablering där (jfr avsnitt 5.4 i den allmänna motiveringen).

 I samma utsträckning som ett värdepappersföretag auktoriserat i ett annat land

inom EES får driva verksamhet genom att direkt tillhandahålla tjänster i Sverige

enligt 1 kap. 3 c § 2, skall svenska värdepappersbolag få börja verka i ett

annat EES-land, så snart myndigheterna där fått underrättelse om detta från

Finansinspektionen. Detta skall ske inom en månad från det att bolaget till

inspektionen anmält sin avsikt att bedriva gränsöverskridande verksamhet.

Tidsfristen räknas från den dag då fullständiga handlingar i enlighet med vad

som föreskrivs i paragrafen har inkommit till Finansinspektionen. Att märka är

att inspektionen i detta fall inte förutsätts göra någon prövning av det lämp-

liga i att det svenska värdepappersbolaget på så sätt verkar mot utlandet. Be-

stämmelsen har alltså karaktär av ordningsregel.

1 kap. 7 §

I paragrafen har tillagts ett nytt andra stycke i vilket anges ett antal

principer som är utmärkande för sund värdepappersrörelse. Principerna har

hämtats från artikel 11.1 i investeringstjänstedirektivet. Där föreskrivs att

medlemsstaterna skall upprätta uppföranderegler (rules of conduct) som

värdepappersföretagen skall iaktta i sin verksamhet. Dessa regler skall som ett

minimum ge uttryck för de principer som anges i artikeln. Det bör i fråga om

företag hemmahörande inom EES uppmärksammas att iakttagandet av sådana

uppföranderegler enligt artikel 11.2 inte skall övervakas av tillsynsmyndigheten

i företagets hemland enligt reglerna om hemlandstillsyn. Tillsynsansvaret för

regler av detta slag åvilar i stället alltid myndigheterna i det land där

tjänsten utförs.

 Eftersom den förevarande paragrafens bestämmelser gäller för värde-

pappersinstitut innebär det att de är tillämpliga på utländska företags

filialetableringar i Sverige. Av 1 kap. 1 § andra stycket framgår vidare att

lagens bestämmelser i tillämpliga delar gäller för utländska företags verksamhet

i Sverige. Även utländska företags gränsöverskridande verksamhet omfattas av

denna regel. Uppförandereglerna i andra stycket tillhör de bestämmelser i lagen

som skall tillämpas på gränsöverskridande verksamhet. Således omfattas utländska

företags verksamhet av uppförandereglerna, oavsett om den bedrivs i filialform

eller gränsöverskridande.

 I tredje stycket bemyndigas Finansinspektionen, efter delegation av regeringen,

att utfärda föreskrifter om vad företagen skall iaktta för att uppfylla

sundhetskravet. I detta ingår också uppfyllandet av sundhetsreglerna i artikel

10 i investeringstjänstedirektivet.

1 kap. 7 a §

I paragrafens första stycke har gjorts en mindre justering i fråga om av-

gränsningen av rapporteringsskyldigheten. Ändringen är en konsekvens av reglerna

i det nya andra stycket.

 Stockholms Fondbörs AB ifrågasatter i sitt remissvar ändringen i första stycket

och menar att den leder till att den handel som svenska värdepappersinstitut

utför vid utländsk börs inom EES kommer att dubbelrapporteras. Som framgår av

den följande kommentaren till andra stycket skall emellertid detta kunna

undvikas.

 Bestämmelserna i det nya andra stycket behandlar rapporteringsskyldigheten för

transaktioner i finansiella instrument som ett svenskt värdepappersinstitut gör

via en filial i ett annat EES-land eller genom tillhandahållande av tjänster i

ett sådant land utan att ha etablerat någon filial där (gränsöverskridande

verksamhet). Bestämmelsen, som har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.7)

svarar mot de regler om rapporteringsskyldighet för angivna transaktioner som

finns i artikel 20 i direktivet om investeringstjänster.

 De transaktioner som enligt direktivet skall rapporteras till en behörig

myndighet i institutets hemland är sådana som omfattar

 - aktier eller andra instrument som ger tillgång till kapitalandelar,

 - obligationer eller andra likvärdiga skuldförbindelser,

 - standardiserade terminskontrakt avseende aktier, och

 - standardiserade aktieoptioner.

 Den rapporteringsskyldighet som direktivet föreskriver avser bara sådana

finansiella instrument som är föremål för handel på en reglerad marknad. Däremot

spelar det ingen roll om transaktionen utförts på en sådan reglerad marknad

eller inte.

 Den närmare omfattningen av rapporteringsskyldigheten och sättet för

fullgörandet av den skall enligt andra stycket regleras i föreskrifter som

meddelas av regeringen eller Finansinspektionen. I dessa föreskrifter får, med

iakttagande av de minimikrav som direktivet ställer, preciseras vilka

finansiella instrument som skall omfattas av rapporteringsskyldigheten. Enligt

direktivet finns möjlighet att efterge kravet på rapportering för sådana

transaktioner som utförs på en reglerad marknad i värdlandet och som i det

landet omfattas av likvärdiga rapporteringskrav. Vid bestämmande av

rapporteringsskyldighetens omfattning bör denna möjlighet till lindring av

rapporteringskravet tas i beaktande.

 Finansinspektionen påtalar i sitt remissvar att rapporteringsplikten enligt

andra stycket kan innebära att ett värdepappersinstitut, som ej är medlem vid

fondbörsen , blir skyldigt att anmäla avslut i t.ex. OTC- och O-listeaktier som

sker via en filial i ett annat EES-land eller genom gränsöverskridande

verksamhet där, medan avslut i samma typ av aktier som sker här i landet inte

behöver rapporteras. Inspektionen menar att denna skillnad är omotiverad. Det är

riktigt att de nya bestämmelserna i andra stycket, som är en följd av

minimikraven i direktivet om investeringstjänster, ger den asymmetri i

rapporteringspliken som inspektionen påvisar. Enda vägen att avhjälpa detta vore

att utvidga den i första stycket angivna rapporteringsplikten - som nu avser

enbart fondpapper inregistrerade vid en börs - till att omfatta avslut i

finansiella instrument som är föremål för handel vid en svensk börs eller

auktoriserad marknadsplats. Det har inte ansetts motiverat att göra en sådan

utvidgning, som naturligtvis skulle innebära en ytterligare administrativ

belastning för instituten. I denna bedömning måste också vägas in att det antal

avslut i de nu berörda instrumenten som värdepappersinstituten behöver rappor-

tera inte torde bli särskilt omfattande.

 Av andra stycket framgår att avsluten skall anmälas till svensk börs eller

auktoriserad marknadsplats om de finansiella instrumenten är föremål för handel

där och i annat fall till Finansinspektionen. Detta innebär dock inte att alla

transaktioner i finansiella instrument som sker via filial i ett EES-land eller

genom gränsöverskridande verksamhet kommer att behöva rapporteras till de

svenska marknaderna eller inspektionen. Som ovan framgått finns nämligen

möjlighet att i föreskrifterna efterge kravet på rapportering för sådana

transaktioner som rapporteras i värdlandet.

1 kap. 8 §

I paragrafen har hänvisningen till "utländskt värdepappersföretag" tagits bort.

Ändringen är en följd av att definitionen av detta begrepp utmönstrats ur lagen

(jfr kommentaren till 1 kap. 1 och 2 §§).

1 kap. 9 §

Paragrafen har ändrats så att den gäller också sådana företag från EES för vilka

särskilt tillstånd att driva värdepappersrörelse inte krävs.

1 kap. 10 §

Paragrafen har ändrats av samma skäl som 1 kap. 9 §.

2 kap. 1 §

Som en ny punkt 3 har inskjutits en ytterligare uttrycklig förutsättning för

beviljande av tillstånd. Tillägget innebär att det i lagtexten klart anges att

det i Finansinspektionens prövning av en tillståndsansökan ingår att göra en

lämplighetsprövning av de tilltänkta ägarna med kvalificerade innehav i bolaget.

Ändringen innebär i sak ingen nyhet eftersom det hittills ansetts att denna

prövning ligger i kravet på att den planerade verksamheten skall kunna antas

uppfylla kraven på en sund värdepappersrörelse. Skälen för att denna ändring

ändå bör tas in i lagtexten har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 9).

 Bestämmelser om ägarprövning m.m. vid förvärv av kvalificerade innehav i redan

auktoriserade bolag finns i 6 kap. 3 a-e §§.

2 kap. 2 §

Paragrafen har ändrats endast på så sätt att bestämmelserna i andra stycket om

att en verksamhetsplan skall bifogas ansökan om tillstånd har flyttats till den

nya 2 kap. 8 §.

2 kap. 4 §

I paragrafen har tillkommit två nya stycken.

 I andra stycket införs för värdepappersbolag ett krav på att minst en av

stämman utsedd revisor skall vara auktoriserad revisor eller auktoriserat

revisionsbolag. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 6 § lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag.

 I tredje stycket anges att ett värdepappersbolag, dvs. enligt definitionen i 1

kap. 2 § 2 ett svenskt aktiebolag som har fått tillstånd att bedriva värde-

pappersrörelse, skall ha inte bara sitt juridiska säte i Sverige utan också sitt

faktiska huvudkontor i Sverige. Bestämmelsen motsvarar artikel 3.2 första

strecksatsen i investeringstjänstedirektivet. (Andra strecksatsen i samma punkt

avser värdepappersföretag som inte är juridiska personer och saknar således

tillämpning i Sverige.) Motivet bakom regeln är att garantera att det land som

har auktoriserat företaget och som därför också är ansvarigt för tillsynen har

förutsättningar att bedriva en effektiv tillsyn. Det skall således inte vara

möjligt för ett företag att försvåra tillsynen genom att förlägga huvudkontoret

och den faktiskt bedrivna verksamheten till något annat land än där det är

auktoriserat.

2 kap. 5 §

I paragrafen anges för närvarande att ett värdepappersbolag, som en förut-

sättning för tillstånd, skall ha ett aktiekapital som med hänsyn till verk-

samhetens art och omfattning är tillräckligt stort. Närmare föreskrifter om

aktiekapitalets storlek meddelas av regeringen eller, med regeringens be-

myndigande, av Finansinspektionen. Enligt de föreskrifter som inspektionen med

regeringens bemyndigande utfärdat, skall ett värdepappersbolag som bedriver

verksamhet enligt 1 kap. 3 § 3 eller 5 ha ett aktiekapital om minst fem miljoner

kronor. Övriga värdepappersbolag skall ha ett aktiekapital som uppgår till minst

en miljon kronor.

 De hittillsvarande reglerna ersätts nu med bestämmelser om startkapital som i

fråga om bolag med tillstånd att ta emot medel på konto uppfyller EG:s regler

för kreditinstitut samt som för övriga bolag motsvarar kapitalkravsdirektivets

regler om startkapital. Av 3 kap. 4 § andra stycket framgår att tillstånd till

mottagande av medel på konto får lämnas endast tillsammans med tillstånd till

kreditgivning.

 Enligt EG:s andra banksamordningsdirektiv (89/646/EEG) artikel 4.1 gäller som

huvudregel för auktorisation av ett kreditinstitut ett krav att startkapitalet

uppgår till minst fem miljoner ecu. Som angetts i allmänmotiveringen (avsnitt

5.5) måste ett värdepappersbolag för att kunna ta emot medel på konto uppfylla

EG:s regler för kreditinstitut. För värdepappersbolag som avser att bedriva

sådan verksamhet införs därför som en förutsättning för auktorisation att

startkapitalet uppgår till ett belopp motsvarande fem miljoner ecu, för när-

varande knappt 50 miljoner kronor. Detta krav gäller oavsett vilken verksamhet i

övrigt bolaget skall bedriva.

 I artikel 3 i kapitalkravsdirektivet föreskrivs att ett värdepappersföretag som

driver handel med finansiella instrument för egen räkning eller som deltar som

garant vid emissioner skall ha ett startkapital om 730 000 ecu. Det är således

fråga om företag som driver verksamhet som avses i 1 kap. 3 § 3 och 5 lagen om

värdepappersrörelse. Det högre kravet (730 000 ecu) gäller dock enligt

direktivet inte sådan verksamhet enligt punkten 5 som endast består i annan

medverkan vid emissioner än garantigivning. I övrigt gäller som huvudregel att

auktorisation inte får beviljas ett värdepappersföretag om startkapitalet

understiger 125 000 ecu, vilket motsvarar knappt 1,25 miljoner kronor.

Auktorisation får dock, under vissa förutsättningar, beviljas även om

startkapitalet understiger detta belopp. I så fall måste startkapitalet uppgå

till minst 50 000 ecu (ca 500 000 kronor). En av förutsättningarna för att

medlemsstaterna skall få införa en sådan undantagsregel är dock att den endast

gäller för värdepappersföretag vars planerade verksamhetsslag är sådan som

typiskt sett innebär en lägre risknivå (se artikel 2.2 och 2.4 i kapitalkravs-

direktivet). Så torde vara fallet för en renodlad versamhet som endast avser

förmedling av fondandelar. För sådana företag gäller därför det lägsta kapital-

kravet som tillåts enligt direktivet. För annan medverkan vid emissioner än

garantigivning ges Finansinspektionen möjlighet att medge ett lägre startkapital

än 730 000 ecu. Startkapitalet får dock i ett sådant fall inte sättas lägre än

125 000 ecu.

 Startkapitalet har i paragrafen definierats som bundet eget kapital och en

hänvisning har gjorts till 11 kap. 7 § aktiebolagslagen. Där anges att med

bundet eget kapital avses aktiekapital, reservfond och uppskrivningsfond.

 Av 5 kap. 1 § andra stycket följer att efter igångsättandet av verksamheten får

bolagets kapitalbas inte understiga det belopp som krävs i startkapital.

 I protokoll 39 till EES-avtalet anges att med "ecu" avses i avtalet ecu såsom

den definieras av behöriga myndigheter inom gemenskapen.

 I fråga om redan verksamma bolag får enligt övergångsbestämmelserna (punkt 2)

kapitalbasen inte understiga det belopp som vid lagens ikraftträdande skulle ha

krävts för beviljande av tillstånd.

2 kap. 7 §

Paragrafens första stycke har justerats så att det framgår att tillståndskravet

för utländska företags filialetablering inte gäller företag som enligt 1 kap. 3

c § får etablera sig här med stöd av sin hemlandsauktorisation. Av paragrafen

följer vidare att det för sådana företag inte är möjligt att etablera sig här

med stöd av ett svenskt tillstånd. Denna möjlighet står således öppen endast för

företag hemmahörande utanför EES.

 I andra stycket anges som ett krav för tillstånd att det utländska företaget

skall stå under tillsyn i sitt hemland. För att markera vikten av att tillsynen

är effektiv och av tillräcklig omfattning har i lagtexten inskjutits att

tillsynen skall vara betryggande.

 Det tidigare tredje stycket har tagits bort. Motsvarande bestämmelser finns nu

i 1 kap. 1 §.

2 kap. 8 §

Till paragrafen, som är ny, har flyttats de regler om bifogande av en verk-

samhetsplan vid tillståndsansökan som för närvarande finns i 2 kap. 2 § andra

stycket. Detta krav har vidare utökats genom hänvisning även till 6 och 7 §§, så

att det av lagen uttryckligen framgår att verksamhetsplan skall upprättas också

av bankinstitut och utländska företag vid ansökan om tillstånd att bedriva

värdepappersrörelse.

3 kap. 1 §

I paragrafen har hänvisningarna till "utländskt värdepappersföretag" tagits bort

dels som en följd av att detta begrepp utmönstrats ur lagen (jfr kommentaren

till 1 kap. 2 §), dels av sakliga skäl. Regler om vilken egendom ett företag får

förvärva är normalt att anse som associationsrättsliga till sin natur och

således i första hand en fråga för lagstiftningen i det land där företaget har

sitt legala hemvist. En filial till ett utländskt företag har ingen självständig

juridisk ställning utan är en integrerad del av företaget i övrigt. Det finns

inte heller några krav på att en filial skall ha ett särskilt avskilt kapital.

Såvitt gäller filialer i Sverige till utländska företag bör därför frågor om

egendomsförvärv regleras av lagstiftningen i företagets hemland.

3 kap. 1 a §

I paragrafen, som är ny, har tagits in regler om begränsningar för vissa

värdepappersbolag att förvärva placeringsaktier.

 I det andra banksamordningsdirektivet (89/646/EEG) finns i artikel 12 en regel

som begränsar kreditinstituts innehav av aktier eller andelar i samtliga

icke-finansiella företag förutom försäkringsföretag. Med företag som driver

finansiell verksamhet avses kreditinstitut, finansiella institut och sådana

företag vars verksamhet har direkt samband med dessa instituts verksamhet såsom

leasing, factoring, förvaltning av värdepapper etc. Begränsningen omfattar

endast aktier och andelar som redovisningsmässigt är att anse som finansiella

anläggningstillgångar enligt EG:s bankredovisningsdirektiv (86/635/EEG). För

kreditmarknadsbolag har bestämmelser som svarar mot EG:s regel tagits in i

3 kap. 6 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Eftersom värdepappersbolag

som beviljas tillstånd att ta emot medel på konto och bevilja krediter blir att

anse som kreditinstitut i EG:s mening krävs att motsvarande bestämmelser införs

även i fråga om sådana bolag.

 Liksom beträffande bankers innehav av placeringsaktier gäller de i paragrafen

angivna gränserna marknadsvärdet av innehaven. I fråga om de konsekvenser detta

kan medföra hänvisas till vad som anförts i författningskommentaren till 2 kap.

15 a § bankrörelselagen i prop. 1990/91:154 s. 98.

 Begreppet kvalificerat innehav har definierats i 1 kap. 2 § 6.

 Första och andra styckena har redaktionellt utformats i enlighet med det

förslag Lagrådet lämnat i sitt yttrande. Paragrafen har i övrigt utformats med

beaktande av Lagrådets uppfattning, att skillnad bör göras mellan det fallet att

ett värdepappersbolag förvärvat ett innehav i direkt strid med begränsningarna i

första stycket, och att gränserna efter ett i och för sig tillåtet förvärv

överskrids till följd av värdeförändringar eller ändringar av kapitalbasens

storlek. I tredje stycket föreskrivs således i enlighet med Lagrådets förslag

att aktier eller andelar som förvärvats i strid med första stycket snarast skall

avyttras. Fjärde stycket behandlar situationen att innehavsgränser efter ett

förvärv kommit att överskridas. Lagrådet har för detta fall föreslagit att

överskjutande aktier eller andelar skall avyttras så snart det kan ske utan

förlust och senast inom två år från den dag då gränsen överskreds. En sådan

regel kan emellertid innebära praktiska problem, eftersom värdefluktuationer

och förvärv över tiden kan medföra att ett flertal avyttringsperioder med olika

slutdag kommer att löpa samtidigt. I stället föreskrivs för detta fall att

överskjutande aktier och andelar skall avyttras så snart det är lämpligt.

Bestämmelsen kommer därmed också att närmare ansluta till motsvarande regel i

lagen om kreditmarknadsbolag. Genom användningen av uttrycket "överskjutande"

markeras att någon avyttring inte behöver ske om innehavet kommit ned till

tillåten nivå på annat sätt, t.ex. till följd av en ökning av bolagets

kapitalbas.

3 kap. 2 §

Jfr kommentaren till 1 §.

3 kap. 3 §

Paragrafens hänvisning till bestämmelserna i 4 kap. har, som en följd av

ändringar i de materiella bestämmelserna i det kapitlet, justerats så att den

omfattar endast svenska värdepappersinstitut. Ändringarna i 4 kap. kommenteras i

anslutning till de berörda paragraferna.

3 kap. 4 §

I första stycket har efter förebild av artikel 3.1 i investeringstjänste-

direktivet införts en regel som innebär att det fordras särskilt tillstånd av

Finansinspektionen för att bedriva sådana sidoverksamheter som anges i para-

grafen. Det allmänna verksamhetstillståndet enligt 1 kap. 3 § kommer alltså inte

som tidigare att automatiskt också ge tillstånd till verksamhet som avses i

punkterna 1-3. Värdepappersbolag är enligt definitionen i 1 kap. 2 § 1 svenska

aktiebolag som har fått tillstånd att driva värdepappersrörelse. Genom an-

vändning av detta begrepp i förevarande paragraf markeras att tillstånd till

verksamhet enligt första stycket inte kan ges separat, utan endast i anslutning

till det grundläggande verksamhetstillståndet enligt 1 kap. 3 §. Detsamma gäller

för sådana utländska företag från länder utanför EES som med Finansinspektionens

tillstånd enligt 2 kap. 7 § driver värdepappersrörelse från filial i Sverige.

Detta innebär att de företag som före lagändringen bedrivit icke till-

ståndspliktiga sidoverksamheter enligt punkterna 1-3 måste söka tillstånd för

att kunna bedriva sådan verksamhet även efter de nya reglernas ikraftträdande.

 Bestämmelsen gäller inte värdepappersföretag och kreditinstitut från

EES-området. Vilka verksamheter ett sådant företag får bedriva i Sverige styrs i

stället av auktorisationen i företagets hemland.

 Uppräkningen av sidoverksamheter har vidare kompletterats med tre nya punkter.

Mottagande av medel på konto och kreditgivning, vilket redan tidigare var

tillståndspliktiga verksamheter, har flyttats från det tidigare andra stycket

till de nya punkterna 4 och 5. I fråga om kreditgivning har tillagts att

krediten skall avse placeringar i finansiella instrument. Det tidigare kravet

att kontohållning och kreditgivning skulle underlätta värdepappersrörelsen har

kompletterats med en föreskrift att sådana verksamheter endast får avse

värdepappersbolagets kunder. Avsikten är att markera att ett värdepappersbolag

inte får bedriva en fristående inlånings- och kreditgivningsverksamhet.

Ändringen är inte avsedd att innebära några skillnader i förhållande till vad

som gäller i dag, eftersom kravet att värdepappersrörelsen skall underlättas i

huvudsak torde innebära att verksamheten skall avse bolagets värdepapperskunder.

 I punkten 6 har som en särskild sidoverksamhet införts valutaväxlings-

transaktioner i anslutning till värdepappersrörelsen. Detta svarar mot punkten 7

i avdelning C i bilagan till investeringstjänstedirektivet. Liksom i fråga om de

tidigare icke tillståndspliktiga sidoverksamheterna måste nya tillstånd sökas

för mottagande av medel på konto och kreditgivning. Detta hänger samman med att

kraven för att få bedriva sådan verksamhet skärps. Ett nytt ansökningsförfarande

behövs således för att Finansinspektionen skall kunna pröva om förutsättningarna

för tillstånd enligt de nya reglerna är uppfyllda.

 Som angetts ovan har reglerna om kundkonton och kreditgivning flyttats till

första stycket. I andra stycket har i stället intagits en bestämmelse som

innebär att tillstånd till mottagande av medel på konto får lämnas endast

tillsammans med tillstånd till kreditgivning. Möjligheten för ett

värdepappersföretag att ta emot medel på konto, dvs. att ta emot insättningar

från kunder och använda medlen i den egna rörelsen, förutsätter enligt artikel

10 tredje strecksatsen i investeringstjänstedirektivet att företaget är att anse

som ett kreditinstitut i EG:s mening. Kreditinstitut definieras i artikel 1 i

det första banksamordningsdirektivet (77/780/EEG) som ett företag vars

verksamhet består i att från allmänheten ta emot insättningar eller andra

återbetalbara medel och att bevilja kredit för egen räkning. För att ett företag

skall vara att anse som ett kreditinstitut torde således krävas att det bedriver

båda dessa verksamheter. Tillstånd kan därför inte ges endast för mottagande av

medel på konto. Däremot föreligger inga hinder mot tillstånd enbart till kredit-

givning.

 I det tredje stycket har skett en redaktionell ändring med anledning av att

samtliga sidoverksamheter nu samlats i första stycket.

 I ett nytt fjärde stycke har tagits in en regel om att tillstånd för ett

utländskt företag som avses i första stycket att bedriva sidoverksamheter får

beviljas endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt hemland.

Skälet till detta är att förhindra att sådana företag i Sverige driver

verksamhet som deras grundläggande verksamhetsregler i hemlandet inte är av-

passade för. Bestämmelsen har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.5).

3 kap. 5 §

I andra stycket har tagits in en bestämmelse om att ett värdepappersbolag och

ett utländskt företag som enligt 4 § första stycket 4 tar emot medel på konto

skall ha en med hänsyn till rörelsens art och omfattning tillfredsställande

betalningsberedskap. Bestämmelsen, som svarar mot 2 kap. 12 § bankrörelselagen

(1987:617), syftar till att skapa garantier för att berörda värdepappersbolag

och utländska företag håller en tillfredsställande likviditet i sin verksamhet

för att kunna möta variationer i kassaflödet.

 Bestämmelsen om skriftlig överenskommelse med kunden om mottagande av medel på

konto har av redaktionella skäl flyttats till ett nytt tredje stycke.

 Bemyndigandet för regeringen eller Finansinspektionen att meddela föreskrifter

om kontohållning har placerats i ett nytt fjärde stycke. Efter ändringen i andra

stycket gäller bemyndigandet utöver allmänna föreskrifter om kontohållning också

föreskrifter om betalningsberedskapen.

4 kap. 1 §

Bestämmelsen har ändrats dels som en följd av den ändrade definitionen av

begreppet värdepappersinstitut i 1 kap 2 § 4, dels av sakliga skäl. Med värde-

pappersinstitut avses nu alla företag, svenska och utländska, som driver

värdepappersrörelse i Sverige. Som angetts i kommentaren till 3 kap. 1 §

framstår det inte som ändamålsenligt att i svensk lag reglera vilken egendom ett

utländskt företag får förvärva. Bestämmelserna om förvärv av finansiella

instrument har därför inskränkts till att omfatta endast svenska företag.

4 kap. 2 §

Jfr kommentaren till 1 §.

4 kap. 3 §

Jfr kommentaren till 1 §.

5 kap. 1 §

I paragrafen, som erhållit ny lydelse, tas i första stycket in en erinran om att

reglerna om kapitalkrav och kapitaltäckning finns i en särskild lag, lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 I andra stycket införs en regel som innebär att kapitalbasen i ett värde-

pappersbolag aldrig får sjunka under det belopp som erfordrades som startkapital

när rörelsen påbörjades. Bestämmelsen, som svarar mot artikel 3.8 i kapital-

kravsdirektivet, har kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.5).

5 kap. 2 §

Paragrafen motsvarar nuvarande 5 kap. 5 § men har fått ändrad beteckning med

hänsyn till att bestämmelserna i 2-4 §§ upphävts samt till att 5 kap. 1 § fått

ändrad lydelse. Hänvisningen till utländska värdepappersföretag har tagits bort

som en följd av att definitionen av detta begrepp utmönstrats ur lagen. I

stället föreskrivs i 1 kap. 1 § andra stycket att lagens bestämmelser i

tillämpliga delar gäller även för utländska företag. För företag från länder

utanför EES bör således alltjämt ställas krav på ansvarsförsäkring. Detta krav

kan uppfyllas genom ansvarsförsäkring som företaget har i sitt hemland, om

försäkringen täcker den rörelse som bedrivs via en filial här i landet. Ifråga

om företag hemmahörande inom EES regleras frågor av detta slag i stället av lag-

stiftningen i företagets hemland i enlighet med principerna om

hemlandsauktorisation och hemlandstillsyn.

6 kap. 3 a §

Paragrafen bildar utgångspunkt för prövningen av större aktieägares lämplighet.

Bestämmelser om ägarprövning finns i artikel 9 i investeringstjänstedirektivet.

 Den som avser att antingen förvärva en kvalificerad andel av aktierna i ett

värdepappersbolag, eller öka sitt kvalificerade innehav så att det sammanlagda

innehavet överstiger vissa angivna gränsvärden skall hos Finansinspektionen

ansöka om tillstånd till förvärvet. Det görs inte skillnad mellan fysiska och

juridiska personer eller mellan svenska och utländska rättssubjekt. Begreppet

kvalificerat innehav finns definierat i 1 kap. 2 §.

 Reglerna innebär att den som innehar ett kvalificerat innehav av aktier i ett

värdepappersbolag blir föremål för inspektionens prövning beträffande sin

lämplighet. Skyldigheten att söka tillstånd för förvärv av en kvalificerad andel

av aktierna innebär att det inte är den förvärvade postens storlek i och för sig

som är avgörande. Det avgörande är i stället om förvärvet ensamt eller

tillsammans med de aktier, som förvärvaren redan har i bolaget, medför att

gränsen på 10 % uppnås eller att förvärvaren på annat sätt får ett bestämmande

inflytande över ledningen av bolaget.

 Vid förvärv av konvertibla skuldebrev eller skuldebrev med optionsrätt till

nyteckning av aktier krävs inte något tillstånd. Skälet för detta är att

innehavaren av sådana skuldebrev inte kan utöva något inflytande över bolaget.

När skuldebreven byts mot aktier uppkommer däremot ett förvärv som omfattas av

förevarande bestämmelser. Aktier som erhålls vid nyemission eller fondemission

med företrädesrätt i förhållande till tidigare innehav förändrar inte de

tidigare andelsförhållandena. Förvärv av ny- och fondemitterade aktier medför

därför vanligen inte någon separat prövning. Det bör framhållas att lagtexten

inte anvisar något undantag för aktier som förvärvas som gåva eller genom de

familjerättsliga fången bodelning, arv och testamente. I dessa fall måste

skyldigheten att söka tillstånd fullgöras snarast möjligt efter förvärvet.

Undantag från kravet på tillstånd görs inte heller för aktier som inlöses på

grund av hembudsskyldighet eller som förvärvas vid bolagsfusioner.

 Med uttrycket "direkt eller indirekt förvärv" avses t.ex. det fallet att en

person dels själv förvärvar fem procent av kapitalet eller rösterna i ett värde-

pappersbolag, dels äger ett företag som i sin tur äger sju procent. Med indirekt

ägande kan i vissa fall även avses det fallet att flera personer inom samma

familj innehar aktier i det aktuella bolaget. Att det kan uppstå tveksamheter

huruvida ägarprövningsbestämmelserna skall tillämpas på ett visst innehav eller

inte bör tillmätas betydelse när Finansinspektionen överväger ett ingripande

enligt 3 e §.

 Paragrafen har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.9)

6 kap. 3 b §

Bestämmelsen anger grundförutsättningen för lämplighetsbedömningen. Om

aktieförvärvaren kan antas komma att motverka en sund utveckling av

värdepappersrörelsen får inspektionen vägra tillstånd. Kriteriet anknyter till

sundhetsbegreppet i 1 kap. 7 §. En bedömning av lämpligheten hos en innehavare

av aktier i ett värdepappersbolag måste ha som utgångspunkt att det är ett

sådant bolags speciella funktioner som skall säkerställas. Den enskilda eller

juridiska person som genom sitt agerande på ett eller annat sätt direkt

motverkar en sund utveckling av verksamheten i ett värdepappersbolag, skall inte

heller kunna äga någon större aktiepost i bolaget.

 När det gäller de omständigheter som kan föranleda att en person eller ett

företag bedöms som "olämplig" i detta sammanhang bör hänsyn tas till t.ex. jävs-

förhållanden, allmän vandel och konkurstillstånd.

 Som angetts i allmänmotiveringen (avsnitt 5.9) har regler om ägarprövning redan

införts beträffande banker och kreditmarknadsbolag. Den förevarande paragrafen

är en direkt motsvarighet till 7 kap. 11 § bankrörelselagen. I

författningskommentaren till detta lagrum (prop. 1992/93:89 s. 195-199) har

lämnats en utförlig redovisning av vilka omständigheter som bör beaktas vid

ägarprövningen. Det som har uttalats där om prövningen enligt bankrörelselagen

är i tillämpliga delar gällande även för prövningen enligt värdepappersrörelse-

lagen.

 Beslut i ett tillståndsärende skall meddelas inom tre månader. Inspektionen bör

dock inom den angivna tidsgränsen handlägga ärendena med stor skyndsamhet. I

klara fall bör besked kunna lämnas i det närmaste omgående.

6 kap. 3 c §

Paragrafen föreskriver en anmälningsskyldighet för den som avyttrar ett

kvalificerat innehav av aktier eller en så stor andel av sitt innehav att det

återstående innehavet understiger något av de gränsvärden som anges i 3 a §.

6 kap. 3 d §

I paragrafen finns bestämmelser om skyldighet för ett värdepappersbolag att

lämna uppgifter om aktieägare som har ett kvalificerat innehav.

6 kap. 3 e §

Principen att tillsynsmyndigheterna skall kunna ingripa mot en aktieägare som

visar sig vara olämplig slås fast i artikel 9.5 i investeringstjänstedirektivet.

När det gäller sanktionerna mot en sådan ägare ges exempel på åtgärder som

medlemsstaterna kan föreskriva. En sådan åtgärd är att rösträtten kan upphävas

för de aktier som innehas av en aktieägare som har missbrukat sin ställning.

 Ett ingripande från Finansinspektionen kan ske dels om en aktieförvärvare

bryter mot förpliktelsen att ansöka om tillstånd enligt 3 a § eller förvärvar

aktier i strid mot inspektionens beslut enligt 3 b §, dels om en ägare till ett

kvalificerat innehav av aktier utövar eller kan antas komma att utöva sitt

inflytande på ett sätt som motverkar en sund utveckling av verksamheten i

bolaget. Här skall alltså göras samma bedömning som vid ansökningsförfarandet.

Denna bygger som tidigare angetts på sundhetskravet i 2 kap. 1 §. Principen är

således att samma kvalitativa krav skall ställas på en aktieägare oavsett i

vilket sammanhang frågan om personens lämplighet att vara aktieägare blir

aktuell.

 Bestämmelsen bygger på den grundläggande principen att inspektionen skall kunna

ingripa endast i allvarliga fall. Att en aktieägare blir försatt i konkurs,

åläggs näringsförbud eller döms för allvarligare brottslighet kan lätt

konstateras men kan knappast ensamt anses vara till skada för bolaget, i vart

fall inte om ägandet motsvarar mindre än 50 % av kapitalet eller samtliga

röster. Därutöver krävs att det finns anledning att anta att ägaren kommer att

utöva sitt inflytande så att en sund utveckling av verksamheten är i farozonen.

Gränsen för när sanktioner skall tillgripas bör självfallet vara lägre om det

blivit klarlagt att en ägare verkligen missbrukar sitt inflytande än om det bara

finns ett antagande om att så kan bli fallet.

 I paragrafen anvisas två åtgärder som inspektionen kan vidta mot en aktieägare

som motverkar en sund utveckling av verksamheten i ett värdepappersbolag. För

det första får inspektionen, om det bedöms nödvändigt för att bryta en ägares

inflytande över bolagets verksamhet, besluta att ägarens aktier inte får före-

trädas vid bolagsstämman. Bestämmelsen är utformad så att rösträtten upphör

redan i och med att inspektionen har förordnat om detta. Att beslutet vunnit

laga kraft krävs således inte. För det andra får Finansinspektionen förelägga

aktieägaren att sälja den del av aktieinnehavet som medför att innehavet är

kvalificerat. Samma åtgärder får vidtas mot en aktieägare som underlåtit att

söka tillstånd enligt 3 a § eller som genomfört ett förvärv i strid med inspek-

tionens beslut. I dessa fall gäller vidare att röster som avgetts för sådana

aktier kan förklaras ogiltiga.

 Om det uppkommer missförhållanden av så allvarligt slag att man från

inspektionens sida överväger att ingripa, är det lämpligt att inspektionen i

första hand försöker åstadkomma rättelse med andra medel än "frysning" av

rösträtten. Det kan t.ex. visa sig vara tillräckligt om förhållandena påtalas

för de andra ägarna eller bolagets ledning. Om det är nödvändigt har

inspektionen enligt 6 kap. 6 § formell rätt att sammankalla stämma och

styrelse. Misslyckas förhandlingarna, kanske beroende på att ifrågavarande

aktieägare inte är beredd att acceptera reglerna för verksamheten, finns inte

längre samma skäl att försöka undvika ett beslut om att aktier inte får

företrädas vid bolagsstämma i bolaget.

 Att en större aktieägare inte kan utöva rösträtten för sina aktier är

naturligtvis ett allvarligt ingrepp. Åtgärden kan också medföra negativa

verkningar för bolagets skötsel. Om en "frysning" av en aktieägares rösträtt

gäller under en längre tid kan osäkerhet uppstå i ledningen, andra aktieägare

får ett ökat inflytande osv. Det är därför angeläget att frysningen inte består

längre än nödvändigt. I vissa fall kan de omständigheter som föranlett beslutet

vara av övergående karaktär. Detta kan t.ex vara fallet om en förvärvare på

grund av förbiseende eller annat misstag inte ansökt om tillstånd till

förvärvet, men vid en senare prövning inte visar sig vara olämplig som ägare.

Förbudet att utöva rösträtt för aktierna kan då upphävas snabbt. Ingripandet har

då varit temporärt. I andra fall kan skälen för beslutet bestå. Detta kan gälla

t.ex. en ägare som bedöms vara personligt olämplig och olämpligheten inte sägas

vara av övergående natur. En aktieägare som fråntagits rösträtten för sina

aktier kan mycket väl finna detta vara anledning att sälja aktierna. I så fall

upphör den osäkerhet för ledningen av bolaget som tidigare nämnts. Det kan

emellertid inte förutsättas att en sådan frivillig försäljning alltid kommer att

ske. För att komma till rätta med en sådan situation med en aktieägare som ut-

övat sitt inflytande på ett sådant sätt att hans lämplighet för överskådlig

framtid kan ifrågasättas men aktierna inte avyttras frivilligt får inspektionen

förelägga ägaren att avyttra aktierna. En försäljning på grund av ett sådant

föreläggande får genomföras i sådan takt att onödiga förluster undviks.

 Ett föreläggande om avyttring kan bara avse det antal aktier som medför att

innehavet är ett kvalificerat sådant. Inspektionen skall ju endast pröva

lämpligheten hos aktieägare som kan utöva ett väsentligt inflytande över

bolagets ledning.

 Av paragrafens fjärde stycke framgår att aktier som omfattas av ett före-

läggande om avyttring eller ett beslut enligt första eller andra stycket, inte

skall medräknas när det krävs viss röstmajoritet för att ett beslut skall bli

giltigt.

6 kap. 4 §

Ändringen är redaktionell. Att Finansinspektionens tillsyn enligt lagen skall

avse värdepappersinstituten framgår av 1 §.

6 kap. 5 §

Bestämmelsen har ändrats så att den avser endast svenska värdepappersinstitut.

Ändringen är en följd av den ändrade definitionen av det sistnämnda begreppet.

6 kap. 6 §

Paragrafen har av samma skäl som i fråga om 6 kap. 5 § ändrats så att den gäller

svenska värdepappersinstitut.

6 kap. 6 a §

I paragrafen finns bestämmelser som, beträffande företag hemmahörande inom EES,

skall underlätta för hemlandets behöriga myndigheter att utöva tillsyn över den

verksamhet som bedrivs i värdlandet. Finansinspektionen skall således lämna

tillsynsmyndigheten i företagets hemland all den information denna myndighet

behöver för sin tillsyn över företaget.

6 kap. 6 b §

I paragrafen, som är ny, har tagits in bestämmelser som härrör från artikel 24 i

investeringstjänstedirektivet. Som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt

5.8) ligger huvudansvaret för tillsynen över filialer till utländska företag på

tillsynsmyndigheten i företagets hemland. För att dessa myndigheter skall kunna

skaffa sig all den information de behöver för att uppfylla sitt tillsynsansvar

har i första stycket införts en möjlighet för hemlandsmyndigheten att inspektera

filialerna efter anmälan till behörig myndighet i värdlandet.

 Enligt andra stycket kan hemlandsmyndigheten i stället begära att Finans-

inspektionen skall företa en sådan undersökning. Inspektionen kan i en sådan

situation i stället tillåta att undersökningen görs av revisorer eller andra

experter. Kostnaden för en sådan undersökning med hjälp av utomstående sak-

kunniga får bäras av den utländska tillsynsmyndigheten eller av företaget självt

i enlighet med reglerna i företagets hemland.

6 kap. 7 §

Paragrafens tillämpningsområde har ändrats till att avse svenska värde-

pappersinstitut. Ingripanden mot utländska företag reglas i 8 b-d §§.

6 kap. 8 §

Möjligheten att förelägga ett företag att upphöra med handeln på en viss marknad

har inskränkts till att gälla svenska värdepappersinstitut. På vilka marknader

ett utländskt företag lämpligen bör vara verksamt är i första hand en fråga för

tillsynsmyndigheten i företagets hemland.

6 kap. 8 a §

Paragrafen, som gäller svenska värdepappersbolags verksamhet i ett annat

EES-land, är ny.

 I artikel 19.3 i investeringstjänstedirektivet anges att om ett värdepappers-

företag, som driver verksamhet genom filial eller genom direkt tillhandahållande

av tjänster inom ett medlemslands territorium, inte efterlever de föreskrifter

som värdlandet utfärdat med stöd av direktivet, så skall värdlandets behöriga

myndigheter förelägga företaget att vidta rättelse. Av punkten 4 i samma artikel

framgår att om företaget trots föreläggandet inte upphör att bryta mot före-

skrifterna så skall anmälan ske till hemlandets behöriga myndigheter, vilka har

att vidta alla de åtgärder mot företaget som erfordras för att åstadkomma

rättelse.

 Genom förevarande paragraf införs en uttrycklig möjlighet för Finans-

inspektionen att ingripa mot ett svenskt värdepappersbolag som, enligt uppgift

från en tillsynsmyndighet i ett annat land inom EES, inte följer utfärdade före-

lägganden om rättelse som myndigheten är behörig att meddela. Finansinspektionen

får för varje enskilt fall avgöra vilken av de i 7, 9 och 9 a §§ angivna åt-

gärderna som kan vara lämpligast för att uppnå önskat resultat.

 Av paragrafens sista led framgår att tillsynsmyndigheten i värdlandet skall

hållas underrättad om de åtgärder som inspektionen vidtar.

 Det kan anmärkas att med införandet av denna regel beträffande ingripande-

möjligheter mot de svenska värdepappersbolagens verksamhet inom EES avses ingen

ändring vad beträffar inspektionens möjligheter till ingripanden mot motsvarande

verksamhet i länder utanför EES.

6 kap. 8 b §

Genom paragrafen införs i lagen de regler i investeringstjänstedirektivet som

rör proceduren för ingripanden mot värdepappersföretag som inte följer

värdlandets bestämmelser för verksamhet i en filial eller för verksamhet som

sker genom direkt tillhandahållande av tjänster inom landets gränser.

 Som framgår av bestämmelsens innehåll skall Finansinspektionen i första hand

försöka komma till rätta med regelöverträdelser genom att utfärda förelägganden

om rättelse. Om det inte hjälper skall inspektionen underrätta behörig myndighet

i företagets hemland om överträdelsen så att den myndigheten kan vidta de

åtgärder mot företaget som krävs för att åstadkomma rättelse (jfr den föreslagna

bestämmelsen i 8 a §). Eftersom det är hemlandets myndigheter som har

auktoriserat företaget så har dessa myndigheter också normalt större möjligheter

att på ett effektivt sätt ingripa mot regelstridiga förfaranden. Enligt

direktivet skall hemlandets myndigheter hålla tillsynsmyndigheten i värdlandet

underrättad om vilka åtgärder som vidtas mot företaget. Skulle företaget inte

upphöra med överträdelserna trots de åtgärder som vidtagits av hemlandet eller

beroende på att sådana åtgärder visat sig otillräckliga eller av någon anledning

inte kan genomföras i det landet, så får inspektionen gå vidare för att komma

till rätta med missförhållandena. Vad som då återstår är att förbjuda företaget

att göra nya åtaganden i Sverige. Innan förbud meddelas skall

tillsynsmyndigheten i hemlandet underrättas.

 I brådskande fall kan Finansinspektionen meddela förbud utan att först

underrätta hemlandets behöriga myndighet. Även i brådskande fall måste

emellertid inspektionen först försöka komma till rätta med en rättsstridig

verksamhet genom ett föreläggande om rättelse. Följer inte företaget detta

föreläggande kan inspektionen omedelbart förbjuda företaget att göra nya

åtaganden. Underrättelse om att företaget vägrat vidta erforderlig rättelse och

att förbud meddelats skall därefter sändas så snart som möjligt till hem-

landsmyndigheten.

6 kap. 8 c §

Paragrafen grundar sig på en bestämmelse i artikel 19.9 i investeringstjänste-

direktivet som förskriver en skyldighet att vid återkallelse av auktorisation

meddela myndigheterna i de länder där företaget som fått sin auktorisation

återkallad driver verksamhet genom filial eller direkt tillhandahållande av

tjänster. Värdländernas myndigheter skall då vidta de åtgärder som krävs för att

hindra företaget att ingå nya åtaganden inom dessa länders gränser.

6 kap. 8 d §

Paragrafen behandlar Finansinspektionens möjligheter att ingripa mot utländska

företag som med tillstånd enligt 2 kap. 7 § driver värdepappersrörelse genom

filial här i landet.

 I tredje stycket anges inspektionens underrättelseskyldighet när ingripande har

skett enligt paragrafens bestämmelser. Ansvaret för tillsynen över ett företag

med filial i Sverige är delat mellan de svenska myndigheterna och myndigheterna

i företagets hemland. Det är därför väsentligt att rutiner etableras för

samarbete mellan inspektionsmyndigheterna i berörda länder så att tillsynen blir

så effektiv som möjligt.

6 kap. 9 §

I paragrafen regleras i vilka fall Finansinspektionen skall återkalla ett

tillstånd som har meddelats ett värdepappersbolag.

 Första stycket har disponerats om och efter mönster av bankrörelse- och

kreditmarknadsbolagslagen kompletterats med ytterligare återkallelsegrunder.

Dessa återfinns också i investeringstjänstedirektivet (artikel 3.7).

 Paragrafen innehåller för närvarande en regel om att ett värdepappersbolags

tillstånd att bedriva verksamhet skall återkallas om bolagets egna kapital

understiger 2/3 av det registrerade aktiekapitalet och bristen inte täckts inom

tre månader efter det att den blev känd för bolaget. Denna regel ersätts med en

liknande föreskrift i andra stycket som innebär att tillståndet skall återkallas

om bolagets kapitalbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i 5 kap. 1

§, dvs. det startkapital som enligt 2 kap. 5 § krävdes när rörelsen påbörjades.

 Paragrafens tredje, fjärde och femte stycken har av redaktionella skäl flyttats

till en ny paragraf, 9 a §.

6 kap. 9 a §

Första, andra och tredje styckena har flyttats från 9 §. I första stycket har

gjorts en följdjustering till omdispositionen av det stycket. Andra och tredje

styckena är oförändrade.

6 kap. 10 §

Paragrafen har justerats främst med anledning av att vissa banker, kredit-

institut och värdepappersföretag hemmahörande i ett annat land inom EES får

driva värdepappersrörelse i Sverige med stöd av sin hemlandsauktorisation, dvs.

utan att det krävs något tillstånd här. Bestämmelser om detta finns i 1 kap. 3 c

och d §§. Paragrafen skall även tillämpas i andra fall då verksamhet som

regleras i lagen får bedrivas utan tillstånd, t.ex. vid sådan förmedling av

fondandelar som försäkringsmäklare kan bedriva enligt 1 kap. 3 b §.

6 kap. 11 §

Paragrafen har ändrats så att skyldigheten att bekosta Finansinspektionens

verksamhet med årliga avgifter kommer att gälla även utländska företag som

driver verksamhet från filial här i landet. Motsvarande regler finns i 7 kap. 22

§ bankrörelselagen (1987:617) och 23 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag.

7 kap. 2 §

Paragrafen är ny och grundar sig på bestämmelser i EG:s direktiv om att

underlåtenhet att meddela ett beslut skall kunna bli föremål för prövning i

domstol.

 I artikel 26 i investeringstjänstedirektivet finns en allmän bestämmelse om

rätt att överklaga beslut till domstol. Där stadgas bl.a. att möjlighet skall

finnas att klaga till domstol då inget beslut har fattats inom sex månader från

det att en fullständig ansökan om auktorisation har getts in. I artikel 17.3

finns en särskild bestämmelse med samma innehåll såvitt gäller underlåtenhet att

översända underrättelse om filialetablering inom EES. Tiden inom vilken beslut

måste fattas är emellertid här tre månader i stället för sex. Bestämmelserna har

behandlats ytterligare i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.10).

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Lagen föreslås i sina huvuddelar träda i kraft den 1 januari 1996 i enlighet med

bestämmelserna i kapitalkravs- och investeringstjänstedirektiven. I punkten 1

anges dock att lagen såvitt avser vissa paragrafer som inte grundas på dessa

direktiv skall träda i kraft den 1 januari 1995. Detta gäller bestämmelserna om

undantag från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde i 1 kap. 1 §, om

försäkringsmäklares förmedling av fondandelar i 1 kap. 3 b §, värdepappersbolags

möjligheter att som pant ta emot aktier i moderbolag i 3 kap. 6 § samt om

värdepappersbolags förvärv av aktier i moderbolag i 4 kap. 5 §. Detsamma gäller

upphävandet av bestämmelserna om enhandsengagemang och kapitaltäckning i 3 kap.

7 § resp. 5 kap. 2-4 §§. Motsvarande regler tas in i den nya lagen om kapital-

täckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag som i

dessa delar föreslås träda i kraft den 1 januari 1995.

 I 5 kap. 1 § andra stycket anges att ett värdepappersbolags kapitalbas inte får

understiga det belopp för startkapital som föreskrivs enligt de ändrade

bestämmelserna i 2 kap. 5 §. Normalt skall, enligt 6 kap. 9 § andra stycket,

verksamhetstillståndet återkallas i fall när kapitalbasen under tre månaders tid

inte kunnat hållas i nivå med det föreskrivna startkapitalet. Dessa bestämmelser

kan inte tillämpas i fråga om värdepappersbolag som beviljats tillstånd och

påbörjat sin verksamhet innan lagändringarna trätt i kraft. I punkt 2 har därför

tagits in en kompletterande regel, enligt vilken referensnivån för kapitalbasen

i stället skall motsvara startkapitalkravet beräknat efter ecu-kursen per dagen

för ikraftträdandet.

 De ändringar som föreslås i 3 kap. 4 § innebär att vissa av de sidoverksamheter

som ett värdepappersbolag nu kan bedriva med stöd av sin grundläggande

auktorisation kommer att fordra särskilt tillstånd. Vidare införs som en ny

tillståndspliktig sidoverksamhet valutaväxlingstransaktioner. I punkten 3 har

tagits in en uttrycklig regel om att frågor om tillstånd får prövas före lagens

ikraftträdande. Där ges också en kompletterande regel som innebär att en

tillståndspliktig verksamhet för vilken tillstånd sökts vid ikraftträdandet får

fortsättas till dess denna ansökan har prövats slutligt.

13.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

3 §

I paragrafen har gjorts en följdändring så att hänvisningen till lagen om

värdepappersrörelse kommer att omfatta även filialer till utländska företag

hemmahörande inom EES som bedriver verksamhet i Sverige med stöd av bestämmelsen

i den lagens 1 kap. 3 c §.

13.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:543) om

börs- och clearingverksamhet

3 kap. 1 §

Bestämmelsen i den nya punkten 3 har tillkommit för att uppfylla investe-

ringstjänstedirektivets regler om tillträde till reglerade marknader. Av dessa

regler (artikel 15) följer att utländska företag som i ett EES-land erhållit

auktorisation att tillhandahålla investeringstjänster i form av

kommissionshandel eller handel för egen räkning med finansiella instrument skall

kunna få börsmedlemskap. För att nå överensstämmelse med vad som gäller för

värdepappersinstitut enligt punkten 2 har även tagits med sådana EES-företag

vars hemlandsauktorisation inbegriper förmedlingsverksamhet. Såväl

värdepappersföretag som banker och andra kreditinstitut med tillstånd i ett

EES-land att driva nu angivna former av värdepappersrörelse kan få

börsmedlemskap. En förutsättning är emellertid att företaget i fråga uppfyller

de krav som börsen ställt upp för medlemskap och att företaget vid en prövning

av börsen anses vara lämpligt att delta i handeln där.

 Av investeringstjänstedirektivets bestämmelser (artikel 15.2) följer att

börsmedlemskap får nekas företag inom EES som inte iakttar de olika kraven

enligt kapitalkravsdirektivet (93/6/EEG) och den hemlandstillsyn som gäller

enligt detta direktiv. Ytterligare krav på kapital får ställas upp endast i

fråga om sådant som inte regleras i kapitalkravsdirektivet. En sådan sak är

tillträdesavgifter.

 I investeringstjänstedirektivet anges särskilt att tillträdet till en reglerad

marknad får vara villkorat av att marknadens administrativa och strukturella

regler samt handelsregler efterlevs. Som ytterligare förutsättningar för

tillträdet får enligt direktivet uppställas att yrkesmässiga krav som gäller för

personal som verkar på eller i anslutning till marknaden samt reglerna och

förfarandena för clearing och avveckling iakttas. Andra villkor som en börs

således kan ställa upp för medlemskap kan avse bl.a. krav på viss kompetens hos

företagets personal, adekvat utrustning vad gäller kommunikation samt teknisk

kapacitet i övrigt.

 I punkten 4, som motsvarar nuvarande punkten 3, har rekvisiten för börs-

medlemskap för utländska företag som inte har sitt hemland inom EES justerats så

att förutsättningarna för börsmedlemskap blir enhetliga med dem som gäller för

värdepappersinstitut och företag från ett EES-land. I punkten har genom ett

tillägg särskilt angetts att företaget i sitt hemland skall stå under

betryggande tillsyn. Detta innebär ett krav på att de utländska företag som

avses i punkten 4 skall stå under en likartad tillsyn som företagen från ett

EES-land. I fråga om krav på kapital gäller som förutsättning för medlemskap den

allmänna bestämmelsen i denna paragrafs sista stycke, dvs. att företaget skall

ha tillräckliga finansiella resurser. En börs får dock inte såsom förutsättning

för medlemskap ställa strängare krav i fråga om den finansiella styrkan på

företag med säte i ett land utanför EES än på EES-företag.

 Enligt 2 kap. 1 § lagen om börs- och clearingverksamhet gäller principen om

fritt tillträde dvs. att var och en som uppfyller de krav som ställs i lagen och

av börsen skall få bli börsmedlem. Vidare följer av den i samma paragraf

uppställda neutralitetsprincipen att börser i sin verksamhet skall behandla

samtliga medlemmar lika. Inga medlemmar får således särbehandlas, positivt eller

negativt, utan alla kontakter som förekommer med medlemmarna skall följa

uppställda regler för verksamheten. Av de angivna principerna följer vidare att

en börs inte får ställa strängare krav i fråga om medlemskap och deltagande i

handeln på företag som anges i punkten 4 än på företag från ett EES-land.

 Stockholms Fondbörs AB föreslår i sitt remissvar att det även görs ändringar i

fjärde stycket. Fondbörsen vill att uttrycket "tillräckliga finansiella

resurser" ersätts med en hänvisning till 2 kap. 5 § lagen om värdepappersrörelse

i vilken paragraf - i den nya lydelse som här föreslås - anges kraven på bundet

eget kapital för värdepappersbolag. Fondbörsen menar att detta skulle tydliggöra

att innebörden av kravet på finansiella resurser i fortsättningen styrs av de

bestämmelser om kapitalkrav som finns i kapitalkravsdirektivet. Det finns

emellertid vissa problem med att använda en sådan hänvisning. I den aktuella

paragrafen regleras enbart kravet på startkapital. Direktivet om kapitalkrav ger

dock utrymme att av börsmedlem fordra att även kraven på kapitaltäckning för

kreditrisker och marknadsrisker uppfylls (se artikel 15.2). En hänvisning till

bestämmelsen i lagen om värdepappersrörelse skulle i onödan inskränka denna

möjlighet. De i bestämmelsen angivna beloppen ansluter till de miniminivåer på

startkapital som föreskrivs i kapitalkravsdirektivet. Det kan emellertid inte

uteslutas att beloppen i framtiden kan behöva höjas över dessa nivåer. Det

innebär dock inte att de eventuella högre kraven kan tillämpas av en börs

gentemot institut från annat EES-land så länge de uppfyller de kapitalnivåer som

gäller i hemlandet. En hänvisning till 2 kap. 5 § lagen om värdepappersrörelse

skulle i sådant fall bli missvisande. Mot bakgrund av bl.a. dessa omständigheter

har det ansetts mindre lämpligt att vidta den av Fondbörsen föreslagna

ändringen.

4 kap. 3 §

I paragrafen har gjorts ändringar som är betingade av investeringstjänste-

direktivets detaljbestämmelser om genomlysningen av handeln vid en reglerad

marknad (artikel 21). Direktivet anger i vilka särskilda situationer som

informationskravet kan mildras eller efterges. Vidare öppnar direktivet en

möjlighet för de behöriga myndigheterna att föreskriva mer flexibla villkor

särskilt vad gäller tidpunkten för offentliggörandet, när det gäller

obligationer och liknande instrument.

 Det har överlämnats till regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen att utforma föreskrifter om tidpunkten och formerna för

offentliggörandet av kurser och omsättningsuppgifter samt om villkoren för att i

särskilda situationer t. ex. medge viss tidsförskjutning av offentliggörandet

eller helt efterge detta krav. EES-avtalets minimivillkor skall därvid utgöra

basen för de detaljföreskrifter som skall utarbetas. Föreskrifterna kan givetvis

innehålla strängare villkor än minimistandarden, men måste då gälla generellt

utan diskriminering.

4 kap. 4 §

Paragrafen har tillförts ett undantag från börsmedlems skyldighet att till

börsen rapportera sådana avslut i vid börsen noterade finansiella instrument som

gjorts utanför börsen. Undantaget har tillkommit på initiativ av bl.a. Stockholm

Fondbörs AB som i sitt remissvar påtalar att det kan uppstå situationer i vilka

börsmedlemmar tvingas att rapportera samma affär till flera börser. Börsen menar

att detta är särskilt påtagligt i fråga om utländska börsmedlemmar som har

rapporteringskrav även i hemlandet. Som exempel nämns att ett danskt

medlemsföretag som handlar Volvoaktier på Londonbörsen till kunder i England

måste rapportera samma affär till börserna i London, Stockholm och Köpenhamn.

 Som framgår av allmänmotiveringen (avsnitt 5.7) regleras i investerings-

tjänstedirektivet enbart rapportering till hemlandet av transaktioner i

finansiella instrument som ett värdepappersföretag gör genom en filial i ett

annat EES-land eller genom gränsöverskridande verksamhet riktad till ett sådant

land. Från rapporteringskravet får enligt artikel 20.2 undantas sådana

transaktioner som utförs på en reglerad marknad i värdlandet och som är föremål

för rapportering där. Den bakomliggande tanken med detta undantag är

uppenbarligen att dubbla rapporteringar skall kunna undvikas beträffande affärer

som sker på en reglerad marknad inom EES. I linje härmed bör därför från

rapporteringskravet enligt den förevarande paragrafen undantas sådana

transaktioner som börsmedlemmen rapporterar till annan börs inom EES. Undantaget

bör gälla både inhemska och utländska börsmedlemmar.

 Genom en ändring i 1 kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse vidgas de svenska

värdepappersinstitutens rapporteringsplikt på grund av reglerna i artikel 20 i

direktivet om investeringstjänster. Utvidgningen gäller i fråga om transaktioner

i finansiella instrument som sker genom filial i ett annat EES-land eller genom

gränsöverskridande verksamhet. Som framgår av författningskommentaren till

ändringen kan antas att ett motsvarande undantag från rapporteringsplikten som

här föreslås gälla för börsmedlemmar kommer att tas in i de föreskrifter som

närmare skall reglera rapporteringsplikten.

7 kap. 2 a §

Bestämmelsen har behandlats närmare i allmänmotiveringen (avsnitt 5.6).

7 kap. 4 §

Såsom behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.7) har inte samma stränga krav

på omedelbart offentliggörande av kurser och omsättningsuppgifter som föreskrivs

för börs uppställts för auktoriserade marknadsplatser. Syftet med detta har

varit att ge större mått av flexibilitet vid organisationen av handel på en

auktoriserad marknadsplats. För en sådan marknadsplats saknas för närvarande i

lagen uppställda krav på vid vilken tidpunkt information skall lämnas.

Investeringstjänstedirektivet (artikel 21) föreskriver emellertid vissa

minimivillkor vad gäller genomlysningen vid en reglerad marknad. En anpassning

till direktivet i denna del fordrar att den allmänt hållna bestämmelsen i denna

paragraf kompletteras. Därför har i paragrafen införts en bestämmelse som

föreskriver skyldighet att - i den ordning och omfattning som regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande Finansinspektionen föreskriver - offentliggöra

information om kurser och omsättningsuppgifter beträffande varje finansiellt

instrument som noteras vid marknadsplatsen. Dessa föreskrifter måste minst

uppfylla de minimikrav som direktivet uppställer.

8 kap. 6 §

Paragrafen har tillförts ett nytt andra stycke. Bestämmelsen i det nya stycket

innebär att sådana värdepappersinstitut och utländska företag som enligt 3 kap.

1 § första stycket 2-4 och 7 kap. 2 a § kan få tillträde till en börs resp. en

auktoriserad marknadsplats även skall ha möjlighet att bli medlem i eller få

tillträde till en clearingorganisation som betjänar en börs eller en

auktoriserad marknadsplats.

 Villkoret för medlemskap är att värdepappersföretaget uppfyller kraven på

kapital och hemlandstillsyn enligt kapitalkravsdirektivet. Ytterligare krav på

kapital kan bara ställas för förhållanden som inte täcks av bestämmelserna i

kapitalkravsdirektivet, såsom i fråga om exempelvis tillträdesavgifter.

Särskilda krav kan vidare ställas upp av en clearingorganisation beträffande

säkerheter och garantier för åtagandenas säkerställande och på teknisk

kapacitet, exempelvis på en medlems data- och kommunikationssystem.

 Bestämmelsen har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.6).

 I fjärde stycket, som motsvarar nuvarande tredje stycket, har en redaktionell

ändring gjorts till följd av införandet av ett nytt andra stycke.

13.11 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag

Upphävande av 3 kap. 9 §

Paragrafen är upphävd.

 Bestämmelser som reglerar begränsningar av ett kreditmarknadsbolags stora

exponeringar har flyttats till 5 kap. 1 och 3 §§ i den föreslagna lagen om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Upphävande av 4 kap. 2-4 §§

Bestämmelserna har upphävts därför att regler med motsvarande innehåll förts in

i den nya lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar (se närmare avsnitt

6.6).

2 kap. 1 §

Paragrafen har kompletterats med ytterligare förutsättning för beviljande av

tillstånd. Tillägget innebär att det i lagtexten klart anges att det i

Finansinspektionens prövning av en tillståndsansökan ingår att göra en lämp-

lighetsprövning av de tilltänkta ägarna med kvalificerade innehav i bolaget.

Ändringen innebär i sak ingen nyhet eftersom det hittills ansetts att denna

prövning ligger i kravet på att den planerade rörelsen skall kunna antas komma

att uppfylla kraven på en sund verksamhet. Skälen för tillägget har redovisats i

allmänmotiveringen (avsnitt 9).

 Bestämmelser om ägarprövning i vissa andra fall av förvärv av aktier i ett

kreditmarknadsbolag finns i 5 kap.

3 kap. 2 §

I tredje stycket har gjorts en redaktionell ändring med anledning av att

bestämmelserna i 1 kap. 3 a § lagen om värdepappersrörelse flyttats och delats

upp i två nya paragrafer, 1 kap. 3 d och 3 e §§.

4 kap. 1 §

Paragrafens första stycke har fått ny lydelse. Den innehåller en förklaring om

att reglerna om kapitaltäckning och stora exponeringar finns i den föreslagna

lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag. Reglerna om kapitaltäckning för kreditrisker i 4 kap. 1-4 §§

har ersatts av bestämmelser i den nya lagen. Härigenom har samtliga paragrafer i

4 kap. utom 1 § kunnat tas bort ur den förevarande lagen.

 Bestämmelserna i andra och tredje styckena om att ett kreditmarknadsbolags

kapitalbas inte får understiga den lägsta nivå för startkapital som krävdes när

verksamheten påbörjades, har justerats med hänsyn till att reglerna om

kapitaltäckning överförts till en särskild lag. Även om ett kreditmarknadsbolags

kapitalbas är tillräckligt stor för att uppfylla kapitaltäckningskraven får den

inte understiga startkapitalet. Om så skulle ske kan bolagets tillstånd

återkallas enligt bestämmelserna i 5 kap. 17 §.

13.12 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande

7 kap. 2 §

Justeringen i paragrafen har skett för att beakta den ändrade paragrafindel-

ningen i 6 kap. lagen om värdepappersrörelse.

13.13 Förslagen till ändring i lagen (1980:1097) om Svenska

skeppshypotekskassan, sparbankslagen (1987:619),

föreningsbankslagen (1987:620) och lagen (1990:655) om

återföring av obeskattade reserver

Bestämmelserna om kapitaltäckning och kapitalbas i de aktuella lagarna har

upphävts som en följd av att regler av motsvarande innehåll för samtliga berörda

institut samlats i den föreslagna nya lagen om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 De föreslagna ändringarna i sparbankslagen, föreningsbankslagen och lagen om

återföring av obeskattade reserver är vidare konsekvenser av att bestämmelserna

om kapitaltäckning och kapitalbas har upphävts i 2 kap. 9-11 §§ bankrörelselagen

och 5 kap. 1-4 §§ lagen om värdepappersrörelse samt att bestämmelser av

motsvarande innehåll införts i den föreslagna nya kapitaltäckningslagen och där

sammanförts med de nya kapitaltäckningsreglerna avseende marknadsrisker.

Ändringarna avser huvudsakligen hänvisningarna till de ovan nämnda

kapitaltäckningsbestämmelserna, vilka nu ersatts med hänvisningar till den nya

lagen. Härigenom kommer hänvisningarna att omfatta även de nya kapitalkravsreg-

lerna avseende marknadsrisker.

13.14 Förslaget till lag om ändring i uppbördslagen

(1953:272)

10 §

I lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter har intagits en ny

bestämmelse, 3 kap. 32 b §, enligt vilken utländska kreditinstitut eller

värdepappersföretag som är verksamma i Sverige utan filialetablering här skall

lämna en skriftlig förbindelse att årligen lämna kontrolluppgift enligt 3 kap.

22, 25 a eller 27 § samma lag. Vid utbetalning av ränta eller utdelning för

vilken kontrolluppgift skall lämnas enligt dessa paragrafer följer skyldighet

för den som har att avge kontrolluppgift att göra skatteavdrag för betalning av

preliminär A-skatt. En sådan skyldighet att innehålla preliminär skatt bör inte

åläggas de nu aktuella utländska företagen. I 10 § femte stycket uppbördslagen

tas därför in en ny punkt j, enligt vilken preliminär A-skatt inte skall utgå

för ränta eller utdelning för vilken kontrolluppgift skall lämnas enligt sådan

förbindelse som avses i 3 kap. 32 b § lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter.

13.15 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:806) om

ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

3 kap. 6 §

Paragrafen har ändrats så att det blir möjligt för värdepappersbolag som är

dotterbolag till ett försäkringsbolag att under de förutsättningar som i övrigt

gäller enligt bestämmelsen som pant ta emot aktier i moderbolaget. Motsvarande

ändring i fråga om förvärv av aktier görs i 4 kap. 5 §. Ändringarna har

kommenterats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.11).

4 kap. 5 §

I paragrafen görs för värdepappersbolag och svenska bankinstitut med tillstånd

att bedriva värdepappersrörelse ett begränsat undantag från aktiebolagslagens

och bankaktiebolagslagens principiella förbud mot förvärv av egna aktier och

aktier i moderbolag. För att uppnå terminologisk överensstämmelse med övriga

paragrafer i kapitlet har bestämmelsens tillämpningsområde ändrats så att det

omfattar svenska värdepappersinstitut. Ändringen innebär ingen materiell

skillnad i förhållande till vad som gäller nu.

 Undantagsregeln utvidgas vidare i materiellt avseende till att gälla även det

förbud för försäkringsbolag att förvärva egna aktier och aktier i moderbolag som

finns i 6 kap. 9 § försäkringsrörelselagen (1987:713). Ändringen innebär att det

blir möjligt för ett svenskt värdepappersinstitut som är dotterbolag till ett

försäkringsföretag att under de förutsättningar och i den omfattning som anges i

paragrafen förvärva aktier i moderbolaget. Regleringen blir härigenom enhetlig

för samtliga värdepappersinstitut oberoende av moderbolagets karaktär. Ändringen

har behandlats i allmänmotiveringen (avsnitt 5.11).

 293

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappers-

bolag

 Härigenom föreskrivs följande.

1 kap. Definitioner

1 § I denna lag betyder

 1. bank: bankaktiebolag, sparbank och föreningsbank,

 2. kreditmarknadsbolag: ett svenskt aktiebolag som har fått tillstånd att driva

finansieringsverksamhet enligt lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

 3. värdepappersbolag: ett svenskt aktiebolag som har fått tillstånd att driva

värdepappersrörelse enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

 4. kreditinstitut: bank, kreditmarknadsbolag och Svenska skeppshypotekskassan,

 5. institut: kreditinstitut och värdepappersbolag.

 6. finansiellt institut: ett svenskt eller utländskt företag som inte är

kreditinstitut eller värdepappersbolag eller motsvarande utländskt företag men

vars huvudsakliga verksamhet består i att förvärva aktier eller andelar eller

att driva valutahandel eller värdepappersrörelse eller att utföra en eller flera

av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § andra stycket 2-11 lagen (1992:1610)

om kreditmarknadsbolag,

 7. holdingföretag med finansiell verksamhet: ett finansiellt institut vars

dotterföretag uteslutande eller huvudsakligen utgörs av kreditinstitut, värde-

pappersbolag eller motsvarande utländskt företag eller finansiella institut,

dock att minst ett av dotterföretagen är kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 8. holdingföretag med blandad verksamhet: ett svenskt eller utländskt företag

som inte är ett holdingföretag med finansiell verksamhet men som har minst ett

dotterföretag som är kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 9. anknutet företag: ett svenskt eller utländskt företag vars huvudsakliga

verksamhet består i att äga eller förvalta fast egendom, tillhandahålla

datatjänster eller bedriva annan liknande verksamhet som har samband med ett

eller flera kreditinstituts eller värdepappersbolags eller motsvarande utländskt

företags huvudsakliga verksamhet,

 10. ägarintresse: ett direkt eller indirekt innehav av 20 % eller mer av

rösterna eller kapitalet i ett kreditinstitut eller värdepappersbolag eller

motsvarande utländskt företag, finansiellt institut eller anknutet företag.

2 § Om ett företag

 1. innehar mer än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar i en

svensk eller utländsk juridisk person,

 2. äger aktier eller andelar i en juridisk person och på grund av avtal med

andra delägare i denna förfogar över mer än hälften av rösterna för samtliga

aktier eller andelar,

 3. äger aktier eller andelar i en juridisk person och har rätt att utse eller

avsätta mer än hälften av ledamöterna i dess styrelse eller motsvarande

ledningsorgan, eller

 4. i annat fall än som avses i 3 på grund av avtal med en juridisk person eller

föreskrift i dess bolagsordning, bolagsavtal eller därmed jämförbara stadgar har

rätt att ensamt utöva ett bestämmande inflytande över denna,

är företaget moderföretag och den juridiska personen dotterföretag.

 Om ett dotterföretag, eller ett moderföretag och ett eller flera dotterföretag

tillsammans, eller flera dotterföretag tillsammans

 1. innehar mer än hälften av rösterna för samtliga aktier eller andelar i en

juridisk person,

 2. äger aktier eller andelar i en juridisk person och på grund av avtal med

andra delägare i denna förfogar över mer än hälften av rösterna för samtliga

aktier eller andelar, eller

 3. äger aktier eller andelar i en juridisk person och har rätt att utse eller

avsätta mer än hälften av ledamöterna i dess styrelse eller motsvarande

ledningsorgan,

är även en sådan juridisk person dotterföretag till moderföretaget.

 Moderföretag och dotterföretag utgör tillsammans en koncern.

 Med koncernföretag avses i denna lag företag inom samma koncern.

2 kap. Kapitalkrav och kapitalbas

Kapitalkrav

1 § Ett institut skall ha en kapitalbas som täcker summan av kapitalkraven för

kreditrisker enligt 2 § och marknadsrisker enligt 3 §.

 En och samma del av kapitalbasen får inte användas för att samtidigt täcka både

kreditrisker och marknadsrisker.

2 § För att uppfylla kapitalkravet för kreditrisker skall institutet vid varje

tidpunkt ha en kapitalbas, beräknad enligt 5 och 6 §§, som motsvarar minst 8 %

av värdet av institutets tillgångar och åtaganden beräknat enligt 3 kap. 1 §.

3 § För att uppfylla kapitalkravet för marknadsrisker skall institutet vid varje

tidpunkt ha en kapitalbas, beräknad enligt 5-7 §§, som täcker marknadsrisker

beräknade enligt 4 kap. 2-8 §§.

 Ett institut får, efter tillstånd av Finansinspektionen, beräkna kapitalkravet

för sådana marknadsrisker som avses i 4 kap. 2-7 §§ i enlighet med 2 § om

 1. handelslagrets storlek normalt inte överstiger 5 % av institutets totala

balansomslutning,

 2. värdet av positionerna i handelslagret normalt inte överstiger 15 miljoner

ecu, samt

 3. handelslagrets storlek och värdet av positionerna i handelslagret inte vid

något tillfälle överstiger 6 % av institutets totala balansomslutning respektive

20 miljoner ecu.

4 § Även om kraven enligt 2 och 3 §§ är uppfyllda får ett värdepappersbolags

kapitalbas, beräknad enligt 5-7 §§, aldrig understiga ett belopp som motsvarar

25 % av bolagets fasta omkostnader för det föregående året eller, om bolagets

verksamhet pågått i mindre än ett år, 25 % av de fasta omkostnader som angetts i

bolagets verksamhetsplan.

 Om omfattningen av bolagets verksamhet ändrats väsentligt sedan det föregående

året eller om Finansinspektionen finner att verksamhetsplanen behöver

korrigeras, får inspektionen besluta om ändring av kapitalkravet enligt första

stycket.

Kapitalbas

5 § Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter

avräkning enligt 6 §. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av

kapitalbasen.

 Med primärt kapital avses:

 A. I bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget kapital med

undantag för kumulativa preferensaktier, i sparbanker reservfonder, i

föreningsbanker eget kapital med undantag för förlagsinsatser samt i Svenska

skeppshypotekskassan kassans reservfond.

 B. I banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag kapitalandelen av

skatteutjämningsreserv och av periodiseringsfond.

 C. I banker och kreditmarknadsbolag kapitalandelen av det belopp som svarar mot

bankens eller bolagets reserver till följd av avskrivning på egendom som

upplåtits till nyttjande.

 Med supplementärt kapital avses värdet av förlagsandelslån, förlagslån och

andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid på minst fem år och med rätt

till betalning först efter institutets övriga borgenärer, dock sammanlagt högst

till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapitalet.

Förlagsandelslån, förlagslån och andra skuldförbindelser vilkas återstående

löptid understiger fem år får tas upp till ett belopp som motsvarar högst 20 %

av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

 Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, enligt medgivande av

regeringen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och

tredje styckena.

6 § Från summan av det primära och det supplementära kapitalet enligt 5 § andra,

tredje och fjärde styckena skall räknas av det bokförda värdet av vad som har

skjutits till som aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver

försäkringsverksamhet eller något slag av finansiell verksamhet som kräver

tillstånd. Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet uppgår till

högst 5 % av företagets egna kapital eller motsvarande och det sammanlagda

bokförda värdet av sådana tillskott inte överstiger 10 % av eget kapital eller

egna fonder. Avräkning skall inte heller göras för tillskott som belöper på

företag som omfattas av bestämmelserna om konsolidering enligt 6 kap.

7 § För att täcka marknadsrisker som avses i 2 kap. 4 § och 4 kap. 2-8 §§ får

till kapitalbasen räknas även andra poster än dem som anges i 5 §, såsom

orealiserade vinster som ingår i institutets handelslager och förlagslån med en

ursprunglig löptid på minst två år.

3 kap. Kapitalkrav för kreditrisker

1 § Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § bestäms i förhållande till

ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret. Dessa

poster delas in i följande grupper:

 A 1. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kommun eller

en därmed jämförlig samfällighet svarar.

 3. Placeringar och fordringar för vilka utländska stater eller centralbanker

svarar, om placeringen eller fordran gäller i den nationella valutan och är

refinansierad i samma valuta.

 4. Övriga placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de utländska

stater och centralbanker som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana tillgångar som avses i 1 eller sådana placeringar för vilka en

stat svarar enligt 2-4.

 B 1. Placeringar och fordringar för vilka Allmänna pensionsfonden eller ett

svenskt företag som bedriver något slag av bankverksamhet svarar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svarar en kommun eller en därmed

jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver.

 3. Placeringar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år för

vilka en utländsk bank svarar.

 4. Placeringar och fordringar för vilka svarar en bank i någon av de utländska

stater som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

 6. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av placeringar eller fordringar som anges i 5.

 C. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i bostadsfastighet eller tomträtt till sådan fastighet inom

det uppskattade värde som institutet bestämt efter särskild värdering.

 D. Övriga placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden.

Vid bestämmandet av kapitalkravet skall tillgångarna och åtagandena tas upp till

sammanlagt

 - 20 % av summan av de poster som anges i första stycket B,

 - 50 % av summan av de poster som anges i första stycket C samt

 - 100 % av summan av de poster som anges i första stycket D.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet enligt första stycket skall undantas sådana

tillskott, placeringar och fordringar som regeringen föreskriver. Till grund för

bestämmandet av kapitalkravet enligt andra stycket skall posterna värderas i

enlighet med vad regeringen föreskriver.

4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker

Handelslager

1 § Ett instituts handelslager utgörs av sådana positioner i finansiella

instrument som institutet tagit i avsikt att på kort sikt göra en vinst, att

skydda egna positioner eller att avveckla affärer med kunder.

 Handelslagret utgörs vidare av ett instituts resultatförda men inte reglerade

fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret såsom avgifter,

provisioner, räntor och utdelningar.

Positionsrisker

2 § Kapitalkravet för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett

instituts handelslager bestäms på grundval av emittentens kreditvärdighet och

instrumentens löptid. Kapitalkravet skall gälla för den specifika och generella

risken. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet räkna av långa och korta

positioner i samma slag av finansiella instrument mot varandra.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet för den specifika risken skall de

ränteanknutna finansiella instrumenten delas in i följande grupper:

 A. Placeringar och fordringar som avses i 3 kap. 1 § första stycket A.

 B. Placeringar och fordringar som avses i 3 kap. 1 § första stycket B.

 C. Övriga placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden.

 Kapitalkravet för den specifika risken skall motsvara

 - 0 % av summan av de poster som anges i andra stycket A,

 - 0,25 %, 1,00 % och 1,60 % av summan av de poster som anges i andra stycket B,

beroende på om den återstående löptiden är högst 6 månader, mellan 6 och 24

månader, respektive över 24 månader, samt

 - 8 % av summan av de poster som anges i andra stycket C.

 Kapitalkravet för den generella risken skall bestämmas enligt antingen en

löptidsbaserad eller en durationsbaserad metod.

3 § Kapitalkravet för aktier och aktieanknutna finansiella instrument som ingår

i ett instituts handelslager skall motsvara dels 4 % av institutets

bruttoposition i sådana instrument (specifik risk), dels 8 % av institutets

nettoposition i sådana instrument (generell risk). Vid beräkning av

kapitalkravet får institutet räkna av långa och korta positioner i samma slag av

finansiella instrument mot varandra.

 Kapitalkravet för den specifika risken får sättas ned till 2 %, om positionerna

i aktier och aktieanknutna finansiella instrument uppfyller särskilda krav i

fråga om säkerhet, likviditet och riskspridning.

4 § Ett institut som garanterar en emission av fondpapper får vid beräkning av

kapitalkravet för risker som ett sådant åtagande innebär, i stället för vad sägs

i 2 och 3 §§, använda en särskild metod som tar hänsyn till dels av tredje man

genom avtal tecknade eller garanterade delar av emissionen, dels den tid som

förflutit efter det att institutet blivit bundet av sitt åtagande.

Avvecklingsrisker

5 § För transaktioner som ett institut har gjort i sådana finansiella instrument

som avses i 2 och 3 §§ och där affären inte fullföljts på avtalad avvecklingsdag

skall kapitalkravet bestämmas med hänsyn till den risk för förlust som

institutet utsätts för genom detta.

 Kapitalkravet enligt första stycket skall beräknas på grundval av dels

skillnaden mellan avtalat pris för de finansiella instrumenten och deras

gällande marknadsvärde, dels den tid som förflutit från avtalad avvecklingsdag.

Efter medgivande av Finansinspektionen får kapitalkravet i stället beräknas med

utgångspunkt i det avtalade priset och den tid som förflutit från avtalad

avvecklingsdag.

Motpartsrisker

6 § Kapitalkravet för motpartsrisker i transaktioner som rör handelslagret och

där ett institut betalat för finansiella instrument innan dessa mottagits eller

levererat finansiella instrument utan att likvid erhållits för dem, skall

motsvara 8 % av värdet av de finansiella instrumenten eller likviden multi-

plicerat med det riskvikttal som enligt 3 kap. 1 § första och andra styckena

gäller för den ifrågavarande motparten. Motsvarande kapitalkrav gäller om det

vid gränsöverskridande handel har förflutit en eller flera dagar efter det att

betalning eller leverans ägt rum.

Andra risker

7 § För resultatförda men inte reglerade fordringar såsom sådana avgifter,

provisioner, räntor och utdelningar som är hänförliga till poster i

handelslagret skall bestämmelserna om kapitalkrav för kreditrisker i 2 kap. 2 §

och 3 kap. 1 § tillämpas.

Valutakursrisker

8 § Om ett instituts totala nettoposition i utländsk valuta för hela

verksamheten överstiger 2 % av kapitalbasen enligt 2 kap. 5-7 §§ skall

kapitalkravet motsvara 8 % av det överskjutande beloppet.

 För balanserade positioner i nära korrelerade valutor får tillämpas ett

kapitalkrav motsvarande 4 % av värdet av den balanserade positionen.

 Efter medgivande av Finansinspektionen får en simuleringsmetod användas vid

beräkning av kapitalkravet enligt denna paragraf.

5 kap. Stora exponeringar

Definitioner

1 § Med exponering avses ett instituts tillgångsposter samt poster utanför

balansräkningen. Vid valutatransaktioner omfattas inte exponeringar som upp-

kommer i samband med normal avveckling av en transaktion under två dygn efter

betalning. Vid köp eller försäljning av finansiella instrument omfattas inte

exponeringar som uppkommer i samband med normal avveckling av en transaktion

under fem vardagar efter den tidpunkt då antingen betalning har skett eller de

finansiella instrumenten har levererats.

 En stor exponering är en exponering som ett institut har gentemot en kund eller

grupp av kunder med inbördes anknytning vars värde uppgår till eller överstiger

10 % av institutets kapitalbas.

2 § Med en grupp av kunder med inbördes anknytning avses två eller flera fysiska

eller juridiska personer som, om inte annat visas, utgör en helhet ur

risksynpunkt därför att

 1. någon av dem har, direkt eller indirekt, ägarinflytande över en eller flera

av de övriga i gruppen, eller

 2. de utan att stå i sådant förhållande som avses i 1 har sådan inbördes

anknytning att någon eller samtliga av de övriga kan befaras råka i

betalningssvårigheter om en av dem drabbas av ekonomiska problem.

Begränsningar

3 § Värdet av ett instituts exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder

med inbördes anknytning får inte överstiga 25 % av institutets kapitalbas.

 Om denna kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag

eller dotterföretag till institutet eller ett eller flera dotterföretag till

moderföretaget får värdet av exponeringen inte överstiga 20 % av institutets

kapitalbas.

 Om institutet i ett fall som avses i andra stycket är en bank och moder-

företaget inte är ett institut, ett motsvarande utländskt företag eller för-

säkringsföretag får värdet av exponeringen inte överstiga 10 % av bankens

kapitalbas.

4 § Det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar får inte över-

stiga 800 % av institutets kapitalbas.

5 § Om ett moderföretag är ett institut skall vid beräkningen av de i 3 och 4 §§

angivna gränsvärdena inte medräknas exponeringar som koncernföretag som är

institut har gentemot andra koncernföretag, om företagen står under tillsyn och

omfattas av samma konsolidering som moderföretaget.

 Regeringen får medge att första stycket får tillämpas även på koncerner där

moderföretaget är ett i Sverige etablerat holdingföretag med finansiell

verksamhet.

Rapportering

6 § Ett institut skall fortlöpande rapportera sina stora exponeringar till

Finansinspektionen.

 Om ett instituts exponeringar överstiger något av de i 3 och 4 §§ angivna

gränsvärdena, skall institutet genast anmäla detta till Finansinspektionen.

Inspektionen får bestämma en viss tid inom vilken exponeringarna skall

nedbringas till de tillåtna gränsvärdena.

6 kap. Gruppbaserad tillsyn

Finansiell företagsgrupp

1 § En finansiell företagsgrupp föreligger om

 1. ett institut är moderföretag till ett annat institut eller ett finansiellt

institut,

 2. ett institut har ägarintresse i ett annat institut eller ett finansiellt

institut och leder detta tillsammans med ett eller flera företag vars ansvar är

begränsat till den andel av kapitalet som företagen innehar, eller

 3. ett holdingföretag med finansiell verksamhet är moderföretag till ett

institut.

 Om ett institut är moderföretag till eller har sådant ägarintresse som avses i

första stycket 2 i ett anknutet företag eller om ett holdingföretag med

finansiell verksamhet är moderföretag till ett anknutet företag skall även detta

företag ingå i den finansiella företagsgruppen.

 En finansiell företagsgrupp skall även omfatta ett utländskt företag som

motsvarar ett institut, om detta är dotterföretag enligt 1 kap. 2 §.

2 § Finansinspektionen får besluta att bestämmelserna i detta kapitel om finan-

siella företagsgrupper skall gälla även för

 1. andra ägarintressen än som anges i 1 § första stycket 2 eller andra former

av kapitalbindningar,

 2. ett institut som utövar ett väsentligt inflytande över ett eller flera

institut eller finansiella institut, eller

 3. institut eller finansiella institut som har en gemensam eller i huvudsak

gemensam ledning.

Kapitalkrav m.m.

3 § Vad som föreskrivs i 2 kap. 2 § om kapitalkrav för kreditrisker, i 2 kap. 3

§ om kapitalkrav för marknadsrisker och i 5 kap. 3 och 4 §§ om stora

exponeringar skall tillämpas även på den samlade ekonomiska ställningen för en

finansiell företagsgrupp.

 Första stycket omfattar inte försäkringsföretag och sådana dotterföretag till

ett försäkringsföretag som inte driver någon form av finansiell verksamhet.

4 § Vad som föreskrivs i 2 kap. 15 a § bankrörelselagen (1987:617) om en banks

innehav och åtaganden i företag skall tillämpas även på en finansiell

företagsgrupps samlade innehav och åtaganden, om en bank ingår i

företagsgruppen.

 Vad som föreskrivs i 3 kap. 6 § lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag om ett

kreditmarknadsbolags kvalificerade innehav av aktier eller andelar i företag som

inte driver finansiell verksamhet skall tillämpas även på en finansiell

företagsgrupps samlade kvalificerade innehav, om ett kreditinstitut som inte är

bank ingår i företagsgruppen.

Konsolidering

5 § För finansiella företagsgrupper skall upprättas gruppbaserad redovisning

(konsolidering).

 Konsolidering skall göras med tillämpning av de regler som enligt 11 kap. 11 §

aktiebolagslagen (1975:1385) och 4 kap. 11 § bankrörelselagen (1987:617) gäller

för upprättandet av koncernbalansräkningar, om inte annat följer av denna lag

eller föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag.

 Konsolideringen skall omfatta kapitalbasen, kapitalkraven för kreditrisker och

marknadsrisker, stora exponeringar samt sådana innehav och åtaganden som avses i

4 §. Även den del som belöper på minoritetsandelar i dotterföretag skall ingå.

Redovisad goodwill som belöper på företag som omfattas av konsolideringen skall

räknas av från primärt kapital.

 Kapitalbasen för den finansiella företagsgruppen skall bestämmas i enlighet med

vad som anges i 2 kap. 5-7 §§. Vid beräkning av konsoliderat kapitalkrav för

kreditrisker skall tillgångar och åtaganden tas upp till de värden som

föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid beräkning av konsoliderat kapitalkrav för

marknadsrisker skall reglerna i 4 kap. 2-8 §§ tillämpas. Exponeringar skall

bestämmas på sätt som anges i 5 kap. 3-5 §§. Kontroll av att gränserna för

åtaganden och innehav av aktier och andelar i företag inte överskrids skall

göras enligt 2 kap. 15 a § bankrörelselagen (1987:617) eller 3 kap. 6 § lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag.Vid beräkningar och bestämmande enligt fjärde

stycket skall även förordningar och föreskrifter som utfärdats med stöd av denna

lag tillämpas.

6 § För en koncern där moderföretaget är ett institut eller holdingföretag med

finansiell verksamhet skall fullständig konsolidering ske enligt 5 §.

 Ett företag vari ägarintresse föreligger enligt 1 § första stycket 2 skall

konsolideras med den andel som institutet har i det företaget (klyvnings-

metoden).

Tillsynsredovisning

7 § För en finansiell företagsgrupp skall uppgifter lämnas i den omfattning som

följer av denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag i en

särskild redovisning som avser gruppens samlade ekonomiska ställning

(konsoliderad kapitalredovisning).

 Ett holdingföretag med blandad verksamhet skall lämna den information som

behövs för tillsynen över de dotterföretag som är institut (sammanställd

information).

8 § Ett moderföretag eller ett institut som har sådant ägarintresse som avses i

1 § första stycket 2 eller, om Finansinspektionen fattat beslut enligt 2 §, det

företag som inspektionen bestämmer, skall upprätta och ge in den konsoliderade

kapitalredovisningen till inspektionen för de räkenskapsperioder och vid de

tidpunkter som regeringen föreskriver.

 Ett holdingföretag med blandad verksamhet skall upprätta och ge in den samman-

ställda informationen till Finansinspektionen för de räkenskapsperioder och vid

de tidpunkter som regeringen föreskriver.

9 § Ett företag som ingår i en finansiell företagsgrupp skall lämna uppgifter

som krävs enligt denna lag, eller föreskrifter som har meddelats med stöd av

denna lag, till det företag som enligt 8 § skall upprätta konsoliderad

kapitalredovisning eller sammanställd information.

Undersökning

10 § Finansinspektionen får företa inspektioner för att kontrollera den

konsoliderade kapitalredovisningen eller sammanställda informationen som

företagen är skyldiga att lämna enligt denna lag eller föreskrifter som

meddelats med stöd av denna lag.

Undantag

11 § Regeringen får medge att ett dotterföretag eller ett företag i vilket det

finns ägarintresse enligt 1 § första stycket 2 undantas vid beräkning enligt 3-5

§§ och utelämnas från sådan tillsynsredovisning som skall upprättas enligt 7 §

om

 1. företaget är beläget i ett land utanför EES där det finns rättsliga hinder

för överföring av nödvändig information,

 2. företaget är av mindre betydelse med hänsyn till syftet med tillsynen, eller

 3. en konsolidering av företagets finansiella ställning skulle vara olämplig

eller vilseledande med hänsyn till syftet med tillsynen.

 Om ett dotterföretag som är institut är undantaget från beräkning eller

utelämnat från tillsynsredovisningen enligt första stycket 2 eller 3, skall

moderföretaget till Finansinspektionen lämna de upplysningar som inspektionen

behöver för sin tillsyn över institutet.

Tillsynsansvar

12 § Är moderföretaget i en finansiell företagsgrupp ett institut hemmahörande i

Sverige skall tillsynen enligt detta kapitel utövas av Finansinspektionen.

 Är moderföretaget i en finansiell företagsgrupp ett holdingföretag med

finansiell verksamhet skall Finansinspektionen utöva tillsynen enligt detta

kapitel, om

 1. samtliga dotterföretag som är institut är hemmahörande i Sverige, eller

 2. samtliga dotterföretag som är institut är hemmahörande inom EES, varav minst

ett i Sverige, under förutsättning att holdingföretaget har etablerats här i

landet.

 Om moderföretaget är ett holdingföretag med finansiell verksamhet får

regeringen i andra fall än som anges i andra stycket träffa överenskommelse med

behöriga myndigheter i de andra EES-länderna om vilken myndighet som skall utöva

tillsynen.

13 § Finansinspektionen skall föra en förteckning över de holdingföretag med

finansiell verksamhet som enligt 12 § omfattas av inspektionens tillsyn.

14 § Finansinspektionen skall, inom ramen för sin befogenhet, efter begäran från

behörig myndighet i ett annat EES-land, lämna eller kontrollera information som

behövs för att myndigheten skall kunna utöva sin tillsynsskyldighet eller

tillåta att myndigheten själv utför kontrollen.

7 kap. Tillsyn m.m.

Tillämpliga tillsynsregler

1 § Finansinspektionen övervakar efterlevnaden av bestämmelserna i denna lag. I

fråga om tillsynen gäller vad som är föreskrivet i de lagar som reglerar

verksamheten för respektive institut, om inte annat följer av denna lag.

Övervaknings- och kontrollsystem

2 § Ett institut skall ha betryggande system för övervakning och kontroll av

marknadsrisker i verksamheten samt för beräkning av institutets finansiella

positioner vid varje tidpunkt. Ett institut skall vidare ha sådana förvaltnings-

och redovisningsrutiner som säkerställer en effektiv kontroll av att

bestämmelserna om kapitalkrav för marknadsrisker, stora exponeringar och

gruppbaserad tillsyn i denna lag fortlöpande efterlevs.

Ingripande

3 § Om ett instituts kapitalbas understiger det minsta belopp som krävs enligt 2

kap. 2-4 §§ får Finansinspektionen förelägga institutet att vidta lämpliga

åtgärder för att rätta till förhållandet.

Sekretess

4 § En styrelseledamot eller befattningshavare hos ett holdingföretag med

finansiell verksamhet eller ett holdingföretag med blandad verksamhet vilken i

den egenskapen får kunskap om affärsförhållanden i ett företag som enligt 6 kap.

9 § skall lämna uppgifter, får inte obehörigen röja vad han fått veta och inte

heller utnyttja kunskpen i strid med det uppgiftslämnande företagets intresse.

 I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen

(1980:100).

Avgifter m.m.

5 § Om Finansinspektionen för bedömning av en viss fråga vid tillsynen enligt

denna lag behöver anlita någon med särskild fackkunskap, skall kostnaden för

detta betalas av det institut som tillsynen avser.

 Institut som står under tillsyn enligt denna lag skall med årliga avgifter

bekosta Finansinspektionens verksamhet enligt de närmare föreskrifter regeringen

meddelar.

Vite

6 § Om Finansinspektionen meddelar föreläggande enligt denna lag får inspek-

tionen förelägga vite.

Överklagande

7 § Finansinspektionens beslut enligt denna lag får överklagas hos kammarrätten.

 Finansinspektionen får bestämma att ett beslut om föreläggande skall gälla

omedelbart.

Normgivningsbemyndiganden

8 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen skall

meddela närmare föreskrifter om

 1. storleken av sådana kapitalandelar som avses i 2 kap. 5 § andra stycket B

och C,

 2. vilka poster som får räknas till kapitalbasen enligt 2 kap. 7 § och

omfattningen av dessa,

 3. vilka poster som skall ingå i handelslagret enligt 4 kap. 1 §,

 4. beräkning av kapitalkraven enligt 4 kap. 2-8 §§,

 5. vilka poster som utgör exponeringar, hur exponeringar skall värderas och

vilka exponeringar som får undantas vid beräkningen av de gränsvärden som anges

i 5 kap. 3 och 4 §§,

 6. omfattningen och fullgörandet av rapporteringsskyldigheten enligt 5 kap.

6 §,

 7. hur konsolidering skall ske i andra fall än som anges i 6 kap. 6 §,

 8. innehållet, utformningen och omfattningen av den redovisning eller in-

formation som skall lämnas enligt 6 kap. 7 §.

9 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen får

meddela de föreskrifter som behövs beträffande beräkning av kapitalkravet enligt

2 kap. 4 §.

 Regeringen får bemyndiga Finansinspektionen att meddela sådana föreskrifter och

lämna sådana medgivanden som enligt denna lag ankommer på regeringen.

 1. Denna lag träder i kraft i fråga om 1 kap., 2 kap. 1 § i den del paragrafen

avser kreditrisker, 2 kap. 2, 5 och 6 §§, 3 kap., 5 kap., 6 kap. samt 7 kap.

1 §, 2 § i den del paragrafen avser stora exponeringar, 3 § i den del paragrafen

avser kreditrisker, 4-7 §§, 8 § 1, 5-8, samt 9 § andra stycket den 1 januari

1995. Lagen i övrigt träder i kraft den 1 januari 1996.

 Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 1 § och 3 kap. 1 § skall intill

utgången av år 1995 beräknas i ett instituts hela verksamhet.

 2. Om värdet av ett instituts exponeringar det datum då den gemensamma

EES-kommitténs beslut att införliva direktivet om stora exponeringar med

EES-avtalet publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning

överstiger de i 5 kap. 3 och 4 §§ angivna gränsvärdena får Finansinspektionen

bevilja institutet anstånd att nedbringa exponeringarna till dessa gränsvärden

dock senast till den 31 december 2001. Exponeringar med längre löptid enligt

bindande avtalsvillkor får dock bibehållas till förfallodagen.

 370

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1097) om

Svenska skeppshypotekskassan

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:1097) om Svenska

skeppshypotekskassan1

 dels att 3 b-3 c §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 3 a § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 a §2

Kassan skall vid varje Bestämmelser om

tidpunkt ha en kapitaltäckning och stora

kapitalbas, beräknad exponeringar finns i

enligt 3 b §, som lagen (1994:000) om

motsvarar åtta procent kapitaltäckning och stora

av värdet av kassans exponeringar för kredit-

placeringar, beräknat institut och

enligt 3 c § värdepappersbolag.

(kapitalkrav).

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1Senaste lydelse av

 3 b § 1989:1094

 3 c § 1989:1094.

2Senaste lydelse 1989:1094.

 371

3 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617)1

 dels att 2 kap. 9 a-11 och 16 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 2 kap. 9 §, 4 kap. 9 § samt 7 kap. 4 och 11 §§ skall ha följande

lydelse,

 dels att nuvarande 2 kap. 12 § skall betecknas 2 kap. 10 §.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 9 §2

En bank skall vid varje Bestämmelser om

tidpunkt ha en kapitaltäckning och stora

kapitalbas, beräknad exponeringar finns i

enligt 9 a §, som lagen (1994:000) om

motsvarar åtta procent kapitaltäckning och stora

av värdet av bankens exponeringar för kredit-

placeringar, beräknat institut och

enligt 10 § (kapi- värdepappersbolag.

talkrav). För en central

föreningsbank med an-

slutna lokala

föreningsbanker bestäms

kapitalbasen och

kapitalkravet gemen-

samt.

 Utöver bestämmelsen i En banks kapitalbas får

första stycket gäller attinte understiga det

en banks kapitalbas belopp som enligt 1 kap.

inte får understiga det 2 § tredje stycket

belopp som enligt 1 bankaktiebolagslagen

kap. 2 § tredje stycket (1987:618), 2 kap. 2 §

bankaktiebolagslagen andra stycket

(1987:618), 2 kap. 2 § sparbankslagen

andra stycket spar- (1987:619) eller 1 kap.

bankslagen (1987:619) 4 § tredje stycket

eller 1 kap. 4 § tredje föreningsbankslagen

stycket föreningsbanks- (1987:620) krävdes när

lagen (1987:620) krävdes rörelsen påbörjades.

när rörelsen påbörjades.

 4 kap.

 9 §3

Förvaltningsberättelsen skall upprättas med iakttagande av god redovisningssed.

 I förvaltningsberättelsen skall upplysningar lämnas i följande hänseenden:

 1. Sådana förhållanden som inte skall redovisas i resultaträkningen eller i

balansräkningen men som är viktiga för bedömningen av bankens verksamhets-

resultat och ställning.

1Senaste lydelse av

 2 kap. 9 a § 1991:1768

 2 kap. 10 § 1991:1768

 2 kap. 11 § 1991:1768

 2 kap. 12 § 1991:1768

 2 kap. 16 § 1991:1768.

2Senaste lydelse 1992:1613.

3Senaste lydelse 1989:1086.

 2. Händelser av väsentlig betydelse för banken, som har inträffat under

räkenskapsåret eller efter dettas slut.

 3. Medelantalet under räkenskapsåret anställda personer, såväl för banken i

dess helhet som för varje arbetsställe med mer än tjugo anställda, det

sammanlagda beloppet av räkenskapsårets löner och ersättningar dels till

styrelsen och andra personer i ledande ställning, varvid tantiem och därmed

jämställd ersättning till styrelsen skall anges särskilt, dels till övriga

anställda och delegater i banken samt, om banken har anställda i flera länder,

löner och ersättningar angivna särskilt för varje land jämte uppgift om

medelantalet anställda i respektive land. Då medelantalet anställda anges skall

uppgift även lämnas om fördelningen mellan män och kvinnor.

 Förvaltningsberättelsen skall innehålla förslag till dispositioner beträffande

bankens vinst eller förlust.

 Ett bankaktiebolag, en Ett bankaktiebolag, en

sparbank och en central sparbank och en central

föreningsbank skall till föreningsbank skall till

förvaltningsberättelsen förvaltningsberättelsen

foga en foga en

kapitaltäckningsanalys. kapitaltäckningsanalys. I

I denna skall lämnas denna skall lämnas

uppgifter om kapital- uppgifter om kapital-

basen och basen och

kapitaltäckningen enligt kapitaltäckningen enligt

2 kap. 9-11 §§. lagen (1994:000) om

 kapitaltäckning och stora

 exponeringar för kredit-

 institut och

 värdepappersbolag.

 En föreningsbank skall därutöver lämna upplysningar i följande hänseenden:

 1. Väsentliga förändringar i medlemsantalet och summorna av insatsbelopp som

skall återbetalas under nästa räkenskapsår enligt bestämmelserna i 4 kap. 1 och

3 §§ föreningsbankslagen (1987:620).

 2. Den rätt till utdelning som gjorda förlagsinsatser medför.

 3. Summan av de förlagsinsatser som har sagts upp och skall inlösas under de

näst följande två räkenskapsåren.

 7 kap.

 4 §4

En banks styrelse är skyldig att genast låta upprätta en särskild balansräkning,

om det finns anledning att anta att

 1. ett bankaktiebolags eget kapital understiger nio tiondelar av det

registrerade aktiekapitalet,

 2. en sparbank eller 2. en sparbank eller en

en central föreningsbank central föreningsbank med

med anslutna lokala anslutna lokala

föreningsbanker inte kan föreningsbanker inte kan

uppfylla kravet på uppfylla kravet på

kapitaltäckning enligt kapitaltäckning enligt

2 kap. 9-10 §§. lagen (1994:000) om

 kapitaltäckning och stora

 exponeringar för

 kreditinstitut och värde-

 pappersbolag.

4Senaste lydelse 1992:1613.

 Balansräkningen skall granskas av revisorerna. Om antagandet om bankens

ställning bekräftas skall styrelsen genast underrätta Finansinspektionen.

 11 §5

Finansinspektionen Finansinspektionen skall

skall ge tillstånd till ge tillstånd till förvärv

förvärv enligt 10 §, om enligt 10 §, om det inte

det inte kan antas att kan antas att förvärvaren

förvärvaren kommer att kommer att motverka en

motverka en sund sund utveckling av

utveckling av bankens bankens verksamhet.

verksamhet. Ett förvärv, Inspektionen får

som innebär att ett föreskriva en viss tid

icke-finansiellt företag inom vilken ett förvärv

blir moderföretag till skall genomföras.

en bank, skall dock

tillåtas bara om det

finns synnerliga skäl.

 Inspektionen får

föreskriva en viss tid

inom vilken ett förvärv

skall genomföras. Ett

tillstånd enligt första

stycket andra meningen

får förenas med villkor

om

skyldighet att inom

viss tid avyttra så stor

del av aktieinnehavet

att banken upphör att

vara dotterföretag.

 Finansinspektionen skall meddela beslut i ett ärende enligt denna paragraf inom

tre månader från det att ansökan om tillstånd gjordes.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

5Senaste lydelse 1992:1613.

 372

4 Förslag till lag om ändring i bankaktiebolagslagen

(1987:618)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankaktiebolagslagen (1987:618)

 dels att i 6 kap. 4 § ordet "bankinspektionen" skall bytas ut mot "Finans-

inspektionen",

 dels att 2 kap. 3 §, 3 kap. 4 och 7 §§ samt 4 kap. 23 § skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 3 §1

Stiftarna skall upprätta en bolagsordning som skall underställas regeringen för

stadfästelse. Till ansökan om oktroj skall fogas en plan för den tilltänkta

verksamheten.

 Regeringen prövar att bolagsordningen överensstämmer med denna lag,

bankrörelselagen (1987:617) och andra författningar samt om och i vad mån

särskilda bestämmelser behövs med hänsyn till omfattningen och arten av bolagets

verksamhet.

 Regeringen skall Regeringen skall

stadfästa bolags- stadfästa bolagsordningen

ordningen och bevilja och bevilja oktroj, om

oktroj, om den den planerade rörelsen

planerade rörelsen kan kan antas komma att

antas komma att uppfylla kraven på en

uppfylla kraven på en sund bankverksamhet och

sund bankverksamhet. om de som kommer att äga

 ett sådant kvalificerat

 innehav i bolaget som

 avses i 1 kap. 3 § 2

 bankrörelselagen, kan

 antas inte komma att ut-

 öva sitt inflytande på ett

 sätt som motverkar en

 sund utveckling av verk-

 samheten i bolaget.

 Oktroj får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon ytterligare

bank.

 3 kap.

 4 §

Aktiebrev skall ställas till viss man. Det får lämnas ut endast till sådan

aktieägare som är införd i aktieboken och först när den eller de aktier brevet

lyder på har betalts. Vidare fordras

 1. att bankaktiebolaget har registrerats, om aktien har tecknats vid bolagets

bildande,

 2. att nyemission eller fondemission har registrerats, om aktien tillkommit på

grund av emissionen, eller

 3. att registrering har skett enligt 5 kap. 14 §, om aktien har tillkommit på

grund av utbyte eller nyteckning enligt 5 kap.

1Senaste lydelse 1992:1611.

 Aktiebrev skall Aktiebrev skall

undertecknas av undertecknas av

styrelsen. styrelsen. Namnteckning-

Namnteckningarna får arna får återges genom

återges genom tryckning tryckning eller på något

eller på något liknande liknande sätt. Brevet

sätt. Brevet skall ange skall ange bolagets

bolagets firma, ord- firma, ordningsnummer på

ningsnummer på den eller den eller de aktier varpå

de aktier varpå brevet brevet lyder, aktiens

lyder, aktiens nomi- nominella belopp och

nella belopp och dagen dagen för utfärdandet.

för utfärdandet. Varje Kan, när aktiebrevet ges

aktiebrev skall ange ut, aktier av olika slag

den inskränkning i rättenfinnas enligt bolags-

att förvärva aktier som ordningen, skall

föreskrivs i 3 §. Kan, näraktieslaget anges i

aktiebrevet ges ut, brevet. Om

aktier av olika slag bolagsordningen inne-

finnas enligt bolag- håller förbehåll enligt 1 §

sordningen, skall akti- fjärde stycket, 8 § eller

eslaget anges i brevet. 6 kap. 8 §, skall detta

Om bolagsordningen in- tydligt anges i brevet på

nehåller förbehåll enligtsådan aktie som avses med

1 § fjärde stycket, 8 § förbehållet. Uppgiften kan

eller 6 kap. 8 §, skall ges i förkortad form.

detta tydligt anges i Förkortningsformerna

brevet på sådan aktie somfastställs av regeringen

avses med förbehållet. eller den myndighet som

Uppgiften kan ges i för- regeringen bestämmer.

kortad form.

Förkortningsformerna

fastställs av regeringen

eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

 När utbetalning görs vid inlösen av en aktie eller vid minskning av dess

nominella belopp eller vid skifte av bolagets tillgångar, skall aktiebrevet

förses med påskrift om utbetalningen. Har utan återbetalning en aktie dragits in

eller det nominella beloppet ändrats, skall så snart som möjligt en påskrift om

detta göras på aktiebrevet.

 Ett aktiebrev, som i samband med dödning eller vid utbyte ges ut i stället för

ett annat, skall innehålla uppgift om detta. Byts ett aktiebrev ut mot ett eller

flera andra aktiebrev skall det äldre aktiebrevet och de därtill hörande

kupongarken makuleras på ett betryggande sätt.

 Emissionsbevis samt skuldebrev och optionsbevis som avses i 5 kap. skall

undertecknas på det sätt som anges i andra stycket.

 7 §2

Över bankaktiebolagets samtliga aktier och aktieägare skall styrelsen föra en

förteckning (aktiebok). Den skall upprättas omedelbart efter bolagets bildande.

Aktierna skall tas upp i nummerföljd med uppgift om aktietecknarna. Aktieägarnas

postadress och yrke eller titel skall anges. Finns det aktier av olika slag,

skall det av aktieboken framgå till vilket slag varje aktie hör.

 Aktieboken kan bestå av ett betryggande lösblads- eller kortsystem. Den kan

också föras med hjälp av automatisk databehandling eller på annat liknande sätt.

 När någon visar upp ett När någon visar upp ett

utfärdat aktiebrev och utfärdat aktiebrev och

enligt 6 § eller på annatenligt 6 § eller på annat

sätt styrker sitt förvärvsätt styrker sitt förvärv

eller eller

2Senaste lydelse 1989:833.

när någon antecknas som när någon antecknas som

aktieägare på aktiekonto aktieägare på aktiekonto

enligt aktiekontolagen enligt aktiekontolagen

(1989:827) eller när en (1989:827) eller när en

aktieägare eller annan aktieägare eller annan

behörig person anmäler behörig person anmäler

annan förändring i de för-annan förändring i de

hållanden som har tagits förhållanden som har

upp i aktieboken, skall tagits upp i aktieboken,

en anteckning om akti- skall en anteckning om

eägaren eller om aktieägaren eller om

förändringen genast förasförändringen genast föras

in. Detta gäller endast in. Dagen för införandet

om hinder inte möter skall anges, om dagen

enligt 3 §. Dagen för inte framgår av annat

införandet skall anges, tillgängligt material.

om dagen inte framgår av

annat tillgängligt

material.

 Är sista överlåtelsen på ett aktiebrev tecknad in blanco, skall namnet sättas

ut i överlåtelsen innan införandet sker. Ett aktiebrev som visats upp skall

förses med påskrift om införandet och dagen för detta.

 4 kap.

 23 §3

I emissionsprospektet skall följande uppgifter lämnas, nämligen

 1. en kortfattad historik över bankaktiebolaget och dess verksamhet,

 2. en redogörelse för bolagets och, om det finns dotterföretag, koncernens

verksamhet samt för bolagets del uppgifter som är av betydelse för bedömningen

av rörelsens karaktär och utveckling,

 3. en redogörelse för 3. en redogörelse för

kapitaltäckningen enligt kapitaltäckningen enligt

2 kap. 9-10 §§ samt, i lagen (1994:000) om

förekommande fall, 11 § kapitaltäckning och stora

bankrörelselagen exponeringar för

(1987:617) och dess kreditinstitut och värde-

betydelse för pappersbolag och dess

bankbolaget, betydelse för bank-

 bolaget,

 4. uppgifter om bolagets styrelseledamöter, revisorer samt anställda och

delegater i ledande ställning, samt

 5. en redogörelse för ägar- och rösträttsförhållanden i fråga om bolagets

aktier.

 Uppgifterna enligt första stycket, behöver inte lämnas av bankaktiebolag, vars

aktier är noterade vid en börs eller auktoriserad marknadsplats.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1992:554.

 373

5 Förslag till lag om ändring i sparbankslagen (1987:619)

 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1, 3 och 4 §§ sparbankslagen (1987:619) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 5 kap.

 1 §1

Om det är påkallat för att upprätthålla en sparbanks verksamhet, får

sparbanksstämman besluta att bilda en garantifond genom bidrag av huvudmän eller

andra.

 För att vara bindande skall teckning av bidrag till garantifonden ske på en

teckningslista. På denna skall anges om ränta skall utgå och i så fall hur den

skall beräknas. Vidare skall avskrifter av sparbankens senaste balansräkning och

revisorernas yttrande över denna fogas till teckningslistan.

 Garantifonden får Garantifonden får

återbetalas endast om återbetalas endast om det

det kan ske med hänsyn kan ske med hänsyn till

till bestämmelserna i 2 bestämmelserna om

kap. 9-10 §§ ban- kapitaltäckning i lagen

krörelselagen (1994:000) om

(1987:617). I övrigt kapitaltäckning och stora

skall beträffande exponeringar för

återbetalningen gälla vadkreditinstitut och

som bestämts vid värdepappersbolag. I

garantifondens övrigt skall beträffande

bildande. återbetalningen gälla vad

 som bestämts vid garanti-

 fondens bildande.

 3 §2

Finns det i reglementet Finns det i reglementet

ett förbehåll om återbäringett förbehåll om återbäring

av grundfonden eller av grundfonden eller del

del därav, får sådan återbä-därav, får sådan återbäring

ring inte ske om inte inte ske om inte

reservfonden uppgår till reservfonden uppgår till

belopp som motsvarar belopp som motsvarar tio

tio gånger grundfonden. gånger grundfonden. Inte

Inte heller får återbäringheller får återbäring ske,

ske, så länge garanti- så länge garantifond, där

fond, där sådan bildats, sådan bildats, inte åter-

inte återbetalts eller betalts eller om

om sparbanken till följd sparbanken till följd av

av återbäringen inte återbäringen inte skulle

skulle kunna uppfylla kunna uppfylla kravet på

det i 2 kap. 9-10 §§ ban-kapitaltäckning enligt

krörelselagen (1987:617) lagen (1994:000) om

föreskrivna kravet på kapitaltäckning och stora

kapitaltäckning. exponeringar för kredit-

 institut och

 värdepappersbolag.

1Senaste lydelse 1989:1088.

2Senaste lydelse 1989:1088.

 4 §3

Utfäst ränta på Utfäst ränta på grundfonden

grundfonden eller eller garantifonden

garantifonden skall skall inte betalas ut,

inte betalas ut, om om till följd av detta

till följd av detta vinsten på rörelsen inte

vinsten på rörelsen inte skulle räcka till att få

skulle räcka till att få upp grundfonden eller

upp grundfonden eller garantifonden till det i

garantifon- den till 2 § första stycket angivna

det i 2 § första stycket beloppet. Räntan på garan-

angivna beloppet. Räntan tifonden skall inte

på garantifonden skall heller betalas ut, om

inte heller betalas ut, genom utbetalningen en

om genom utbetalningen sådan förlust skulle

en sådan förlust skulle uppkomma på rörelsen, att

uppkomma på rörelsen, attsparbanken inte skulle

sparbanken inte skulle kunna uppfylla kravet på

kunna uppfylla det i 2 kapitaltäckning enligt

kap. 9-10 §§ lagen (1994:000) om

bankrörelselagen kapitaltäckning och stora

(1987:617) föreskrivna exponeringar för kredit-

kravet på institut och

kapitaltäckning. värdepappersbolag.

Grundfondsräntan skall Grundfondsräntan skall

inte i något fall inte i något fall betalas

betalas ut om till följd ut om till följd av detta

av detta förlust skulle förlust skulle uppkomma.

uppkomma.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1989:1088.

 374

6 Förslag till lag om ändring i föreningsbankslagen

(1987:620)

 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 3 § och 9 kap. 14 § föreningsbankslagen

(1987:620) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 4 kap.

 3 §1

En medlem, som deltar i En medlem, som deltar i

föreningsbanken med högreföreningsbanken med högre

insatsbelopp än han är insatsbelopp än han är

skyldig att delta med, skyldig att delta med,

har rätt att efter har rätt att efter

uppsägning få ut över- uppsägning få ut över-

skjutande belopp utan skjutande belopp utan

att avgå ur att avgå ur

föreningsbanken. Beträf- föreningsbanken. Beträf-

fande uppsägningen samt fande uppsägningen samt

medlemmens rätt att få utmedlemmens rätt att få ut

det uppsagda beloppet det uppsagda beloppet

och hans skyldighet att och hans skyldighet att

betala tillbaka vad han betala tillbaka vad han

har fått ut tillämpas 1 har fått ut tillämpas 1

och 2 §§ samt 3 kap. 4 § och 2 §§ samt 3 kap. 4 §

första stycket. första stycket.

Sexmånadersfristen Sexmånadersfristen enligt

enligt 1 § skall därvid 1 § skall därvid räknas från

räknas från utgången av utgången av det

det räkenskapsår som räkenskapsår som sedan

sedan uppsägningen har uppsägningen har gjorts

gjorts slutar näst efter slutar näst efter en månad

en månad eller den längreeller den längre tid,

tid, högst sex månader, högst sex månader, som har

som har bestämts i bestämts i stadgarna.

stadgarna. Härutöver Härutöver gäller att sådant

gäller att sådant in- insatsbelopp får betalas

satsbelopp får betalas ut endast om det kan ske

ut endast om det kan med hänsyn till

ske med hänsyn till bestämmelserna om

bestämmelserna om kapitaltäckning i lagen

kapitaltäckning i 2 kap. (1994:000) om

9-10 §§ bankrörelselagen kapitaltäckning och stora

(1987:617). exponeringar för

 kreditinstitut och värde-

 pappersbolag.

 Beträffande uppsägning av överskjutande insatsbelopp vid föreningsbanks

ombildning till bankaktiebolag gäller i stället 11 kap. 5 §.

 9 kap.

 14 §2

När den i kallelsen på okända borgenärer bestämda anmälningstiden har gått ut

och alla kända skulder blivit betalda, skall likvidatorerna skifta

föreningsbankens behållna tillgångar. Om något skuldbelopp är tvistigt eller

inte förfallet till betalning eller av annan orsak inte kan betalas, skall så

mycket av föreningsbankens medel som kan behövas för denna betalning behållas

och återstoden skiftas.

1Senaste lydelse 1992:1058.

2Senaste lydelse 1989:1089.

 I en lokal I en lokal föreningsbank

föreningsbank får till får till medlemmarna,

medlemmarna, utöver av utöver av dem betalda

dem betalda insatser, insatser, betalas ut

betalas ut medel endast medel endast i den mån

i den mån det kan ske det kan ske med hänsyn

med hänsyn till till bestämmelserna om

bestämmelserna i 2 kap. kapitaltäckning i lagen

9-10 §§ bankrörelselagen (1994:000) om kapital-

(1987:617). De medel täckning och stora expo-

som sålunda inte får neringar för

betalas ut skall föras kreditinstitut och

till den centrala värdepappersbolag. De

föreningsbankens reserv- medel som sålunda inte får

fond. betalas ut skall föras

 till den centrala

 föreningsbankens

 reservfond.

 De medlemmar eller innehavare av förlagsandelar som vill klandra skiftet skall

väcka talan mot föreningsbanken senast tre månader efter det att

slutredovisningen lades fram på föreningsbanksstämman.

 Om en medlem eller innehavare av en förlagsandel inte inom fem år efter det att

slutredovisningen lades fram på föreningsbanksstämman har anmält sig för att

lyfta vad han har erhållit vid skiftet, har han förlorat sin rätt till detta. Om

medlen är ringa i förhållande till de skiftade tillgångarna, kan rätten på

anmälan av likvidatorerna förordna att medlen skall tillfalla allmänna

arvsfonden. I annat fall skall 17 § tillämpas.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 375

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare

 Härigenom föreskrivs att 3, 5, 13, 14 och 16 §§ lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §1

Varje försäkringsmäklare skall vara registrerad hos Finansinspektionen och stå

under dess tillsyn. Registreringen kan avse förmedling av

 1. alla slag av försäkring,

 2. enbart personförsäkring, eller

 3. enbart skadeförsäkring.

 Bedriver mäklaren även

 verksamhet som avses i

 1 kap. 3 b § lagen

 (1991:981) om värdepap-

 persrörelse skall också

 detta registreras.

 Benämningen försäkringsmäklare får användas bara av den som är registrerad

enligt denna lag.

 5 §2

För att en fysisk person skall bli registrerad som försäkringsmäklare krävs att

han

 1. inte är underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller har

förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken,

 2. inte genom anställning eller uppdrag hos något försäkringsföretag eller på

annat sätt är beroende av försäkringsgivarintressen,

 3. har en försäkring för skadeståndsskyldighet som kan åläggas honom om han

åsidosätter sina skyldigheter,

 4. har en 4. har en

tillfredställande tillfredställande utbild-

utbildning, och ning för den verksamhet

 som bedrivs, och

 5. i övrigt är lämplig som försäkringsmäklare.

 Sådan försäkring som Sådan försäkring som avses

avses i första stycket 3 i första stycket 3 krävs

krävs inte om mäklaren inte om mäklarens

förmedlar försäkringar verksamhet bedrivs ute-

uteslutande för en slutande för en juridisk

juridisk person som är person som är registrerad

registrerad som försäk- som försäkringsmäklare.

ringsmäklare.

 13 §

Försäkringsmäklaren skallFörsäkringsmäklaren skall

utföra sitt uppdrag utföra sitt uppdrag

omsorgsfullt och med omsorgsfullt och med

iakttagande av god för- iakttagande av god för-

säkringsmäklarsed. Han säkringsmäklarsed.

skall, i den utsträck- Motsvarande krav skall

ning som gälla för verksamhet som

omständigheterna avses i

1Senaste lydelse 1993:1308.

2Senaste lydelse 1990:812.

kräver det, klarlägga 3 § andra stycket.

uppdragsgivarens behov Försäkringsmäklaren skall,

av försäkring och föreslåi den utsträckning som

lämpliga lösningar. omständigheterna kräver

 det, klarlägga uppdrags-

 givarens behov av för-

 säkring och, i

 förekommande fall,

 tjänster i samband med

 sparande samt föreslå

 lämpliga lösningar.

 14 §

Om försäkringsmäklaren Om försäkringsmäklaren upp-

uppsåtligen eller av såtligen eller av

oaktsamhet åsidosättter oaktsamhet åsidosättter

sina skyldigheter sina skyldigheter enligt

enligt 13 §, skall han 13 §, skall han ersätta

ersätta den skada som den skada som till följd

till följd av detta av detta drabbar en

drabbar uppdragsgivaren uppdragsgivare, en

eller försäkringsgivaren försäkringsgivare, ett

eller någon som härleder fondföretag eller någon

sin rätt från upp- som härleder sin rätt från

dragsgivaren. uppdragsgivaren.

 16 §3

Om någon utövar sådan Om någon utövar sådan verk-

verksamhet som omfattas samhet som avses i 3 §

av denna lag utan att första stycket 1-3 utan

vara registrerad som att vara registrerad som

försäkringsmäklare, skallförsäkringsmäklare, skall

Finansinspektionen före- Finansinspektionen före-

lägga honom vid vite att lägga honom vid vite att

upphöra med detta. upphöra med detta. Det-

Detsamma gäller om en samma gäller om en

registrerad försäkringsmä-registrerad försäkringsmä-

klare yrkesmässigt för- klare yrkesmässigt för-

medlar försäkringar av medlar försäkringar av ett

ett slag som han inte är slag som han inte är

registrerad för och om registrerad för eller

någon använder benämningenbedriver sådan verksamhet

försäkringsmäklare utan som avses i 3 § andra

att vara registrerad stycket utan att detta

som sådan. registrerats samt om

 någon använder benämningen

 försäkringsmäklare utan att

 vara registrerad som så-

 dan.

 Ett föreläggande enligt första stycket får också meddelas i samband med ett

beslut om återkallelse enligt 15 §.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

3Senaste lydelse 1993:1308.

 376

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 33 § lagen (1990:325) om självdeklaration och

kontrolluppgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 33 §1

Efter föreläggande av Efter föreläggande av

skattemyndigheten skall skattemyndigheten skall

den som har tillstånd den som får driva

att driva värdepappers- värdepappersrörelse lämna

rörelse lämna kontroll- kontrolluppgift för namn-

uppgift för namngiven given person. Kontroll-

person. Kontrollupp- uppgiften skall avse

giften skall avse sådana sådana uppgifter om av-

uppgifter om avyttring yttring av finansiella

av finansiella instrument som tas in i

instrument som tas in i avräkningsnota enligt 3

avräkningsnota enligt 3 kap. 9 § lagen (1991:981)

kap. 9 § lagen om värdepappersrörelse.

(1991:981) om värde-

pappersrörelse.

 Efter föreläggande av riksskatteverket skall kontrolluppgift enligt första

stycket lämnas också i fråga om ej namngivna personer. Sådant föreläggande får

efter riksskatteverkets bestämmande utfärdas av skattemyndigheten i det län där

den skatteskyldige har sitt säte eller driver verksamhet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1Senaste lydelse 1991:1002.

 377

9 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:655) om

återföring av obeskattade reserver

 Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1990:655) om återföring av obeskattade

reserver skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 6 §1

För bankaktiebolag, För bankaktiebolag, spar-

sparbanker, banker, föreningsbanker,

föreningsbanker, kreditmarknadsbolag och

finansbolag, värdepappersbolag som

kreditaktiebolag och skall uppfylla kapital-

sådana värdepappersbolag krav enligt lagen

som skall uppfylla (1994:000) om

kapitalkrav enligt 5 kapitaltäckning och stora

kap. 1 § lagen exponeringar för

(1991:981) om värde- kreditinstitut och värde-

pappersrörelse får - i pappersbolag får - i

stället för vad som angesstället för vad som anges

i 4 och 5 §§ - i 4 och 5 §§ - bestämmel-

bestämmelserna i andra serna i andra stycket

stycket tillämpas. tillämpas.

 Hela uppskovsbeloppet skall tas upp till beskattning vid 1992 års taxering

eller, om företaget på grund av förlängt räkenskapsår inte skall taxeras detta

år, vid 1993 års taxering. Vid tillämpning av uppbördslagens (1953:272) regler

om debitering av preliminär och slutlig skatt skall dock anses som om skatten på

uppskovsbeloppet hänför sig med lika delar till de beskattningsår för vilka

taxering sker åren 1992-1995. Taxeras inte företaget år 1992 skall anses som om

skatten på uppskovsbeloppet hänför sig med 50 procent till det beskattningsår

för vilket taxering sker år 1993 och med vardera 25 procent till de

beskattningsår för vilka taxering sker åren 1994 och 1995. Vad nu sagts äger

motsvarande tillämpning om taxering inte sker ett senare år under nämnda period.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

1Senaste lydelse 1992:705.

 378

10 Förslag till lag om ändring i insiderlagen (1990:1342)

 Härigenom föreskrivs att 2, 7 och 18 §§ insiderlagen (1990:1342) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 §1

I denna lag förstås med

 1. handel på värde- 1. handel på värde-

pappersmarknaden: pappersmarknaden: handel

handel på börs eller på börs eller annan

annan organiserad mar- organiserad marknads-

knadsplats eller genom plats eller genom någon

någon som driver värde- som yrkesmässigt bedriver

pappersrörelse med stöd sådan verksamhet som

av 1 kap. 3 eller 3 a § avses i 1 kap. 3 § 1-5

lagen (1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse, värdepappersrörelse,

 2. fondpapper: aktie och obligation samt sådana andra delägarrätter eller

fordringsrätter som är utgivna för allmän omsättning, andel i värdepappersfond

och aktieägares rätt gentemot den som för hans räkning förvarar aktiebrev i ett

utländskt bolag (depåbevis),

 3. aktiemarknadsbolag: svenskt aktiebolag som utgivit aktier vilka är noterade

vid en börs eller auktoriserad marknadsplats.

 Vad som föreskrivs om aktie skall också tillämpas på emissionsbevis,

interimsbevis, optionsbevis, konvertibelt skuldebrev, skuldebrev förenat med

optionsrätt till nyteckning, vinstandelsbevis, aktieoption och aktietermin.

Utfärdande av köpoption skall likställas med försäljning av de aktier optionen

avser medan utfärdande av säljoption skall likställas med köp av aktierna.

 Med fondpapper jämställs i denna lag ränteoption, räntetermin, indexoption och

indextermin.

 Om fondpapper ägs av två eller flera med samäganderätt, skall en delägare vid

tillämpningen av denna lag anses vara ägare till så många av fondpapperen som

svarar mot hans lott i det samfällda innehavet.

 7 §2

Utan hinder av 4 § får Utan hinder av 4 § får

 1. befattningshavare 1. befattninghavare hos

hos någon som driver någon som driver värde-

värdepappersrörelse med pappersrörelse med stöd av

stöd av 1 kap. 3 eller 3 1 kap. 3, 3 c eller 3 d §

a § lagen (1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse värdepappersrörelse

fullgöra köp- eller fullgöra köp- eller

säljorder i rörelsen, säljorder i rörelsen,

1Senaste lydelse 1992:1323.

2Senaste lydelse 1992:1628.

 2. köp ske av annat än option eller termin då den icke offentliggjorda

omständigheten är ägnad att sänka kursen eller försäljning ske av annat än

option eller termin då omständigheten är ägnad att höja kursen,

 3. uppgifter fullgöras som åligger någon på grund av vad som föreskrivits i lag

eller annan författning,

 4. köp ske i fall som avses i 5 § 1 för den juridiska personens räkning av

aktier i aktiebolaget,

 5. innehavare av option när optionens löptid går ut köpa eller sälja den

underliggande tillgången eller sälja optionen,

 6. utfärdare av option i samband med lösen sälja eller köpa den underliggande

tillgången som optionen avser,

 7. köpare och säljare av termin vid slutdag fullgöra avtalet.

 18 §3

Om det finns anledning anta att en bestämmelse i 4 § överträtts, har Finans-

inspektionen rätt att få de uppgifter som den behöver för sin utredning från

 1. den som det finns anledning anta har gjort överträdelsen,

 2. ett aktiebolag eller en juridisk person i övrigt vars fondpapper över-

trädelsen gäller,

 3. den juridiska person som lämnat det offentliga erbjudandet om aktieförvärv,

 4. moderföretaget till det aktiebolag eller den juridiska person som avses i 2

eller 3,

 5. myndighet,

 6. någon som driver 6. någon som driver

värdepappersrörelse med värdepappersrörelse med

stöd av 1 kap. 3 eller 3 stöd av 1 kap. 3, 3 c

a § lagen (1991:981) om eller 3 d § lagen

värdepappersrörelse, (1991:981) om värde-

 pappersrörelse,

 7. någon annan som köpt eller sålt fondpapper, om det finns anledning anta att

köpet eller försäljningen föranletts av otillåtet råd eller därmed jämförlig

åtgärd som avses i 4 §.

 Om det finns anledning anta att någon har överträtt andra bestämmelser i denna

lag och är överträdelsen belagd med straff, får inspektionen i utredningssyfte

också infordra uppgifter av denne.

 Denna lag träder i kraft, i fråga om 2 §, den 1 januari 1995 och i övrigt den 1

januari 1996.

3Senaste lydelse 1992:1323.

 379

11 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

 dels att 3 kap. 7 § och 5 kap. 2-4 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att nuvarande 3 kap. 7 a § och 5 kap. 5 § skall betecknas 3 kap. 7 §

respektive 5 kap. 2 §,

 dels att 1 kap. 1-3 a, 6-10 §§, 2 kap. 1, 2, 4, 5 och 7 §§, 3 kap. 1-5 §§, 4

kap. 1-3 och 5 §§, 5 kap. 1 § och nya 5 kap. 2 § och 6 kap. 4-6, 7, 8, 9, 10 och

11 §§ samt rubriken närmast före 2 kap. 7 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in nya paragrafer, 1 kap. 3 b-e, 6 a och b §§,

2 kap. 8 §, 3 kap. 1 a §, 6 kap. 3 a-e, 6 a och b, 8 a-d och 9 a §§ och 7 kap.

2 §, samt närmast före 2 kap. 8 §, 6 kap. 3 a §, 6 a § och 8 b § nya rubriker

av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 1 §

Denna lag gäller värdepappersrörelse.

 För utländska företags

 verksamhet i Sverige

 gäller bestämmelserna i

 denna lag i tillämpliga

 delar. För filialer till

 utländska företag gäller i

 övrigt lagen (1992:160)

 om utländska filialer

 m.m.

 Lagen gäller inte Lagen gäller inte

verksamhet som drivs av verksamhet som drivs av

Sveriges riksbank eller Riksbanken, Riksgälds-

sådan förvaltning av kontoret, Kammar-

finansiella instrument kollegiet eller av för-

som är reglerad i annan säkringsbolag med kon-

lag. cession enligt för-

 säkringsrörelselagen

 (1982:713). Lagen gäller

 inte heller sådan för-

 valtning av finansiella

 instrument som är regle-

 rad i annan lag.

 2 §

I denna lag betyder

 1. värdepappersrörelse: verksamhet som består i att yrkesmässigt tillhandahålla

sådana tjänster som anges i 3 §,

 2. värdepappersbolag: 2. värdepappersbolag:

svenskt aktiebolag som svenskt aktiebolag som

fått tillstånd att driva fått tillstånd enligt

värdepappersrörelse, denna lag att driva

 värdepappersrörelse,

 3. bankinstitut: bank- 3. bankinstitut: bank-

aktiebolag, sparbank, aktiebolag, sparbank,

central föreningsbank central föreningsbank och

och utländskt bankföretagutländskt bankföretag som

som fått tillstånd att driver bankrörelse från

driva bankrörelse från filial här i landet,

filial här i landet,

 4. utländskt värde-

pappersföretag: utländskt

företag som inte är ban-

kinstitut och som fått

tillstånd att driva

värdepappersrörelse från

filial här i landet,

 5. 4. värdepappersinstitut:

värdepappersinstitut: värdepappersbolag,

företag som fått tillståndsvenska bankinstitut som

att driva värdepappers- fått tillstånd att driva

rörelse. värdepappersrörelse och

 utländska företag som

 driver värdepappersrörelse

 från filial här i landet,

 5. EES: Europeiska

 ekonomiska samarbets-

 området,

 6. kvalificerat

 innehav: ett direkt

 eller indirekt ägande i

 ett företag, om innehavet

 representerar 10 % eller

 mer av samtliga röster

 eller annars möjliggör ett

 väsentligt inflytande över

 ledningen av företaget,

 7. filial: ett

 avdelningskontor med

 självständig förvaltning;

 om ett utländskt företag

 etablerar sig i Sverige

 enligt 3 c § 1 eller 2

 kap. 7 § första stycket,

 skall etableringen anses

 som enda filial, även om

 flera driftställen

 inrättas.

 3 §

Värdepappersrörelse får Värdepappersrörelse får, om

drivas endast efter inte annat följer av

tillstånd av Finans- denna lag, drivas endast

inspektionen. Tillstånd efter tillstånd av

får ges för Finansinspektionen.

 Tillstånd får ges för

 1. handel med finansiella instrument för annans räkning i eget namn,

 2. förmedling av kontakt mellan köpare och säljare av finansiella instrument

eller i annat fall medverkan vid transaktioner avseende sådana instrument,

 3. handel med finansiella instrument för egen räkning,

 4. förvaltning av någon annans finansiella instrument,

 5. garantigivning eller annan medverkan vid emissioner av fondpapper eller

erbjudanden om köp eller försäljning av finansiella instrument som är riktade

till en öppen krets.

 3 a §1

Tillstånd enligt 3 § krävs

inte för

 1. ett utländskt bank-

företag som driver verk-

samhet med stöd av

1 kap. 5 § bankrör-

elselagen

1Senaste lydelse 1992:1620 (jfr 1993:1646).

(1987:617), om

verksamhet som anges i

3 § omfattas av det i

hemlandet meddelade

tillståndet att driva

bankrörelse,

 2. ett utländskt

kreditinstitut som

driver verksamhet med

stöd av 2 kap. 9 § lagen

(1992:1610) om kredit-

marknadsbolag, om verk-

samhet som anges i 3 §

omfattas av det i

hemlandet meddelade

tillståndet att driva

finansieringsverk-

samhet,

 3. ett utländskt företag

som driver verksamhet

med stöd av 2 kap. 10 §

lagen om kreditmark-

nadsbolag, om verk-

samhet som anges i 3 § är

tillåten enligt före-

tagets stadgar eller

bolagsordning och det

eller de utländska

kreditinstitut som äger

företaget eller dess

moderföretag skulle ha

rätt enligt 1 eller 2

att driva sådan

verksamhet.

 För utländska företag som

avses i första stycket

gäller bestämmelserna i

denna lag i tillämpliga

delar.

 Tillstånd enligt 3 § 2 krävs inte för verksamhet som bedrivs med stöd av en

auktorisation som börs eller marknadsplats enligt lagen (1992:543) om börs- och

clearingverksamhet.

 3 b §

 Tillstånd enligt 3 § 2 be-

 hövs inte för verksamhet

 som bedrivs av den som är

 registrerad som försäk-

 ringsmäklare enligt 3 §

 första stycket 1 och 2

 lagen (1989:508) om för-

 säkringsmäklare, om

 1. verksamheten endast

 avser andelar i värde-

 pappersfonder eller

 sådana utländska fond-

 företag som avses i 7 a

 och 7 b §§ lagen

 (1990:1114) om värde-

 pappersfonder,

 2. kunders order

 vidarebefordras endast

 direkt till fondbolag

 och utländska fondföretag

 som avses i 1, och

 3. mäklaren i denna

 verksamhet inte tar emot

 kunders medel eller

 fondandelar.

 3 c §

 Tillstånd enligt 3 § behövs

 inte för företag, som har

 säte i ett annat land

 inom EES och som i det

 landet (hemlandet) har

 tillstånd att driva värde-

 pappersrörelse. Ett sådant

 företag får

 1. driva värdepappers-

 rörelse från filial i

 Sverige med början två

 månader efter det att

 Finansinspektionen från

 en behörig myndighet i

 företagets hemland

 mottagit en underrättelse

 med sådant innehåll som

 anges i 6 a § första

 stycket,

 2. driva värdepappers-

 rörelse genom att från

 sitt hemland erbjuda och

 tillhandahålla tjänster

 med början så snart

 Finansinspektionen från

 en behörig myndighet i

 företagets hemland

 mottagit en underrättelse

 med sådant innehåll som

 anges i 6 b § första

 stycket.

 3 d §

 Tillstånd enligt 3 § behövs

 inte för

 1. ett utländskt bank-

 företag som driver verk-

 samhet med stöd av

 1 kap. 5 § bankrörelse-

 lagen (1987:617),

 2. ett utländskt kredit-

 institut som driver

 verksamhet med stöd av

 2 kap. 9 § lagen

 (1992:1610) om kredit-

 marknadsbolag,

 3. ett utländskt företag

 som driver verksamhet

 med stöd av 2 kap. 10 §

 lagen om kreditmarknads-

 bolag,

 3 e §

 Ett utländskt företag som

 driver värdepappersrörelse

 med stöd av 3 c § eller

 3 d § 1 och 2 får driva så-

 dan verksamhet som anges

 i 3 § endast i den mån

 verksamheten omfattas av

 företagets verksamhets-

 tillstånd i hemlandet.

 Ett utländskt företag som

 driver värdepappersrörelse

 med stöd av 3 d § 3 får

 driva verksamhet som

 anges i 3 § endast om

 verksamheten är tillåten

 enligt företagets stadgar

 eller bolagsordning och

 endast i den mån det

 eller de utländska

 kreditinstitut som äger

 företaget eller dess

 moderföretag skulle ha

 rätt enligt första stycket

 att driva sådan

 verksamhet.

 6 §

Ett värdepappersbolag fårEtt värdepappersbolag får

efter tillstånd av efter tillstånd av

Finansinspektionen Finansinspektionen

inrätta filial i inrätta filial i

utlandet. utlandet. Om filialen

 skall inrättas i ett land

 inom EES får tillstånd väg-

 ras endast om det med

 beaktande av den

 planerade verksamheten

 finns skäl att ifrågasätta

 lämpligheten av bolagets

 administrativa struktur

 eller bolagets

 finansiella styrka.

 Ansökan om tillstånd

 skall innehålla

 1. en plan för den

 tilltänkta filialverksam-

 heten, med uppgift om

 filialens organisation,

 och

 2. uppgift om filialens

 adress och ansvariga

 ledning.

 6 a §

 Om ett värdepappersbolag

 får tillstånd enligt 6 §

 till filialetablering i

 ett annat land inom EES,

 skall Finansinspektionen

 genast underrätta behörig

 myndighet i det land där

 filialen skall inrättas.

 Underrättelsen skall

 innehålla

 1. vad som anges i 6 §

 andra stycket, och

 2. uppgift om

 investerarskydd som

 gäller för kunder hos

 värdepappersbolaget.

 Om värdepappersbolaget

 efter det att filialen

 har inrättats avser att

 vidta ändring i något

 förhållande som avses i 6 §

 andra stycket, skall

 bolaget skriftligen

 anmäla detta till Finans-

 inspektionen och behörig

 myndighet i det land där

 filialen finns. Anmälan

 skall göras minst en månad

 innan ändringen genomförs.

 6 b §

 Ett värdepappersbolag som

 önskar driva verksamhet i

 ett annat land inom EES,

 genom att erbjuda och

 tillhandahålla tjänster

 utan att inrätta filial

 där, skall innan verk-

 samheten inleds

 underrätta Finans-

 inspektionen om sin

 avsikt. Till

 underrättelsen skall

 fogas en plan för den

 planerade verksamheten

 med uppgift om vilka

 tjänster som skall

 erbjudas. Inspektionen

 skall inom en månad

 överlämna underrättelsen

 och verksamhetsplanen

 till behörig myndighet i

 det land där verksamheten

 skall utövas.

 Om värdepappersbolaget

 avser att ändra

 verksamhet som avses i

 första stycket, skall

 bolaget skriftligen

 anmäla detta till Finans-

 inspektionen och behörig

 myndighet i det land där

 verksamheten utövas. An-

 mälan skall göras innan

 ändringen genomförs.

 7 §

Värdepappersrörelse skall bedrivas så att allmänhetens förtroende för värde-

pappersmarknaden upprätthålls och enskildas kapitalinsatser inte otillbörligen

äventyras samt i övrigt så att rörelsen kan anses sund.

 Ett värdepappersinstitut

 skall

 - i sin verksamhet

 handla på ett ärligt och

 rättvist sätt,

 - handla med

 erforderlig skicklighet,

 omsorg och uthållighet,

 - inneha och effektivt

 använda sådana resurser

 och rutiner som behövs för

 att rörelsen skall kunna

 bedrivas på ett riktigt

 sätt,

 - från sina kunder

 inhämta uppgifter om

 deras ekonomiska situa-

 tion, erfarenhet av

 värdepappersmarknaden och

 syftet med de tjänster de

 efterfrågar,

 - vid sina kontakter

 med kunder lämna

 tillräcklig information

 om sådana omständigheter

 som är väsentliga i

 sammanhanget,

 - försöka att undvika

 intressekonflikter och,

 om sådana inträffar, se

 till att kunderna be-

 handlas rättvist, och

 - i övrigt följa alla

 regler som gäller för

 verksamheten.

 Regeringen eller, efter

 regeringens

 bemyndigande,

 Finansinspektionen får

 meddela närmare föreskrif-

 ter om vad värdepappers-

 institut skall iaktta

 enligt första och andra

 styckena.

 7 a §2

Om ett Om ett värdepappers-

värdepappersinstitut institut utanför en börs

utanför en börs har gjorthar gjort ett avslut för

ett avslut för egen egen eller någon annans

eller någon annans räk- räkning i fondpapper som

ning i fondpapper som är är inregistrerade vid den

inregistrerade vid den börsen, skall institutet

börsen, skall institutet omedelbart anmäla av-

omedelbart anmäla av- slutet till börsen. Någon

slutet till börsen. Någonanmälan behövs dock inte

anmälan behövs dock inte om avslutet har gjorts

om avslutet har gjorts vid någon annan svensk

vid någon annan svensk börs eller vid en utländsk

eller utländsk börs. börs i ett land utanför

 EES.

 Ett svenskt värde-

 pappersinstitut skall

 vidare i den omfattning

 och på det sätt regeringen

 eller, efter regeringens

 bemyndigande, Finans-

 inspektionen föreskriver

 anmäla avslut i

 finansiella instrument

 som är föremål för handel

 vid en börs, auktoriserad

 marknadsplats eller

 annan reglerad marknad

 inom EES och som görs via

 en filial i ett land

 inom EES eller genom

 tillhandahållande av

 tjänster i ett sådant land

 utan att institutet har

 någon filial där.

 8 §

En styrelseledamot En styrelseledamot eller

eller befattningshavare befattningshavare hos

hos ett värdepappers- ett värdepappersbolag,

bolag eller ett vilken i den egenskapen

utländskt värdepappers- får kunskap om en upp-

företag, vilken i den dragsgivares affärs-

egenskapen får kunskap förhållanden eller per-

om en uppdragsgivares sonliga förhållanden, får

affärsförhållanden eller inte obehörigen röja vad

personliga förhållanden, han har fått veta och

får inte obehörigen röja inte heller utnyttja

vad han har fått veta kunskapen i strid med

och inte heller uppdragsgivarens

utnyttja kunskapen i intresse.

strid med uppdragsgiva-

rens intresse.

 9 §

För ett värdepappers- För ett värdepappers-

institut som har till- institut som driver

stånd att driva värdepap-verksamhet som avses i 3 §

persrörelse enligt 3 § 1 1 gäller bestämmelserna om

gäller bestämmelserna om handelskommission i

handelskommission i lagen (1914:45) om

lagen (1914:45) om kommission, om inte

kommission, om inte annat följer av denna

annat följer av denna lag.

lag.

2Senaste lydelse 1992:559.

 10 §

Vad som föreskrivs om Vad som föreskrivs om

självinträde i 40-45 §§ självinträde i 40-45 §§

lagen (1914:45) om kom- lagen (1914:45) om

mission gäller även när kommission gäller även när

ett värdepappersinstitut ett värdepappersinstitut

som fått tillstånd att som driver värdepappers-

driva värdepappersrörelserörelse som avses i 3 § 1

enligt 3 § 1 utför upp- utför uppdrag avseende

drag avseende köp, för- köp, försäljning eller byte

säljning eller byte av av finansiella

finansiella instrument instrument genom avtal

genom avtal med ett med ett företag som har

företag som har sådant sådant samband med värde-

samband med värde- pappersinstitutet som

pappersinstitutet som avses i 6 kap. 3 § andra

avses i 6 kap. 3 § andra stycket.

stycket.

 Vad som sägs i första stycket skall också tillämpas då avtalet ingås med någon

som äger tio procent eller mer av aktiekapitalet eller andelarna eller av

röstetalet i värdepappersinstitutet eller företag som har sådant samband med

värdepappersinstitutet som avses i 6 kap. 3 § andra stycket.

 2 kap.

 1 §

Tillstånd för ett svenskt aktiebolag att driva värdepappersrörelse får meddelas

endast om

 1. bolagsordningen inte strider mot denna lag eller någon annan författning,

 2. den planerade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse,

 3. den som kommer att

 äga ett kvalificerat

 innehav i bolaget inte

 kan antas utöva sitt

 inflytande på ett sätt som

 motverkar en sund ut-

 veckling av verksamheten

 i bolaget, och

 3. bolaget uppfyller 4. bolaget uppfyller de

de villkor som i övrigt villkor som i övrigt

anges i denna lag. anges i denna lag.

 2 §

Ansökan om tillstånd får göras innan bolaget har registrerats. Har sådan ansökan

gjorts inom sex månader från stiftelseurkundens undertecknande, räknas den i 2

kap. 9 § första stycket aktiebolagslagen (1975:1385) föreskrivna tiden från

tillståndsbeslutet.

 Till ansökan skall

fogas en plan för den

tilltänkta verksamheten.

Regeringen eller, efter

regeringens

bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela

närmare föreskrifter om

vad en sådan plan skall

innehålla.

 4 §

Ett värdepappersbolag skall ha en styrelse med minst fem ledamöter. Bolaget

skall ha en verkställande direktör.

 I ett värdepappersbolag

 skall minst en av stämman

 utsedd revisor vara

 auktoriserad revisor

 eller auktoriserat

 revisionsbolag.Ett värdepappersbolag

 skall ha sitt

 huvudkontor i Sverige.

 5 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

skall ha ett skall när verksamheten

aktiekapital som med påbörjas ha ett bundet

hänsyn till eget kapital som vid

verksamhetens art och tidpunkten för beslut om

omfattning är till- tillstånd enligt 1 §

räckligt stort. motsvarar minst

Regeringen eller, efter 1. fem miljoner ecu om

regeringens bemyndi- bolagets verksamhet

gande, finansinspek- skall innefatta motta-

tionen får meddela gande av medel på konto

närmare föreskrifter om enligt 3 kap. 4 § 4,

aktiekapitalets

storlek.

 2. 730 000 ecu om

 bolaget skall bedriva

 verksamhet som avses i

 1 kap. 3 § 3 eller 5, och

 3. 125 000 ecu om inte

 högre belopp krävs enligt

 1 eller 2.

 I 11 kap. 7 § aktie-

 bolagslagen (1975:1385)

 finns bestämmelser om vad

 som utgör bundet eget

 kapital.

Utländska värdepappers- Utländska företag

företag

 7 §3

Ett utländskt företag fårAndra utländska företag än

efter tillstånd av sådana som avses i 1 kap.

Finansinspektionen 3 c och d §§ får efter

driva värdepappersrörelsetillstånd av Finans-

från avdelningskontor inspektionen driva värde-

med självständig för- pappersrörelse från

valtning (filial). filial.

 Tillstånd till filial- Tillstånd till filial-

etablering skall lämnas etablering skall lämnas

om företaget står under om företaget står under

tillsyn av myndighet betryggande tillsyn av

eller något annat be- myndighet eller något

hörigt organ i hemlandet annat behörigt organ i

och den planerade verk- hemlandet och den

samheten här i landet planerade verksamheten

kan antas komma att här i landet kan antas

uppfylla kraven på en komma att uppfylla

sund värdepappersrörelse.kraven på en sund värde-

 pappersrörelse.

 För verksamheten i

filialen gäller bestäm-

melserna i lagen

(1992:160) om utländska

filialer m.m., om inte

annat följer av denna

lag.

3Senaste lydelse 1992:162.

 Verksamhetsplan

 8 §

 Till ansökan om tillstånd

 enligt 1, 6 eller 7 §

 skall fogas en plan för

 den tilltänkta

 verksamheten. Regeringen

 eller, efter regeringens

 bemyndigande,

 Finansinspektionen skall

 meddela närmare före-

 skrifter om vad en sådan

 plan skall innehålla.

 3 kap.

 1 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag får

och ett utländskt värde- endast förvärva sådan

pappersföretag får endastegendom som behövs i

förvärva sådan egendom somrörelsen.

behövs i rörelsen.

 Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag får

eller utländskt värde- förvärva aktier eller

pappersföretag får förvärvaandelar i företag bara

aktier eller andelar i efter tillstånd av

företag bara efter Finansinspektionen, om

tillstånd av Finansin- förvärvet ingår som ett led

spektionen, om förvärvet i organisationen av

ingår som ett led i verksamheten.

organisationen av verk-

samheten.

 1 a §

 Ett värdepappersbolag som

 har tillstånd att bedriva

 verksamhet som avses i 3

 kap. 4 § 4 och 5 får ha

 kvalificerade innehav av

 aktier eller andelar i

 företag som inte driver

 finansiell verksamhet

 eller

 försäkringsverksamhet som

 sammanlagt uppgår till

 högst 60 % av

 bolagets kapitalbas. Ett

 sådant innehav i ett

 enskilt företag får uppgå

 till högst 15 % av

 kapitalbasen.

 Begränsningarna i första

 stycket gäller inte sådana

 innehav som avses i 1 §.

 Om gränserna i denna

 paragraf efter ett förvärv

 överskrids, skall

 innehavet avvecklas i

 motsvarande mån så snart

 det är lämpligt.

 2 §4

För att skydda en egen För att skydda en egen

fordran får ett värde- fordran får ett värde-

pappersbolag och ett pappersbolag dels på

ut-

4Senaste lydelse 1992:559.

ländskt värdepappers- offentlig auktion eller

företag dels på offentligpå en svensk eller

auktion eller på en utländsk börs, en

svensk eller utländsk auktoriserad marknads-

börs, en auktoriserad plats eller någon annan

marknadsplats eller reglerad marknad eller

någon annan reglerad vid exekutiv försäljning

marknad eller vid exe- köpa egendom som är utmätt

kutiv försäljning köpa eller utgör säkerhet för

egendom som är utmätt fordringen, dels överta

eller utgör säkerhet för egendom som betalning för

fordringen, dels överta fordran även om egendomen

egendom som betalning inte behövs i rörelsen, om

för fordran även om egen-det finns anledning att

domen inte behövs i anta att bolaget annars

rörelsen, om det finns skulle göra en avsevärd

anledning att anta att förlust.

bolaget eller det

utländska företaget

annars skulle göra en Sådan egendom skall av-

avsevärd förlust. yttras så snart det är

 Sådan egendom skall av- lämpligt och senast när

yttras så snart det är det kan ske utan förlust

lämpligt och senast när för värdepappersbolaget.

det kan ske utan förlust Har egendomen inte

för värdepappersbolaget avyttrats inom tre år från

eller det utländska förvärvet, krävs Finans-

värdepappersföretaget. inspektionens tillstånd

Har egendomen inte för fortsatt innehav.

avyttrats inom tre år

från förvärvet, krävs

Finansinspektionens

tillstånd för fortsatt

innehav.

 3 §

Ytterligare bestämmelser Ytterligare bestämmelser

om värdepappersinstituts om svenska värdepappers-

rätt att förvärva instituts rätt att förvärva

finansiella instrument finansiella instrument

finns i 4 kap. finns i 4 kap.

 4 §5

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag och

och ett utländskt värde- ett utländskt företag

pappersföretag får som hemmahörande utanför EES

ett led i rörelsen som fått tillstånd att

 driva värdepappersrörelse

 får, med Finans-

 inspektionens tillstånd,

 som ett led i rörelsen

 1. lämna råd i finansiella frågor,

 2. ta emot värdepapper för förvaring,

 3. ta emot medel med 3. ta emot medel med

redovisningsskyldighet. redovisningsskyldighet,

 4. ta emot kunders

 medel på konto,

 5. lämna kunder kredit

 mot säkerhet för

 placeringar i

 finansiella instrument,

 6. utföra valutaväxlings-

 transaktioner.

 För att underlätta värde-Tillstånd enligt 4 får

pappersrörelsen får ett meddelas endast

värdepappersbolag och tillsammans med tillstånd

ett utländskt enligt 5.

värdepappers-

5Senaste lydelse 1993:937.

företag, efter tillstånd

av Finansinspektionen,

ta emot medel på konto

och lämna kredit mot

säkerhet. När det finns särskilda

 När det finns särskilda skäl får

skäl får Finansinspektionen medge

Finansinspektionen att ett värdepappersbolag

medge att ett värde- utövar annan verksamhet än

pappersbolag och ett som anges i första

utländskt värdepappers- stycket, om den kan

företag utövar annan antas komma att

verksamhet än som anges underlätta rörelsen.

i första och andra

styckena, om den kan

antas komma att

underlätta rörelsen.

 Ett utländskt företag får

 beviljas tillstånd enligt

 första eller tredje

 stycket endast om

 företaget får bedriva

 motsvarande verksamhet i

 sitt hemland.

 I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt

för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse.

 5 §

Medel som tas emot med redovisningsskyldighet enligt 4 § första stycket 3 skall

genast avskiljas och sättas in på räkning i bankinstitut.

 Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

och ett utländskt och ett utländskt företag

värdepappersföretag som som enligt 4 § första

enligt 4 § andra stycket stycket 4 tar emot medel

tar emot medel på konto på konto skall ha en med

skall träffa skriftlig hänsyn till rörelsens art

överenskommelse om detta och omfattning till-

med kunden. Regeringen räcklig betalningsbered-

eller, efter skap.

regeringens

bemyndigande, Finans-

inspektionen får meddela

närmare föreskrifter om

mottagande av medel på

konto.

 Vid mottagande av medel

 på konto skall skriftlig

 överenskommelse om detta

 träffas med kunden.

 Regeringen eller, efter

 regeringens be-

 myndigande, Finansin-

 spektionen får meddela

 närmare föreskrifter om

 mottagande av medel på

 konto.

 4 kap.

 1 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

får förvärva finansiella institut får förvärva

instrument som ett led finansiella instrument

i en normal som ett led i en normal

likviditetsförvaltning. likviditetsförvaltning.

 2 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

som har tillstånd att institut som har till-

driva värdepappersrörelsestånd att driva värde-

enligt 1 kap. 3 § 3 får pappersrörelse enligt

förvärva finansiella 1 kap. 3 § 3 får förvärva

instrument för den finansiella instrument

rörelsen. för den rörelsen.

 3 §

Ett värdepappersinstitut Ett svenskt värdepappers-

som har tillstånd att institut som har till-

driva värdepappersrörelsestånd att driva värde-

enligt 1 kap. 3 § 5 får pappersrörelse enligt 1

förvärva finansiella kap. 3 § 5 får förvärva

instrument som finansiella instrument

institutet medverkar som institutet medverkar

till att avsätta på till att avsätta på

marknaden. Dessa skall marknaden. Dessa skall

avyttras så snart det är avyttras så snart det är

lämpligt och senast inom lämpligt och senast inom

tre år från förvärvet. Omtre år från förvärvet. Om

det finns synnerliga det finns synnerliga skäl

skäl kan Finans- kan Finansinspektionen

inspektionen medge att medge att de finansiella

de finansiella instrumenten får innehas

instrumenten får innehas under längre tid.

under längre tid.

 5 §6

Ett värdepappersbolag Ett svenskt värdepappers-

och ett svenskt institut som har

bankinstitut som har tillstånd att driva värde-

tillstånd att driva pappersrörelse enligt 1

värdepappersrörelse kap. 3 § 3 eller 5 får,

enligt 1 kap. 3 § 3 trots förbuden i 7 kap. 1 §

eller 5 får, trots aktiebolagslagen

förbuden i 7 kap. 1 § (1975:1385), 6 kap. 9 §

aktiebolagslagen bankaktiebolagslagen

(1975:1385) och 6 kap. (1987:618) och 6 kap. 9 §

9 § bankaktiebolagslagen försäkringsrörelselagen

(1987:618), förvärva egna(1982:713), förvärva egna

aktier och aktier i aktier och aktier i

moderbolag för att moderbolag för att

underlätta rörelsen. underlätta rörelsen. Detta

Detta gäller dock endast gäller dock endast aktier

aktier som är noterade som är noterade vid en

vid en svensk eller svensk eller utländsk

utländsk börs, en börs, en auktoriserad

auktoriserad marknadsplats eller någon

marknadsplats eller annan reglerad marknad.

någon annan reglerad

marknad.

 Innehavet av sådana aktier som sägs i första stycket får inte överstiga fem

procent av aktiekapitalet i något av bolagen.

 5 kap.

 1 §

Ett värdepappersbolag Bestämmelser om

som har tillstånd att kapitaltäckning och stora

driva värdepappersrörelseexponeringar finns i

enligt 1 kap. 3 § 3 lagen (1994:000) om

eller 5 eller som har kapitaltäckning och stora

Finansinspektionens exponeringar för kredit-

medgivande att ta emot institut och värde-

medel på konto enligt 3 pappersbolag.

kap. 4 § andra stycket

skall vid varje

tidpunkt ha en kapi-

talbas, beräknad enligt

2 §, som motsvarar åtta

procent av värdet av

bolagets placeringar,

beräknat enligt 3 §

(kapitalkrav).

6Senaste lydelse 1992:559.

 Ett värdepappersbolags

 kapitalbas får inte

 understiga det belopp

 som enligt 2 kap. 5 §

 krävdes när rörelsen

 påbörjades.

 2 §

Ett värdepappersbolag Ett värdepappersbolag

och ett utländskt värde- skall ha en försäkring för

pappersföretag skall ha skadeståndsskyldighet som

en försäkring för skade- det kan komma att ådra

ståndsskyldighet som de sig vid utförande av

kan komma att ådra sig tjänster i rörelsen.

vid utförande av tjänsterNärmare föreskrifter om

i rörelsen. Närmare sådan försäkring får med-

föreskrifter om sådan delas av regeringen

försäkring får meddelas aveller, efter regeringens

regeringen eller, efter bemyndigande, Finans-

regeringens be- inspektionen.

myndigande, Finans-

inspektionen.

 6 kap.

 Ägarprövning

 3 a §

 Ett direkt eller

 indirekt förvärv av aktier

 i ett värdepappersbolag,

 som medför att förvärvarens

 sammanlagda innehav utgör

 ett kvalificerat

 innehav, får ske bara

 efter tillstånd av

 Finansinspektionen. Det-

 samma gäller ett förvärv

 som innebär att ett

 kvalificerat innehav ökas

 så att det uppgår till

 eller överstiger 20, 33

 eller 50 % av aktie-

 kapitalet eller röste-

 talet för samtliga aktier

 eller så att värdepappers-

 bolaget blir

 dotterföretag.

 Om ett förvärv enligt

 första stycket skulle

 innebära att värdepappers-

 bolaget blev

 dotterföretag till eller

 kom under bestämmande

 inflytande av ett

 värdepappersföretag som är

 auktoriserat i ett annat

 land inom EES, moderföre-

 tag till ett sådant

 företag eller en fysisk

 eller juridisk person

 som annars har ett

 bestämmande inflytande

 över ett sådant företag, får

 frågan om tillstånd avgöras

 först efter samråd med de

 behöriga myndigheterna i

 detta land.

 3 b §

 Finansinspektionen skall

 ge tillstånd till förvärv

 enligt 3 a §, om det inte

 kan antas att förvärvaren

 kommer att motverka en

 sund utveckling av

 bolagets verksamhet.

 Inspektionen får före-

 skriva en viss tid inom

 vilken ett förvärv skall

 genomföras.

 Finansinspektionen

 skall meddela beslut i

 ett ärende enligt denna

 paragraf inom tre månader

 från det att ansökan om

 tillstånd gjordes.

 3 c §

 Den som avser att

 avyttra ett kvalificerat

 innehav eller en så stor

 del av ett kvalificerat

 innehav att innehavet

 därigenom kommer att un-

 derstiga någon av de i

 3 a § angivna gränserna

 skall underrätta Finans-

 inspektionen om detta.

 3 d §

 När ett värdepappersbolag

 får kännedom om att aktier

 i bolaget blivit föremål

 för ett sådant förvärv som

 avses i 3 a § eller för en

 sådan avyttring som avses

 i 3 c §, skall bolaget

 snarast anmäla förvärvet

 eller avyttringen till

 Finansinspektionen.

 Ett värdepappersbolag

 skall årligen till

 Finansinspektionen anmäla

 namnen på de aktieägare

 som har ett kvalificerat

 innehav av aktier i

 bolaget samt storleken på

 innehaven.

 3 e §

 Om ägaren till ett kvali-

 ficerat innehav av

 aktier utövar eller kan

 tänkas komma att utöva

 sitt inflytande på ett

 sätt som motverkar en

 sund utveckling av

 verksamheten i

 värdepappersbolaget, får

 Finansinspektionen

 besluta att aktierna

 inte får företrädas vid

 bolagsstämman.

 Om ägaren till ett

 kvalificerat innehav av

 aktier har underlåtit att

 ansöka om tillstånd till

 ett förvärv som avses i

 3 a § eller har förvärvat

 aktier i strid med

 inspektionens beslut, får

 inspektionen besluta att

 aktierna inte får före-

 trädas vid bolagsstämman

 eller att röster avgivna

 för sådana aktier skall

 vara ogiltiga.

 Finansinspektionen får

 också förelägga en aktie-

 ägare som sägs i första och

 andra styckena att av-

 yttra så stor del av

 aktierna att innehavet

 därefter inte är kvali-

 ficerat.

 Aktier som omfattas av

 ett beslut av

 inspektionen enligt

 första, andra eller

 tredje stycket skall

 inte medräknas när det

 fordras samtycke av ägare

 till en viss del av

 aktierna i bolaget för

 att ett beslut skall bli

 giltigt eller en

 befogenhet skall få

 utövas.

 4 §

Finansinspektionen Finansinspektionen skall

skall vid sin tillsyn vid sin tillsyn enligt

över värde- denna lag se till att en

pappersinstituten se sund utveckling av värde-

till att en sund pappersmarknaden främjas.

utveckling av värde-

pappersmarknaden

främjas.

 5 §

Finansinspektionen får Finansinspektionen får

förordna en revisor att förordna en revisor att

med övriga revisorer med övriga revisorer

delta i revisionen av delta i revisionen av

ett värdepappers- ett svenskt värdepap-

institut. Inspektionen persbolag. Inspektionen

får när som helst åter- får när som helst återkalla

kalla ett sådant för- ett sådant förordnande och

ordnande och utse en ny utse en ny revisor.

revisor.

 Revisorn har rätt till skäligt arvode för sitt arbete av värdepappers-

institutet. Arvodets storlek bestäms av inspektionen.

 6 §

Finansinspektionen får, Finansinspektionen får,

när det anses nödvändigt,när det anses nödvändigt,

sammankalla styrelsen i sammankalla styrelsen i

ett värdepappersbolag ett svenskt värdepappers-

och i ett svenskt institut. Har styrelsen

bankinstitut som fått inte rättat sig efter en

tillstånd att driva begäran från inspektionen

värdepappersrörelse. Har om att kalla till en

styrelsen inte rättat extra stämma, får

sig efter en begäran fråninspektionen utfärda sådan

inspektionen om att kallelse.

kalla till en extra

stämma, får inspektionen

utfärda sådan kallelse.

 Företrädare för inspektionen får närvara vid stämma och vid sådant styrelse-

sammanträde som inspektionen har sammankallat samt delta i överläggningarna.

 Särskilt om tillsynen över

 filialer till utländska

 företag hemmahörande inom

 EES

 6 a §

 Finansinspektionen

 skall, med avseende på

 ett utländskt företag

 hemmahörande inom EES,

 vilket driver verksamhet

 här i landet från filial

 eller genom direkt till-

 handahållande av tjänster,

 lämna de uppgifter till

 den behöriga myndigheten

 i företagets hemland som

 denna myndighet behöver

 för sin tillsyn över

 företaget.

 6 b §

 Efter anmälan till

 Finansinspektionen kan

 en behörig myndighet i

 ett annat land inom EES

 företa undersökning hos en

 här i landet inrättad

 filial till företag

 hemmahörande i det andra

 landet.

 På begäran av en behörig

 myndighet i ett annat

 land inom EES skall

 Finansinspektionen själv

 företa en sådan

 undersökning som avses i

 första stycket. Finansin-

 spektionen kan tillåta

 att undersökningen i

 stället utförs av reviso-

 rer eller andra

 sakkunniga.

 7 §

Om ett Om ett svenskt värde-

värdepappersinstitut har pappersinstitut har

fattat beslut som fattat beslut som

strider mot denna lag strider mot denna lag

eller någon annan eller någon annan för-

författning som reglerar fattning som reglerar

dess verksamhet, mot dess verksamhet, mot

föreskrift som meddelats föreskrift som meddelats

med stöd av denna lag med stöd av denna lag

eller mot bolagsord- eller mot bolags-

ningen, får Finans- ordningen, får Finansin-

inspektionen förbjuda spektionen förbjuda

verkställighet av verkställighet av

beslutet. Har beslutet beslutet. Har beslutet

redan verkställts får redan verkställts får

inspektionen förelägga inspektionen förelägga

institutet att göra institutet att göra

rättelse, om det är rättelse, om det är

möjligt. möjligt.

 8 §

Finansinspektionen får Finansinspektionen får

förelägga ett värde- förelägga ett svenskt

pappersinstitut att värdepappersinstitut att

upphöra med verksamhet upphöra med verksamhet

som innefattar handel som innefattar handel

med finansiella med finansiella in-

instrument på en strument på en marknad,

marknad, om det med hän- om det med hänsyn till

syn till reglerna för reglerna för eller till-

eller tillsynen över synen över marknaden

marknaden framstår som framstår som uppenbart

uppenbart olämpligt att olämpligt att institutet

institutet bedriver bedriver handel där.

handel där.

 8 a §

 Har Finansinspektionen

 av en behörig myndighet i

 ett annat land inom EES

 underrättats om att ett

 svenskt värdepappersbolag

 överträtt föreskrifter som

 i det landet gäller för

 bolaget, får inspektionen

 vidta de i 7, 9 och 9 a §§

 angivna åtgärderna mot

 bolaget, om någon om-

 ständighet motsvarande

 vad som där sägs

 föreligger. Inspektionen

 skall underrätta den be-

 höriga myndigheten i det

 andra landet om vilka

 åtgärder som vidtas.

 Särskilda bestämmelser om

 ingripanden mot utländska

 företag

 8 b §

 Om ett företag, som är

 hemmahörande i ett annat

 land inom EES, driver

 verksamhet här i landet

 från filial eller genom

 direkt tillhandahållande

 av tjänster och därvid

 överträder denna lag eller

 föreskrift som meddelats

 med stöd av lagen eller på

 annat sätt visar sig

 olämpligt att utöva sådan

 verksamhet, får Finans-

 inspektionen förelägga

 företaget att göra

 rättelse.

 Om företaget inte följer

 föreläggandet, skall

 inspektionen underrätta

 behörig myndighet i före-

 tagets hemland.

 Om rättelse ändå inte

 sker, får inspektionen

 förbjuda företaget att göra

 nya åtaganden här i

 landet. Innan förbud

 meddelas skall in-

 spektionen underrätta be-

 hörig myndighet i före-

 tagets hemland. I bråds-

 kande fall får

 inspektionen meddela för-

 bud utan föregående under-

 rättelse till hemlands-

 myndigheten. Denna skall

 då underrättas så snart det

 kan ske.

 8 c §

 Om ett företag, som är

 hemmahörande i ett annat

 land inom EES och driver

 verksamhet här i landet

 från filial eller genom

 direkt tillhandahållande

 av tjänster, har fått sitt

 verksamhetstillstånd åter-

 kallat i hemlandet,

 skall Finansinspektionen

 genast förbjuda företaget

 att göra nya åtaganden i

 Sverige.

 8 d §

 Om ett utländskt företag,

 som är hemmahörande i ett

 land utanför EES, driver

 värdepappersrörelse från

 filial här i landet och

 därvid överträder en be-

 stämmelse som avses i 7 §

 eller på annat sätt visat

 sig olämpligt att driva

 värdepappersrörelse, får

 Finansinspektionen åter-

 kalla filialtillståndet

 eller, om det är till-

 räckligt, meddela var-

 ning.

 Om filialtillståndet

 återkallas gäller 9 a §

 andra och tredje styck-

 ena i tillämpliga delar.

 Inspektionen skall

 underrätta tillsyns-

 myndigheten i det land

 där företaget har sitt säte

 om åtgärder som har vid-

 tagits med stöd av denna

 paragraf.

 9 §

Tillstånd som enligt denna lag har lämnats ett värdepappersinstitut skall åter-

kallas av Finansinspektionen om:

 1. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som meddelats med

stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att utöva sådan rörelse

som tillståndet avser, eller

 2. institutet inte bedriver sådan värdepappersrörelse som tillståndet avser.

 Ett värdepappersbolags Ett värdepappersbolags

tillstånd skall dessutom tillstånd skall dessutom

återkallas om bolagets återkallas om bolagets

egna kapital kapitalbas understiger

understiger två det minsta belopp som

tredjedelar av det föreskrivs i 5 kap. 1 §

registrerade andra stycket och bris-

aktiekapitalet och ten inte har täckts inom

bristen inte har täckts tre månader efter det att

inom tre månader efter den blev känd för bolaget.

det att den blev känd för

bolaget.

 Om det är tillräckligt

får inspektionen i de

fall som anges i första

stycket 1 i stället för

att återkalla tillståndet

meddela varning.

 Om tillståndet

återkallas får

inspektionen besluta om

hur avvecklingen av

rörelsen skall ske.

 Ett beslut om åter-

kallelse får förenas med

förbud att fortsätta

verksamheten.

 9 a §

 Om det är tillräckligt får

 inspektionen i de fall

 som anges i 9 § första

 stycket 1 i stället för

 att återkalla tillståndet

 meddela varning.

 Om tillståndet återkallas

 får inspektionen besluta

 om hur avvecklingen av

 rörelsen skall ske. Till

 dess avvecklingen har

 genomförts gäller i

 tillämpliga delar

 bestämmelserna i detta

 kapitel.

 Ett beslut om åter-

 kallelse får förenas med

 förbud att fortsätta

 verksamheten.

 Avser

 Finansinspektionens

 beslut en filial till

 ett företag hemmahörande i

 ett land utanför EES

 skall inspektionen

 underrätta tillsyns-

 myndigheten i det land

 där företaget har sitt säte

 om åtgärder som har vid-

 tagits med stöd av denna

 paragraf.

 10 §

Om någon driver sådan Om någon driver sådan

verksamhet som omfattas verksamhet som omfattas

av denna lag utan att av denna lag utan att ha

ha tillstånd till det, erforderligt tillstånd

skall Finans- till det, skall Finans-

inspektionen förelägga inspektionen förelägga

honom att upphöra med honom att upphöra med

verksamheten. verksamheten.

 Är det osäkert om lagen är tillämplig på en viss verksamhet, får inspektionen

förelägga den som driver verksamheten att lämna de upplysningar om verksamheten

som behövs för att bedöma om lagen är tillämplig.

 Ett föreläggande enligt denna paragraf som avser ett utländskt företag får

riktas såväl mot det utländska företaget som mot den som här i landet är verksam

för företagets räkning.

 11 §

Värdepappersbolag och Värdepappersinstitut

svenska bankinstitut skall med årliga avgifter

skall med årliga av- bekosta Finansin-

gifter bekosta Finans- spektionens verksamhet

inspektionens verk- enligt de närmare före-

samhet enligt de närmare skrifter som regeringen

föreskrifter som rege- meddelar.

ringen meddelar.

 7 kap.

 2 §

 Om Finansinspektionen i

 ett ärende om tillstånd

 enligt 2 kap. 1 § inte

 har meddelat beslut inom

 sex månader från det att

 ansökan gavs in, får

 sökanden begära förklaring

 av kammarrätten att

 ärendet onödigt uppehålls.

 Om Finansinspektionen

 inte har meddelat beslut

 inom sex månader efter

 det att en sådan

 förklaring avgetts, skall

 det anses som att ansökan

 har avslagits.

 Om Finansinspektionen

 inte har överlämnat under-

 rättelse som avses i 1

 kap. 6 a § första stycket

 till behörig myndighet i

 utlandet inom tre månader

 från det att ansökan gavs

 in, får sökanden begära för-

 klaring av kammarrätten

 att ärendet onödigt uppe-

 hålls. Om underrättelse

 inte har överlämnats inom

 tre månader efter det att

 en sådan förklaring av-

 getts, skall det anses

 som att ansökan har av-

 slagits.

 1. Denna lag träder i kraft, i fråga om 1 kap. 1 § tredje stycket och 3 b §, 5

kap. 2 §, de ändrade beteckningarna av 3 kap. 7 § a och 5 kap. 5 § samt

upphävandet av 3 kap. 7 § och 5 kap. 2-4 §§, den 1 januari 1995 och i övrigt den

1 januari 1996.

 2. I fråga om värdepappersbolag som beviljats tillstånd före lagens

ikraftträdande gäller vid tillämpning av 5 kap 1 § andra stycket och 6 kap. 9 §

andra stycket att kapitalbasen inte får understiga ett belopp som vid tidpunkten

för ikraftträdandet skulle ha krävts för beviljande av tillstånd.

 3. Frågor om tillstånd enligt denna lag får prövas före ikraftträdandet. Ett

beslut i en sådan fråga skall gälla tidigast från ikraftträdandet.

 380

12 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:160) om

utländska filialer m.m.

 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 §1

Om rätt för vissa utländska företag att driva verksamhet i Sverige finns sär-

skilda bestämmelser, nämligen

 1. för bankföretag 1 kap. 4 och 5 §§ bankrörelselagen (1987:617),

 2. för 2. för värdepappersföretag

värdepappersföretag 1 kap. 3 c § och 2 kap. 7 §

2 kap. 7 § lagen lagen (1991:981) om

(1991:981) om värdepap- värdepappersrörelse,

persrörelse,

 3. för företag som driver finansieringsverksamhet 2 kap. 8-10 §§ lagen

(1992:1610) om kreditmarknadsbolag,

 4. för utländska försäkringsgivare lagen (1950:272) om rätt för utländska

försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i Sverige och lagen (1993:1302)

om EES-försäkringsgivares verksamhet i Sverige,

 5. för börser, auktoriserade marknadsplatser och clearingorganisationer 2 kap.

7 §, 7 kap. 2 § respektive 8 kap. 3 § lagen (1992:543) om börs- och clearing-

verksamhet,

 6. för utländska fondföretag 7 a-c §§ lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

1Senaste lydelse 1993:1311.

 381

13 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:543) om börs-

och clearingverksamhet

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:543) om börs- och clearing-

verksamhet

 dels att 3 kap. 1 §, 4 kap. 3 §, 7 kap. 4 § samt 8 kap. 6 § skall ha följande

lydelse,

 dels att det i lagen skall föras in en ny paragraf, 7 kap. 2 a §, samt närmast

före 2 a § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 1 §

En börs får som medlemmarEn börs får som medlemmar

ha endast ha endast

 1. Sveriges riksbank, 1. Riksbanken,

 2. värdepappersinstitut 2. värdepappersinstitut

som har tillstånd att som har tillstånd att

driva värdepappersrörelsedriva värdepappersrörelse

enligt 1 kap. 3 § 1, 2 enligt 1 kap. 3 § 1, 2

eller 3 lagen eller 3 lagen (1991:981)

(1991:981) om värdepap- om värdepappersrörelse,

persrörelse, och

 3. utländska företag som

 har säte i ett land inom

 EES och som i det landet

 har tillstånd att driva

 sådan verksamhet som

 avses i 2, och

 3. utländska företag som 4. andra utländska

i sitt hemland har rätt företag som i sitt

att delta i börshandel hemland får driva sådan

av liknande slag och verksamhet som avses i 2

som där står under och som där står under

tillsyn av myndighet betryggande tillsyn av

eller annat behörigt myndighet eller annat

organ. behörigt organ.

 Till börsmedlem får antas endast den som har tillräckliga finansiella resurser

och i övrigt är lämplig att delta i handeln vid börsen.

 4 kap.

 3 §

Kurser noteras med Kurser noteras med

ledning av de köpanbud, ledning av de köpanbud,

säljanbud och betalkur- säljanbud och betalkurser

ser som förekommer vid som förekommer vid eller

eller rapporteras till rapporteras till börsen.

börsen. Information om Information om kurser

kurser och och omsättningsuppgifter

omsättningsuppgifter beträffande varje

skall offentliggöras finansiellt instrument

omedelbart, om inte som noteras vid börsen

Finansinspektionen med skall offentliggöras

hänsyn till handelns omedelbart, om inte

effektivitet tillåter Finansinspektionen med

något annat. hänsyn till handelns

 effektivitet tillåter

 något annat. Sådan

 information skall vidare

 dagligen sammanställas

 och offentliggöras i den

 ordning och omfattning

 som regeringen eller,

 efter regeringens bemyn-

 digande,

 Finansinspektionen före-

 skriver.

 7 kap.

 Deltagande i handeln

 2 a §

 En auktoriserad

 marknadsplats är skyldig

 att låta sådana institut

 och företag som avses i 3

 kap. 1 § första stycket

 2-4 delta i handeln vid

 marknadsplatsen, om de

 uppfyller av marknads-

 platsen uppställda krav.

 4 §

Kurser noteras med Kurser noteras med

ledning av de köpanbud, ledning av de köpanbud,

säljanbud och betalkur- säljanbud och betalkurser

ser som förekommer vid som förekommer vid eller

eller anmäls till den anmäls till den

auktoriserade marknad- auktoriserade mark-

splatsen. Information nadsplatsen. Information

om kurser och omsätt- om kurser och

ningsuppgifter skall omsättningsuppgifter

offentliggöras. skall beträffande varje

 finansiellt instrument

 som noteras vid den

 auktoriserade

 marknadsplatsen dagligen

 sammanställas och offent-

 liggöras i den ordning

 och omfattning som

 regeringen eller, efter

 regeringens

 bemyndigande, Finans-

 inspektionen föreskriver.

 8 kap.

 6 §

En clearingorganisation får som medlem ha endast den som har en betryggande

kapitalstyrka och som i övrigt bedöms vara lämplig att delta i clearingen hos

organisationen.

 En clearingorganisation

 som anordnar clearing av

 optioner eller terminer

 som handlas vid en börs

 eller auktoriserad

 marknadsplats är skyldig

 att till clearingmedlem

 anta sådana börsmedlemmar

 som avses i 3 kap. 1 §

 första stycket 2-4

 respektive sådana

 institut och företag som

 avses i 7 kap. 2 a §, om

 de uppfyller av cle-

 aringorganisationen upp-

 ställda krav.

 Om en clearingmedlem inte längre uppfyller de krav som anges i första stycket,

skall clearingorganisationen besluta att medlemskapet skall upphöra.

 Har ett Har ett

clearingmedlemskap upp- clearingmedlemskap upp-

hört på grund av beslut hört på grund av beslut

enligt andra stycket, enligt tredje stycket,

får medlemmen, om det får medlemmen, om det

finns särskilda skäl, ändåfinns särskilda skäl, ändå

vidta åtgärder i vidta åtgärder i förhållande

förhållande till till clearing-

clearingorganisationen organisationen för att

för att skydda upp- skydda uppdragsgivare

dragsgivare mot förlust. mot förlust.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 382

14 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

kreditmarknadsbolag

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

 dels att 3 kap. 9 § och 4 kap. 2-4 §§ skall upphöra att gälla,

 dels att 2 kap. 1 §, 3 kap. 2 § och 4 kap. 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 2 kap.

 1 §

Tillstånd att driva finansieringsverksamhet för ett svenskt aktiebolag får

meddelas endast om

 1. bolagsordningen inte strider mot denna lag eller någon annan författning,

 2. den planerade 2. den planerade

rörelsen kan antas komma rörelsen kan antas komma

att uppfylla kraven på att uppfylla kraven på en

en sund verksamhet, och sund verksamhet,

 3. den som kommer att

 äga ett kvalificerat

 innehav i bolaget kan

 antas inte komma att

 utföra sitt inflytande på

 ett sätt som motverkar en

 sund utveckling av verk-

 samheten i bolaget, och

 3. bolaget uppfyller 4. bolaget uppfyller de

de villkor i övrigt som villkor i övrigt som

anges i denna lag. anges i denna lag.

 Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs något ytterligare

finansieringsföretag.

 3 kap.

 2 §

Ett utländskt kreditinstitut som driver verksamhet med stöd av 2 kap. 8 eller 9

§ får driva sådan verksamhet som anges i 1 § andra stycket i den mån

verksamheten omfattas av institutets verksamhetstillstånd i hemlandet.

 Ett utländskt företag som avses i 2 kap. 10 § får driva verksamhet som anges i

1 § andra stycket endast om verksamheten är tillåten enligt företagets stadgar

eller bolagsordning och endast i den mån det eller de utländska kreditinstitut

som äger företaget eller dess moderföretag skulle ha rätt enligt första stycket

att driva sådan verksamhet.

 I 1 kap. 3 a § lagen I 1 kap. 3 d och 3 e §§

(1991:981) om lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse finnsvärdepappersrörelse finns

bestämmelser om att bestämmelser om att verk-

verksamhet som avses i samhet som avses i

1 kap. 3 § samma lag un- 1 kap. 3 § samma lag

der vissa förutsättningarunder vissa förutsätt-

får bedrivas av utländskaningar får bedrivas av

kreditinstitut som utländska kreditinstitut

driver verksamhet med som driver verksamhet

stöd av 2 kap. 9 § och avmed stöd av 2 kap. 9 § och

finansiella institut av finansiella institut

och dotterföretag som och dotterföretag som

driver verksamhet med driver verksamhet med

stöd av 2 kap. 10 §. stöd av 2 kap. 10 §.

 4 kap.

 1 §

Ett kreditmarknadsbolag Bestämmelser om

skall vid varje kapitaltäckning och stora

tidpunkt ha en exponeringar finns i

kapitalbas, beräknad lagen (1994:000) om

enligt 2 §, som motsva- kapitaltäckning och stora

rar åtta procent av exponeringar för kredit-

värdet av bolagets institut och

placeringar, beräknat värdepappersbolag.

enligt 3 §

(kapitalkrav).

 Utöver bestämmelsen i Ett

första stycket gäller attkreditmarknadsbolags

ett kreditmark- kapitalbas får inte

nadsbolags kapitalbas understiga det belopp

inte får understiga det som enligt 2 kap. 4 §

belopp som enligt krävdes när verksamheten

2 kap. 4 § krävdes när påbörjades.

verksamheten påbörjades.

 Ett kreditmarknadsbolag som med stöd av 2 kap. 4 § andra stycket fått

Finansinspektionens medgivande att när verksamheten påbörjades ha ett lägre

bundet kapital än motsvarande fem miljoner ecu, skall om nettovärdet av

tillgångarna i bolagets verksamhet därefter överstiger etthundra miljoner kronor

ha en kapitalbas som motsvarar minst fem miljoner ecu, beräknat efter den kurs

som gällde vid tidpunkten för beslut om tillstånd enligt 2 kap. 1 §.

 Denna lag träder i kraft såvitt avser 2 kap. 1 § och 4 kap. 1 § den 1 januari

1995. Detta gäller även upphävandet av bestämmelserna i 3 kap. 9 § och 4 kap.

2-4 §§. Lagen i övrigt träder i kraft den 1 januari 1996.

 383

15 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:931) om

individuellt pensionssparande

 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 2 § lagen (1993:931) om individuellt

pensionssparande skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 2 §

Bestämmelserna i 6 kap. Bestämmelserna i 6 kap.

2, 7, 9, 10 och 12 §§ 2, 7, 9-10 och 12 §§ samt

samt i 7 kap. 1 § lagen i 7 kap. 1 § lagen

(1991:981) om värde- (1991:981) om värde-

pappersrörelse skall pappersrörelse skall

tillämpas även i fråga omtillämpas även i fråga om

pensionssparrörelse. pensionssparrörelse.

Hänvisningarna till Hänvisningarna till lagen

lagen om värdepappers- om värdepappersrörelse

rörelse skall därvid i skall därvid i stället

stället gälla denna lag. gälla denna lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 384

Sammanställning av remissyttranden över

Finansdepartementets promemoria (Ds 1994:78)

Ändringar i lagstiftningen för kreditinstitut och

värdepappersbolag med anledning av nya EG-direktiv, m.m.

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden avgetts av Sveriges Riksbank, Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Kammarrätten i Jönköping, Bankstödsnämnden, Kommerskollegium,

Riksgäldskontoret, Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Kammarkollegiet, Allmänna pensionsfonden, första-tredje fondstyrelserna,

Konkurrensverket, Konsumentverket, AB Svensk Exportkredit, Finansbolagens

Förening, Fondbolagens Förening, Fristående Sparbankers Riksförbund,

Landsorganisationen i Sverige (LO), OM Stockholm AB, Penningmarknadsinformation

PMI AB, Redovisningskommittén (Ju 1991:07), Stockholms Fondbörs AB, Svenska

Bankföreningen, Svenska Fondhandlareföreningen, Svenska Försäkringsmäklares

Förening, Svenska Kommunförbundet, Svenska skeppshypotekskassan, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges Aktiesparares Riksförbund, Sveriges Bankkunders

Riksförbund, Sveriges Försäkringsförbund och Värdepapperscentralen VPC AB.

 Stadshypotek AB har deltagit i Svenska Bankföreningens behandling av

remissärendet och har anslutit sig till de av Bankföreningen lämnade

synpunkterna. Till dessa har vidare Svenska Fondhandlareföreningen hänvisat

beträffande kapitlet om kapitalkrav.

 Datainspektionen, Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges allmänna

hypoteksbank, Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO) och Västsvenska Handelskammaren har förklarat sig

avstå från att yttra sig.

1 Allmänna och sammanfattande synpunkter

1.1 Allmänna pensionsfonden, första-tredje fondstyrelserna

Förslagen i promemorian har i allt väsentligt föranletts av den anpassning av

svenska regler till nya EG-direktiv som följer av EES-avtalets bindande

föreskrifter. Beslut i denna riktning har redan tidigare tagits i syfte att

åstadkomma en gemensam inre finansiell marknad byggande på tre grundprinciper:

en enda auktorisation, hemlandstillsyn och minimiharmonisering för ömsesidigt

godtagande av medlemsstaternas regelverk.

 Allmänt sett ligger den svenska lagstiftningen och det svenska regelverket för

värdepappersområdet väl i takt med EUs egen lagstiftning. De nu föreslagna

lagändringarna fullständigar harmoniseringen med EUs regler och inkorporerar

även de nya direktiv som EU tagit sedan EES-avtalet undertecknades i maj 1992.

 Genom att införa dessa regler i svensk lagstiftning inlemmas den svenska

värdepappersmarknaden nu i det regelsystem som gäller för EU och de länder som

anslutit sig till EES-avtalet. Detta innebär en viktig konkurrensneutralitet

mellan svenska och övriga länders värdepappersföretag samt ett de

facto-inlemmande av Sverige i denna viktiga internationella marknad. De nu

framlagda förslagen bör därför som föreslås träda i kraft per den 1 januari

1995.

 Allmänna Pensionsfonden berörs inte direkt av de föreslagna ändringarna i

lagstiftningen. Men ett genomförande av förslagen kommer att innebära en viss

skärpning av kraven på kapitaltäckning i de finansiella institutionerna. Även om

denna typ av ökade kapitaltäckningskrav kan leda till ökade kostnader för

företagen så bör detta kunna fördragas med tanke på de positiva effekter detta

kan ha på stabiliteten i det finansiella systemet.

1.2 Konkurrensverket

Konkurrensverket delar i allt väsentligt utredningens förslag. Vad gäller

lämplighetsprövningen vid oktroj- och tillståndsprövning förordar emellertid

verket att denna, av konkurrens- och rättssäkerhetsskäl, bör grundas på i förväg

fastställda kriterier i stället för ett allmänt hållet krav på sundhet i

rörelsen. Av särskild vikt från konkurrenssynpunkt är att från banker fristående

värdepappersbolag tillåts ta emot medel på konto, s.k. kundkonton. Detsamma

gäller ägarbreddningen, som genom att stimulera till nyetablering bör kunna öka

konkurrensen på den svenska kreditmarknaden. Konkurrensverket anser

avslutningsvis att det finns skäl att understryka vikten av att svenska företag

inte påförs komparativa kostnadsnackdelar vid införlivandet av direktivens nya

bestämmelser, utan att företagen erhåller de möjligheter direktiven erbjuder

till kostnadsreducerande åtgärder såsom netting etc.

1.3 Landsorganisationen i Sverige (LO)

Landsorganisationen noterar förslagen till hur EG-direktiven 92/30/EEG,

92/121/EEG, 93/6/EEG och 93/22/EEG kan och lämpligen bör införlivas i svensk

lagstiftning. Det är väsentliga delar av näringsrätten för banker och

kreditinstitut men framför allt värdepappersföretagen som berörs. Direktiven,

som ingår i det tillägg till EES-avtalet som den Gemensamma EES-kommittén

beslutade om i mars 1994 och som riksdagen godkänt den 1 juni 1994, kommer

enligt LO:s mening att på ett acceptabelt sätt komplettera svensk rätt på

området och göra dessa delar av den finansiella sektorn i den gemensamma

EES-marknaden funktionsduglig. Samtidigt tillgodoses rimliga skydds- och

tillsynsintressen.

1.4 Sveriges Advokatsamfund

Inledningsvis konstateras att förslagen i promemorian i de flesta fall grundas i

en skyldighet för Sverige att, som en följd av EES-avtalet och tilläggsavtalet,

införliva fyra EG-direktiv i den svenska rättsordningen. Samfundet tillstyrker

den pågående harmoniseringen mellan EGs och Sveriges rättsordningar på det

finansiella området.

 I några av de framförda förslagen, vilka kommenteras närmare nedan, används

lagstiftningstekniker som dels bryter mönster från annan nyligen införd

lagstiftning på det finansiella området, dels riskerar att vila på osäker legal

grund. Samfundet finner de föreslagna lagstiftningsteknikerna problematiska och

anser det därför angeläget att ytterligare överväganden görs vid den fortsatta

beredningen i regeringskansliet.

1.5 Sveriges Bankkunders Riksförbund

Detta ärende avser huvudsakligen en anpassning av lagstiftningen till nya

EG-direktiv, och är därför i sin huvuddel bundet av avtal. Sveriges Bankkunders

Riksförbund är i princip positivt till EG-anpassningen dels därför att

lagstiftningen därigenom ökar bankkundernas säkerhet och dels därför att

konkurrensen ökar när det blir enklare för utländska banker att etablera sig i

Sverige.

2 EES-regler om värdepappersrörelse

2.1 Allmänna synpunkter

2.1.1 Finansinspektionen

I utredningens förslag till lydelse av 1 kap. 1 § första stycket lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse sägs att för utländska företags verksamhet

gäller bestämmelserna i lagen i tillämpliga delar samt att för filialer till

utländska företag gäller i övrigt lagen (1992:160) om utländska filialer m.m.

Inspektionen vill emellertid påpeka att detta i vissa fall kommer att leda till

tillämpningssvårigheter med hänsyn till att det kan bli svårt att avgöra när

vissa paragrafer skall äga tillämpning på ett utländskt företags verksamhet då

det i vissa stadganden uttrycks att regeln gäller ett värdepappersbolag (jfr.

definitionen i 1 kap. 2 § första stycket 2). Ett exempel på detta är stadgandet

i 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse där det sägs att ett värdepappersbolag

skall ha en ansvarsförsäkring för viss skadeståndsskyldighet det kan ådra sig.

Enligt specialmotiveringen (s. 360) till nämnda stadgande skall skyldigheten att

ha en ansvarförsäkring alltjämt gälla för företag i länder utanför EES medan

denna skyldighet inte skall gälla i fråga om företag hemmahörande inom EES.

Frågan blir därvid om det på grund av vad som uttrycks i motiven, trots att det

i 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse sägs att detta gäller

värdepappersbolag, kan krävas att utländska företag från länder utanför EES för

sin filialverksamhet är skyldiga att ha en ansvarsförsäkring.

Tillämpningssvårigheter av nämnt slag kan även uppkomma i det fall ett utländskt

företag inom EES väljer att söka särskilt tillstånd enligt lagen om

värdepappersrörelse för sin filialverksamhet (jfr nedan under avsnitt 4.4.1).

Detta torde innebära att de stadganden som avses gälla utländska företags

verksamhet som bedrivs enligt 2 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse på

motsvarande sätt skall äga tillämpning eftersom dessa företag inte kan anses

driva verksamhet enligt 1 kap. 3 c § 1 nämnda lag, oaktat att dessa företag har

säte inom ett annat land inom EES. Även om begreppet "utländskt

värdepappersföretag" utmönstrats ur lagen kunde det vara till fördel om det i

varje enskilt stadgande även angavs om detta ägde tillämpning på företags

verksamhet som bedrevs enligt 2 kap. 7 § och/eller 1 kap. 3 c § 2 lagen om

värdepappersrörelse i stället för den lösning som nu valts.

2.1.2 Sveriges Bankkunders riksförbund

Förslaget förefaller öka kundens trygghet vid anlitande av värdepappersinstitut,

vilket är positivt. Vi har dock inte - med våra knappa resurser - kunnat sätta

oss in i förslagets alla detaljer och är därför osäkra på vilka garantier som

kommer att finnas för kundernas tillgångar hos respektive institut.

2.2 Undantag från värdepappersrörelselagens

tillämpningsområde m.m

2.2.1 Finansinspektionen

Sammanfattning

Enligt inspektionens uppfattning är förslaget att försäkringsbolag skall

undantas från reglerna i lagen om värdepappersrörelse och att de skall kunna

bedriva värdepappersrörelse som sidoverksamhet till försäkringsrörelsen inte

acceptabelt. Försäkringsbolagens möjligheter att bedriva värdepappersrörelse bör

istället lösas på det sätt som redan skett i flera fall nämligen genom att

försäkringsbolagen bildar dotterbolag som kan ansöka om tillstånd att bedriva

värdepappersrörelse enligt lagen om värdepappersrörelse eller, vilket är att

föredra, att försäkringsbolagen behandlas på samma sätt som bankerna vid

tillämpning av lagen om värdepappersrörelse, dvs. att särskilt tillstånd för

denna verksamhet ansöks av försäkringsbolaget enligt nämnda lag. Inspektionen

avstyrker förslaget i dess nuvarande lydelse att försäkringsmäklare, inom ramen

för lagen om försäkringsmäklare, skall få förmedla andelar i värdepappersfonder

främst av det skälet att förslaget inte framstår som konkurrensneutralt.

Försäkringsbolag

I promemorian föreslås att försäkringsbolag skall kunna bedriva värde-

pappersrörelse efter särskilt tillstånd från inspektionen. Sådan rörelse avses

att bedrivas såsom sidoverksamhet till försäkringsrörelsen och frågan om

tillstånd skall bedömas utifrån försäkringsrörelselagens regelsystem. I 1 kap. 3

§ första stycket försäkringsrörelselagen uttrycks detta så att ett

försäkringsbolag inte får driva annan rörelse än försäkringsrörelse, om det inte

finns särskilda skäl för det.

 Nämnda regel fastlägger en av försäkringsrörelselagstiftningens grundläggande

principer. I praxis har försäkringsbolagen medgivits driva annan rörelse endast

i sådana fall där det kan anses föreligga garantier för att rörelsen i fråga

drivs i försäkringstagarnas intresse. I allmänhet har krävts att det finns ett

naturligt samband mellan den andra rörelsen och försäkringsverksamheten.

 I ISD-direktivet artikel 2 p. 2 a anges bl.a. att direktivet inte är

tillämpligt på försäkringsföretag. Bl.a detta har i promemorian tagits till

intäkt för att i förslaget till 1 kap. 1 § andra stycket lagen om värde-

pappersrörelse ange att nämnda lag inte är tillämplig på försäkringsbolag. Trots

att direktivet inte anger att försäkringsbolag skall ha rätt att bedriva

värdepappersrörelse leder förslaget till att försäkringsbolag utan prövning

enligt lagen om värdepappersrörelse ska kunna bedriva alla de tillståndspliktiga

verksamheter som finns angivna i lagen om värdepappersrörelse. I promemorian

diskuteras enbart kring försäkringsbolagens möjligheter att bedriva

förmedlingsverksamhet beträffande andelar i värdepappersfonder men någon sådan

begränsning återfinns inte i lagförslaget.

 För inspektionen framstår det inte som rimligt att, som följer av förslaget,

reglerna för försäkringsbolagens bedrivande av värdepappersrörelse skall skilja

sig från vad som gäller för banker och värdepappersbolag vad gäller frågan om

särskilt tillstånd härtill. En bank som önskar bedriva värdepappersrörelse måste

- även om det gäller enbart förmedling av andelar i värdepappersfonder - genomgå

ett särskilt auktorisationsförfarande anpassat till den tillståndspliktiga

verksamheten och även därefter följa de särskilt för denna verksamhet anpassade

regelsystem som finns i lagen om värdepappersrörelse. Ett försäkringsbolag som

bedriver värdepappersrörelse enligt förslaget skulle t.ex. slippa rapportera

affärer till börsen, inte behöva avbryta handeln vid börsstopp, inte behöva upp-

rätta avräkningsnota, inte behöva följa de handelslagerbegränsningar som gäller

för värdepappersbolag och bankinstitut, inte behöva följa kapital-

täckningsreglerna eller reglerna om stora exponeringar m.m.

 Försäkringsbolagens möjligheter att bedriva värdepappersrörelse skulle möjligen

i stället kunna lösas på det sätt som redan skett i flera fall nämligen att

försäkringsbolagen bildar dotterbolag som ansöker om tillstånd att bedriva

värdepappersrörelse enligt lagen om värdepappersrörelse. En annan lösning, som

snarare är att föredra, är att försäkringsbolagen behandlas på liknande sätt som

banker enligt lagen om värdepappersrörelse. Detta senare innebär i så fall att

särskilt tillstånd att bedriva värdepappersrörelse ansöks enligt nämnda lag.

Därutöver bör en prövning givetvis göras om verksamheten är förenlig med den av

bolaget bedrivna försäkringsrörelsen. Det ankommer på Finansinspektionen att i

enskilda fall avgöra vilket slag av värdepappersrörelse som får anses förenlig

därmed. Detta bör normalt anses fallet t.ex. då ett försäkringsbolag, som i sin

koncern har ett fondbolag, önskar förmedla andelar i värdepappersfonder som

förvaltas av det fondbolaget. Ett ytterligare exempel på detta är förmedling av

andra fondpapper som har samband med individuellt pensionssparande.

 Om avsikten med förslaget endast är att öppna en möjlighet för försäkringsbolag

att förmedla andelar i värdepappersfonder, bör reglerna härom i lagen om

värdepappersrörelse ansluta till vad som i promemorian föreslagits om

försäkringsmäklare i 1 kap. 3 b § nämnda lag.

Försäkringsmäklare

Förslaget innebär att försäkringsmäklare skall efter registrering hos inspek-

tionen kunna förmedla andelar i värdepappersfonder, dvs. bedriva sådan

verksamhet som nu kräver tillstånd enligt lagen om värdepappersrörelse. Enligt

utredningen framstår det för aktörer inom försäkringsbranschen som en

konkurrensskillnad i förhållande till banker att nämnda aktörer inte kan bedriva

sådan verksamhet. Emellertid, såsom utredningen också anger, krävs det för

banker i nu nämnt avseende tillstånd enligt lagen om värdepappersrörelse varför

inspektionen inte kan se detta i sig som någon konkurrensskillnad. Utredningen

anger att det kan te sig svårförståeligt att en kund som på inrådan av en

försäkringsmäklare genom en unit linked-försäkring placerat en del av sitt

kapital i en viss värdepappersfond inte skall kunna genom samma

försäkringsmäklare placera i samma fond vid sidan av försäkringen. Inspektionen

kan ha förståelse för denna synpunkt men kan inte se att detta skulle vara ett

argument för att särbehandla försäkringsmäklarna i förhållande till de

värdepappersbolag som endast bedriver förmedling av värdepappersfondsandelar och

således lyder under lagen om värdepappersrörelse.

 I och för sig anger utredningen att en förutsättning för denna för-

säkringsmäklarnas verksamhet är att den kan ske i reglerade och säkra former

under Finansinspektionens tillsyn. I specialmotiveringen till förslagets 13 § i

lagen om försäkringsmäklare anges även att en sådan verksamhet bör uppfylla de

sundhetskrav som skulle ha gällt om verksamheten hade bedrivits i form av

tillståndspliktig värdepappersrörelse. I skenet av detta kan man ställa sig

frågan varför inte prövningen av om verksamheten skall få utövas även

fortsättningsvis skall ske enligt lagen om värdepappersrörelse. Givetvis skulle

detta i så fall innebära bl.a. att verksamheten endast skulle få bedrivas i ett

för detta ändamål bildat aktiebolag med krav på ett aktiekapital på omkring en

miljon kronor. Utredningen anser inte att detta är en framkomlig väg av det

skälet att lagen om värdepappersrörelse förutsätter att värdepappersrörelsen

skall vara den huvudsakliga verksamheten. Förutsättningen enligt förslaget är

nämligen att försäkringsmäklares förmedlingsverksamhet skall vara en sido-

verksamhet till försäkringsmäklarrörelsen samt att det är tveksamt om

försäkringsmäklarrörelse skulle kunna vara en sidoverksamhet till själva

värdepappersrörelsen. Dessa senare argument har enligt inspektionens uppfattning

viss bärighet. Emellertid måste det enligt inspektionens mening ställas krav på

försäkringsmäklarnas förmedling av värdepappersfondsandelar motsvarande dem som

ställs på andra aktörer som utövar denna verksamhet. Det finns inget rimligt

skäl till varför just försäkringsmäklarna skall särbehandlas i detta avseende.

De krav som nu kan ställas på denna verksamhet enligt lagen och förordningen om

försäkringsmäklare och som följer av nuvarande lagförslag motsvarar inte alls de

krav som ställs enligt lagen om värdepappersrörelse. Det skulle även öppnas en

genväg för dem som vill utöva denna verksamhet genom att de registrerar sig som

försäkringsmäklare i stället för att bilda ett aktiebolag och ansöka om

tillstånd enligt lagen om värdepappersrörelse. Som förslaget nu är utformat

saknas nämligen möjlighet att återkalla registreringen av den anledningen att

förmedlingsverksamheten av värdepappersfondsandelar inte är en sidoverksamhet

till själva försäkringsmäklarrörelsen.

 Med anledning av ovanstående avstyrker inspektionen förslaget därför att

inspektionen anser att förslaget kräver ytterligare utredning avseende ändringar

i lagen om försäkringsmäklare och förordningen om försäkringsmäklare. Ställning

måste bl.a. tas i följande frågor.

 - Vilka närmare förutsättningar skall vara uppfyllda för att registrering av

 denna verksamhet skall kunna ske.

 - Vad är att anse som tillfredsställande utbildning när det gäller förmedling

 av värdepappersfondsandelar (5 § första stycket 4 p. lagen om

 försäkringsmäklare)

 - Vilka krav skall ställas på ansvarsförsäkring

 - Vilka förutsättningar skall föreligga för att återkallelse av registreringen

 skall kunna ske.

 Inspektionen vill således som sin uppfattning framhålla att en framkomlig väg

för att uppnå syftet och tillgodose de krav på verksamheten som uppställs i

utredningen och för att uppnå konkurrensneutralitet är att förmedling av

värdepappersfondsandelar endast får utövas av ett aktiebolag och att det därvid

skall ställas samma krav på detta som de som ställs på ett värdepappersbolag.

Detta kräver som nämnts emellertid ytterligare förändringar i lagen om

försäkringsmäklare och förordningen om försäkringsmäklare. Dessa förändringar

måste då utformas med lagen om värdepappersrörelse som förebild.

2.2.2 Kammarkollegiet

Kammarkollegiet tillstyrker förslaget (avsnitt 4.2) att bl.a. Kammarkollegiet

skall undantas från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde. Förslaget

innebär att den närmare avgränsningen av kollegiets fondförvaltande verksamhet

bör göras i kollegiets instruktion. I instruktionen anges för närvarande (§ 1)

att kollegiet tillhandahåller fond- och förmögenhetsförvaltning på det statliga

och kyrkliga området. Vidare sägs (§ 4) att kollegiet skall förvalta de statliga

lån och aktier samt fonder eller fonderade medel som anförtrotts kollegiet.

Kammarkollegiet är berett att senare lämna förslag till närmare avgränsning om

så bedöms nödvändigt.

2.2.3 Fondbolagens Förening

I promemorian diskuteras olika lösningar för att på ett ändamålsenligt sätt

möjliggöra för försäkringsbolag och försäkringsmäklare att förmedla fondandelar.

Föreningen har inte något att invända mot de förslag som framläggs i

promemorian, nämligen att försäkringsbolagen respektive mäklarföretagen genom

undantag från värdepappersrörelselagen i skilda hänseenden bereds möjlighet

härtill.

2.2.4 Svenska Fondhandlareföreningen

Under denna rubrik i promemorian föreslås att verksamhet som bedrivs av

Riksgäldskontoret, Kammarkollegiet och av försäkringsbolag med koncession

undantas från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde. Undantag från

tillståndskravet enligt lagen föreslås i viss utsträckning för

försäkringsmäklare.

 Fondhandlareföreningen har inget att erinra mot att Riksgäldskontoret undantas

på sätt föreslås i promermorian. Ett sådant undantag synes ligga i linje med

kontorets uppgifter vid emissioner i samband med statens upplåning.

 I fråga om Kammarkollegiet kan föreningen inte finna något skäl för det

föreslagna undantaget. Enligt föreningen är det olämpligt att kollegiet såsom

myndighet befattar sig med verksamhet som har karaktär av värdepappersrörelse på

så sätt att kollegiet åtar sig uppdrag åt annan. Ett undantag skulle ge en

felaktig markering av att kammarkollegiet bör ta på sig sådana uppgifter.

Föreningen avstyrker således att ett undantag införs för Kammarkollegiet.

 I och med att det i lagen om värdepappersrörelse lagts fast en strikt reglering

för sådan rörelse, är det enligt föreningen angeläget att det legala systemet

inte luckras upp annat än när sakliga skäl med styrka talar för detta.

Konkurrensen måste ske på lika villkor, vilket sker endast om t ex kapitalkrav

och andra förutsättningar för verksamheten är desamma. Detta kan endast

uppfyllas om de företag som driver samma slag av rörelse skall uppfylla samma

legala krav. I fråga om de föreslagna undantagen för försäkringsbolag och

försäkringsmäklare kan föreningen inte finna att några sådana skäl som nyss

nämnts föreligger. Att förslaget rörande försäkringsmäklare är av begränsat slag

är inget sådant skäl. Inget hindrar försäkringsbolag eller försäkringsmäklare

från att söka tillstånd att driva värdepappersrörelse och därvid uppfylla de

legala kraven. Föreningen avstyrker således förslagen beträffande försäkrings-

bolag och försäkringsmäklare.

2.2.5 Sveriges Försäkringsförbund

Sammanfattning

Försäkringsförbundet anser det självklart med hänsyn till konkurrens-

neutraliteten att likartad verksamhet i bank- och försäkringssektorn får drivas

på lika villkor. Försäkringsbolag bör därför få förmedla värdepappers-

fondsandelar och finansiella instrument för individuellt pensionssparande (IPS),

eftersom banker får förmedla såväl sådana tjänster som försäkring.

 I 1 kap. 3 § försäkringsrörelselagen bör införas att försäkringsbolag får vara

ombud för andra bolag under Finansinspektionens tillsyn. En sådan regel finns i

t.ex. den danska försäkringsrörelselagen.

 Försäkringsmäklare bör, i enlighet med förslaget, som en sidoverksamhet till

mäklarrörelsen, få förmedla fondandelar.

 Motsvarande ändring i 4 kap. 5 § värdepappersrörelselagen om förvärv av aktier

i moderbolag bör göras i 3 kap. 6 § andra stycket värdepappersrörelselagen

angående rätten att ta emot aktier som pant.

Allmänt

I den promemoria som förbundet har att avge yttrande över behandlas ett flertal

mycket viktiga frågeställningar avseende bank- och värdepappersmarknaderna,

föranledda av nya EG-direktiv på dessa områden. Förbundet går inte in på

detaljgranskning av förslagen, men vill framhålla vikten av att de olika

resonemangen om bl.a. kapitaltäckning inte ger genomslag på andra verksamheter

än dem som omfattas av direktiven. Detta får således inte bli fallet för t.ex.

försäkringsbolag som ingår i en grupp tillsammans med banker. De grundläggande

skillnaderna i risker mellan bank- och försäkringsverksamhet måste i sådana fall

beaktas. Förbundet koncentrerar sig i sitt yttrande till de delar som direkt

berör försäkringsbolagen.

Försäkringsbolags förmedling av andelar i värdepappersfonder

Av promemorian framgår (s. 96) att hinder för försäkringsbolag att bedriva

förmedling av andelar i värdepappersfonder utgör en konkurrensskillnad i

förhållande till bankerna, som kan förmedla både försäkringar och

värdepappersfondsandelar. Det bör, enligt vad som vidare anförs, vara möjligt

för försäkringsbolag att bedriva förmedlingsverksamhet av nämnt slag under

förutsättning att verksamheten kan ske i reglerade och säkra former under

Finansinspektionens tillsyn.

 Förbundet anser en allmän utgångspunkt vara att likartad verksamhet i

bolagsgrupper inom banksektorn och försäkringssektorn skall bedrivas på lika

villkor. Om det är tillåtet för ett bolag inom banksektorn att använda sin

marknadsorganisation för verksamhet som syftar till förmedling och försäljning

av såväl bank- som försäkringsprodukter, måste motsvarande förutsättningar gälla

för bolag inom försäkringssektorn. Denna princip är självklar från

konkurrensneutralitetssynpunkt och det måste därför tillses att den får direkt

genomslag även i det regelsystem som gäller för försäkringsbolagen.

 Enligt promemorian bör en lösning på frågan grundas på undantag från

värdepappersrörelselagens tillståndskrav. Med hänsyn till den stränga reglering

som försäkringsbolagen är underkastade kan frågan om förhållandet mellan

försäkringsbolagens verksamhet och värdepappersrörelselagens regler lösas på ett

tekniskt enkelt sätt genom att försäkringsbolagens verksamhet generellt undantas

från värdepappersrörelselagens tillämpningsområde. I vad mån ett

försäkringsbolag får bedriva någon form av värdepappersrörelse kommer i och med

detta att helt styras av försäkringsrörelselagens (FRL) regler i 1 kap. 3 §. Ett

bolags förmedling av fondandelar blir därmed en fråga för Finansinspektionen att

ta ställning till vid stadfästelse av eller godkännande av ändringar i

bolagsordningen.

 Förbundet delar uppfattningen att försäkringsbolagen skall undantas från

värdepappersrörelselagens tillämpning, men anser att det samtidigt bör slås fast

i 1 kap. 3 § FRL att försäkringsbolag även får vara ombud för andra bolag som

står under Finansinspektionens tillsyn. Därmed uppnås en överensstämmelse med

vad som torde vara den normala ordningen i andra EES-länder. Förbundet vill här

hänvisa till den lagtekniska lösning som valts i Danmark. (Utdrag ur

Bekendtgörelse af lov om forsikringsvirksomhed bifogas.) Det är ytterst

angeläget att ändringen i FRL träder ikraft snarast.

Försäkringsbolags förmedling av individuellt pensionssparande

Förbundet anser att samma resonemang om konkurrensneutralitet som anförs

beträffande förmedling av fondandelar gäller för förmedling av finansiella

instrument avseende individuellt pensionssparande. Om den ovan berörda danska

lösningen med uppräkning i FRL av de verksamheter som är tillåtna för

försäkringsbolag väljs, löser man på ett praktiskt sätt även frågan om

försäkringsbolagens rätt att förmedla sådant sparande.

Försäkringsmäklares förmedling av andelar i värdepappersfonder

Förbundet anser att det finns skäl att även tillåta försäkringsmäklare att, som

en sidoverksamhet till mäklarrörelsen, förmedla fondandelar. En förutsättning är

därvid att ytterligare krav på mäklarna för att få driva denna sidoverksamhet

införs i försäkringsmäklarlagen på sätt som föreslås i promemorian.

2.3 Mottagande av medel på konto och kreditgivning

2.3.1 Finansinspektionen

Inspektionen har ingen erinran mot förslaget.

 Förslaget innebär att värdepappersbolag som har eller får tillstånd till

kontohållning och kreditgivning blir att anse som kreditinstitut i den mening

som avses inom EG. Förändringarna medför att bestämmelser införs om högre

startkapital och om begränsningar i fråga om förvärv av placeringsaktier. Vad

gäller de nämnda förändringarna så kommenteras förslaget gällande högre

startkapital särskilt under avsnitt 2.5.1 nedan.

2.3.2 Konkurrensverket

Förslaget om att komplettera värdepappersrörelselagen för att värdepappersbolag

även fortsättningsvis skall få ta emot medel på konto och lämna krediter är

enligt Konkurrensverket av central betydelse för dessa företags möjligheter att

konkurrera med de inhemska fullsortimentsbankerna. En direkt överföring av

inlåningsförbudet i enlighet med investeringstjänstedirektivets artikel 10 utan

anpassning av den svenska lagstiftningen skulle enligt verket sannolikt leda

till att bankerna på sikt konkurrerar ut fristående värdepappersbolag genom de

fördelar s.k. kundkonton har för bedrivandet av värdepappersverksamhet.

2.3.3 Finansbolagens Förening

Värdepappersbolagens rätt att emottaga medel på konto och lämna kredit behålls

enligt förslaget. Finansbolagens Förening vill inte rikta anmärkningar häremot.

För att inte de föreslagna reglerna skall strida mot det aktuella EG-direktivet

föreslås att värdepappersbolag enligt svensk rätt skall uppfylla kraven för att

definieras som kreditinstitut enligt EG-rätten. I promemorian anges att detta

inte medför att ett värdepappersbolag automatiskt blir att betrakta som

kreditinstitut i alla sammanhang där detta begrepp förekommer i den svenska

lagstiftningen.

 Finansbolagens Förening vill framhålla att vad som redovisats i promemoriorna

angående gränsdragningen mot kreditinstitut, dels sådana som äger emottaga in-

låning, dels sådana som äger bevilja krediter till näringslivet är

ofullständigt. Någon gränsdragning mot institut som beviljar krediter i andra

sammanhang än i värdepappersrörelse är över huvud taget inte diskuterad. Inte

heller omnämns i promemorian i vilken mån ett svensk värdepappersbolag - som

således uppfyller förutsättningarna för att definieras som kreditinstitut enligt

EG-rätten - kan komma att bedriva både in- och utlåningsverksamhet i ett

EES-land med stöd av hemlandsauktorisationen.

 Begreppet inlåning bör enligt föreningen övervägas i sammanhanget mot bakgrund

av Betaltjänstutredningens delbetänkande "Finansiella tjänster i förändring",

SOU 1994:66.

 Föreningen anser att ytterligare överväganden bör göras i den fortsatta

beredningen av lagstiftningsärendet.

2.3.4 Svenska Bankföreningen

I promemorian föreslås ett bibehållande av möjligheten för värdepappersbolag och

utländska värdepappersföretag att med särskilt tillstånd från Finansinspektionen

ta emot medel på konto och lämna kredit.

 Bankföreningen tillstyrker förslaget med viss tvekan. Föreningen har övervägt

om inte kontohållning bör förbehållas endast banker och att till följd härav

värdepappersbolag som önskar hålla medel på konto för kunder måste ha tillstånd

att bedriva bankrörelse. Då emellertid avsikten är att de värdepappersbolag som

avser att bedriva sådan verksamhet enligt förslaget i promemorian skall anses

vara kreditinstitut med de krav på kapitaltäckning och minsta kapital som gäller

för sådana institut, varigenom också överensstämmelse med EG:s regler erhålles,

anser Bankföreningen det dock inte nödvändigt att kräva att sådana värdepappers-

bolag måste söka tillstånd att vara bank.

 I promemorian (förslaget till ny lydelse av 3 kap 4 §, sid 63) sägs endast att

ett värdepappersbolag, med Finansinspektionens tillstånd, får ta emot kunders

medel på konto. Visserligen kvarstår den gamla förutsättningen att det skall

vara ett led i rörelsen men man har tagit bort den tidigare gällande ytterligare

förutsättningen att kontohållningen skall ske för att underlätta värdepappers-

rörelsen. På sid 101 sägs att det inte är fråga om att utvidga värdepappers-

bolagens möjligheter att ta emot medel på konto jämfört med vad som gäller i

dag. Därvid anförs att en förutsättning för mottagande av medel på konto

alltjämt skall vara att det underlättar värdepappersrörelsen. Detta kommer emel-

lertid inte till uttryck i lagtexten. I specialmotiveringen på sid 357 sägs att

kontohållning endast får avse värdepappersbolagets kunder. Därmed skulle man,

enligt promemorian, ha markerat att ett värdepappersbolag inte får bedriva en

fristående inlåningsverksamhet.

 Bankföreningen anser att det inte finns anledning - med hänsyn till att någon

förändring i sak inte avses - att ta bort kravet i lagtexten på att

kontohållning och kreditgivning endast får ske för att underlätta värdepappers-

rörelsen. Föreningen föreslår således att detta kriterium återinföres i lag-

texten. Bankföreningen förutsätter att Finansinspektionen i sin övervakande roll

noggrant tillser att värdepappersbolagen inte överskrider sin befogenhet i dessa

avseenden.

2.3.5 Svenska Fondhandlareföreningen

I promemorian föreslås att bl a värdepappersbolagens rätt att ta emot medel på

konto och att ge kredit behålls och att bolagen, om de har tillstånd till sådan

verksamhet, blir att betrakta som kreditinstitut i den mening som EG-direktiven

anger.

 Fondhandlareföreningen instämmer i den tolkning av EG-direktiven, som ligger

till grund för förslaget. Med denna möjliggörs att vi i Sverige, såsom enligt

förslaget, bibehåller de konkurrensförutsättningar mellan bl a banker och

värdepappersbolag, som bekräftades så sent som vid tillkomsten av lagen om

värdepappersrörelse. Föreningen har inget att erinra mot att en motsvarighet

till bestämmelsen i banklagstiftningen om betalningsberedskap görs tillämplig

för de värdepappersbolag som har rätt att hålla medel på konto.

 Fondhandlareföreningen tillstyrker förslagen under denna rubrik. Det innebär

också att föreningen ställer sig bakom kravet på att rätten att ta emot medel på

konto kopplas till rätten att ge kredit. Inga invändningar riktas mot de

justeringar av lagtexten som föreslås i denna del. I anslutning härtill

tillstyrks också vad som sägs i avsnitt 4.5 om startkapital för verksamhet, som

innefattar mottagande av medel på konto.

2.3.6 Sveriges Advokatsamfund

Det regelverk som föreslås införas avseende värdepappersbolag skiljer sig från

EG-direktivet om investeringstjänster. Genom införandet av regler i Sverige om

startkapitalets storlek och rätt till förvärv av s.k. placeringsaktier, kommer

svenska värdepappersbolag att kvalificera sig som kreditinstitut såsom dessa

beskrivs i EG-rätten. Som skäl för avvikelsen anförs att de svenska

värdepappersbolagen av hävd och enligt gällande rätt äger emottaga medel från

allmänheten och använda dem i rörelsen.

 Samfundet vill inte rikta invändningar mot att rätten att mottaga inlånings-

medel behålls. Vad som dock inger betänkligheter är den avvikelse från gällande

lagstiftningsmönster avseende kreditinstitut som blir följden. Den lagstiftning

som införts i Sverige med anledning av anpassning till EG-rätten bygger på

tanken att kreditinstitut endast kan vara av två huvudslag - banker och

kreditmarknadsbolag. Rätten att emottaga medel från allmänheten skiljer

institutgrupperna.

 Nu liggande förslag att värdepappersbolag skall definieras som kreditinstitut

enligt EG-reglerna bryter mot denna tanke. I promemorian anförs mycket kort att

den ställning ett värdepappersbolag erhåller som kreditinstitut enligt EG*s

regler inte medför att värdepappersbolaget automatiskt blir att betrakta som

kreditinstitut i alla sammanhang där detta begrepp förekommer i den svenska

lagstiftningen (s. 101 f). Någon analys av den avsedda begränsningen presenteras

inte. Av vad som anförs kan möjligen den slutsatsen dragas att bedömningarna

endast gjorts med utgångspunkten att avgränsning skall göras mot institutgrupper

som äger emottaga inlåning ("Bolag med tillstånd att ta emot medel på konto..."

sid 101).

 Gränsdragningen mot institutgrupper som ger krediter i form av investe-

ringskrediter till industri och handel eller säljfinansiering berörs över huvud

taget inte. Inte heller presenteras någon analys av vilka möjligheter ett

svenskt värdepappersbolag, som med den föreslagna lagändringen blir att betrakta

som kreditinstitut enligt EG-rätten, har att bedriva kreditgivning eller

emottaga inlåning i andra EES-länder med stöd av den svenska lagstiftningen.

 Avgränsningen bör enligt samfundet övervägas från dessa utgångspunkter. Därtill

bör överväganden göras avseende inlåningsbegreppet mot bakgrund av vad som

framförs i Betaltjänstutredningens delbetänkande "Finansiella tjänster i

förändring" SOU 1994:66.

2.4 Hemlandsauktorisation

2.4.1 Finansinspektionen

Sammanfattning

Inspektionen tillstyrker i huvudsak förslagen. Vissa synpunkter bl.a. angående

förslagets närmare utformning ges i det följande.

Särskild auktorisation av filial

Såsom sägs i ISD-direktivet, artikel 14, och kommenteras i motivtexten skall ett

värdland inte längre få förbehålla sig att särskilt auktorisera filialer till

värdepappersföretag som är auktoriserade och underkastade tillsyn av behöriga

myndigheter i något annat medlemsland. Inspektionen vill emellertid uppmärksamma

att det inte synes finnas något hinder mot att ett utländskt värdepappersföretag

inom EES kan söka och få särskilt tillstånd att bedriva värdepappersrörelse i

Sverige genom filial, trots att det skulle vara tillräckligt att det

anmälningsförfarande som anges i förslagets 1 kap. 3 d § lagen om

värdepappersrörelse iakttas. Om sådant tillstånd meddelas innebär det i så fall

att filialen står under tillsyn av Finansinspektionen.

Tidsfrister för beslut och underrättelse

Vad gäller utformningen av förslaget i 3 kap. 6 a § lagen om värdepappersrörelse

bör påpekas att direktivets artikel 17 p.3 anger att underrättelse med de

aktuella uppgifterna skall vidarebefordras till behörig myndighet i värdlandet

inom tre månader från det att samtliga uppgifter inkommit till

hemlandsmyndigheten. Inspektionen anser att lagtexten bör förtydligas så att det

framgår att beslut om tillstånd skall fattas och underrättelse vidarebefordras

inom tre månader från det att samtliga uppgifter inkommit till

hemlandsmyndigheten, vilket torde vara innebörden av direktivets artikel 17.

2.4.2 Riksskatteverket

I promemorian föreslås bl.a. att värdepappersföretag från andra EES-länder ges

rätt att med stöd av auktorisation i hemlandet driva gränsöverskridande

verksamhet i Sverige utan att ha filial här. Förslaget har tre nackdelar för

skatteförvaltningen.

 Den första är att sådana företag inte är skyldiga att lämna de kontroll-

uppgifter som krävs för den förenklade deklarationen. Detta medför försämrade

kontrollmöjligheter och merarbete för skattemyndigheterna.

 För att undvika denna nackdel skulle man behöva ålägga utländska företag samma

kontrolluppgiftsskyldighet som svenska företag beträffande inkomsträntor,

utgiftsräntor, utdelningar samt eventuellt för avyttringar av andelar i

värdepappersfonder (enligt förslag i SOU 1994:50 skall en sådan skyldighet

eventuellt införas för svenska fondbolag fr.o.m. den 1 januari 1995).

 Den andra nackdelen är att kontrollen av avyttringar av finansiella instrument

försvåras.

 Den föreslagna ändringen av 3 kap 33 § lagen om självdeklaration och

kontrolluppgifter medför i och för sig en möjlighet att förelägga utländska

företag att inkomma med kontrolluppgifter avseende avyttringar av finansiella

instrument. De praktiska svårigheterna är emellertid stora.

 Under våren 1994 har RSV i en s.k. riktad kontroll samlat in uppgifter om

främst aktieförsäljningar. Föreläggandet sändes ut till samtliga värde-

pappersinstitut i Sverige. Antalet utskickade förelägganden uppgick till 94.

Möjligheten att göra motsvarande aktion även till utländska företag synes

förknippade med mycket stora administrativa problem.

 Vidare saknas, som skattemyndigheterna i Stockholms och Göteborgs och Bohus län

anfört, effektiva sanktioner om ett föreläggande inte följs. Inte heller kan

förelägganden avseende utländska företag följas upp med revisioner för kontroll

av att fullständiga uppgifter lämnats på ett korrekt sätt.

 RSV delar nämnda skattemyndigheters bedömning av kontrollsvårigheterna när det

gäller företag som väljer att bedriva verksamhet i Sverige utan att ha filial

här.

 Informationsteknikutvecklingen gör det också efter hand allt enklare och

billigare att bedriva en gränsöverskridande värdepappersrörelse på ett effektivt

sätt. Många svenska placerare kan därför komma att välja att utnyttja utländska

företags speciella kompetens på olika marknader direkt framför att utnyttja

svenska företag. Skattemyndigheternas uppenbara kontrollsvårigheter blir då

ytterligare ett incitament att välja att anlita ett utländskt företag framför

ett inhemskt. För skattekontrollen blir det härigenom inte fråga om marginella

problem utan om väsentliga svårigheter att upprätthålla en effektiv

kapitalvinstbeskattning.

 Uppgiftsskyldigheten i 3 kap. 33 § lagen om självdeklaration och kontroll-

uppgifter räcker alltså inte heller efter den i promemorian föreslagna ändringen

för att ge skatteförvaltningen erforderlig information. Det kan därför finnas

anledning att närmare pröva förslaget från skattemyndigheten i Stockholms län

att ifrågavarande utländska värdepappersföretag skriftligen får förbinda sig att

lämna kontrolluppgifter över de transaktioner som förmedlats för i Sverige

bosatt uppdragsgivares räkning i samband med anmälan till Finansinspektionen. En

sådan uppgiftsskyldighet skulle lämpligen tas in i 3 kap. 22 a § lagen om själv-

deklaration och kontrolluppgifter.

 Erfarenheterna av den nuvarande uppgiftsskyldigheten i detta lagrum är

emellertid inte allför uppmuntrande. Det är därför mycket angeläget för Sverige

att verka för ett ökat uppgiftsutbyte mellan staterna som även omfattar

kapitalvinster. Särskilt önskvärt är detta i förhållande till andra

EES/EU-stater. Detta förutsätter emellertid omfattande regeländringar i ett

flertal stater vad avser uppgiftsskyldighet och banksekretess, vilket gör att

sådana förändringar, om de överhuvudtaget alls är möjliga, i vart fall tar

mycket lång tid.

 Den tredje nackdelen är att utländska företag inte är skyldiga att dra av och

betala in preliminär skatt. Skatteinbetalningarna på räntor och utdelningar från

utländska värdepappersföretag försenas på så sätt. Detta leder antagligen till

att personer som inte vill erlägga preliminär skatt kommer att söka sig till

utländska företag i större utsträckning än de annars hade gjort. Ytterligare

skatteinbetalningar försenas i så fall.

 RSV vill också peka på att de ovannämnda skillnaderna mellan svenska och

utländska företag beträffande kontrollmöjligheter och skatteinbetalningar leder

till att konkurrensen snedvrids till de utländska företagens fördel.

2.5 Tillståndskrav, startkapital m.m.

2.5.1 Finansinspektionen

Sammanfattning

Inspektionen har i huvudsak inte någon erinran mot förslagen. Inspektionen anser

dock bl.a. att dispens bör kunna ges från kraven på minsta tillåtna startkapital

i visst avseende, att reglerna om förutsättningarna för återkallelse av

tillstånd bör förtydligas och att vissa övergångsbestämmelser bör införas.

Tillståndskrav

Reglerna om att särskilt tillstånd från Finansinspektionen krävs för samtliga

sidoverksamheter som ett värdepappersbolag skall ägna sig åt, träder ikraft den

1 januari 1996. Den övergångsbestämmelse (3 p.) som kommer att äga tillämpning,

i fråga om värdepappersbolag som beviljats tillstånd före lagens ikraftträdande,

innebär att ansökan om tillstånd kan inges och prövas före den 1 januari 1996,

dock att beslutet gäller tidigast från ikraftträdandet. För att undvika att ett

värdepappersbolag bedriver sidoverksamhet utan att ha tillstånd därtill bör det

enligt inspektionens mening införas en övergångsbestämmelse av innebörd att i

det fall ansökan om tillstånd att bedriva sidoverksamhet ingivits före den 1

januari 1996 så får sidoverksamheten alltjämt bedrivas till dess ansökan prövats

slutligt av Finansinspektionen.

Startkapital

Förslaget innebär att reglerna om minsta startkapital skärps och preciseras i

lag. Enligt CAD-direktivets artikel 3 ges det möjlighet för medlemsstaterna att

nedsätta startkapitalet från 125 000 ecu till 50 000 ecu för

värdepappersföretag som bedriver verksamhet enligt 1, 2, 4 p. och del av 5 p. i

1 kap. 3 § lagen om värdepappersrörelse. Vad gäller verksamhet enligt del av 5

p. avses i detta sammanhang annan medverkan än garantigivning vid emissioner.

Lagförslaget i dess nuvarande lydelse innebär att värdepappersbolag som

överhuvudtaget bedriver någon verksamhet enligt 5 p. i 1 kap. 3 § lagen om

värdepappersrörelse skall ha ett startkapital på 730 000 ecu samt att det saknas

möjlighet till dispensgivning. Enligt inspektionen bör det i lagtexten införas

en möjlighet för Finansinspektionen att medge dispens till lägst 125 000 ecu i

det fall ett värdepappersbolags verksamhet enligt 5 p. endast består i annan

medverkan vid emissioner än garantigivning. Verksamheten enligt 5 p. kan t.ex.

endast bestå i medverkan vid emissioner på det sättet att anmälningar till

teckning mottages och vidarebefordras. Ett startkapital på 730 000 ecu endast av

denna anledning framstår då som orimligt högt.

Förutsättningar för återkallelse av auktorisation

Förutsättningarna för återkallelse av en auktorisation återfinns i artikel 3 p.

7 i ISD-direktivet. Innebörden är bl.a. att återkallelse får ske, i fall då

värdepappersföretaget inte startat sin verksamhet eller annars inte bedriver

någon verksamhet, endast

 - om värdepappersföretaget inte utnyttjat auktorisationen inom tolv månader

 eller uttryckligen avstått från auktorisationen, eller

 - om värdepappersföretaget inte bedrivit någon verksamhet under minst sex

 månader.

 Lagförslaget i denna del ger emellertid enligt sin ordalydelse möjlighet att

återkalla tillståndet även om dessa tidsfrister inte har löpt ut. Inspektionens

mening är att de nämnda återkallelsegrunderna formulerats i ISD-direktivet för

att tillämpningen skall bli likformig inom EU. Tidsfristerna bör alltså framgå

av själva lagtexten och det föreslås därför att lagtexten ändras i enlighet med

direktivet i nu nämnt avseende så att dessa tidsfrister framgår av 6 kap. 9 § 2

p. lagen om värdepappersrörelse.

2.5.2 Svenska Fondhandlareföreningen

I anslutning till vad som uttalats om mottagande av medel på konto m.m.

tillstyrks också vad som sägs i avsnitt 4.5 om startkapital för verksamhet, som

innefattar mottagande av medel på konto.

2.6 Börs- och clearingmedlemskap

2.6.1 Riksgäldskontoret

Riksgäldskontoret har särskilt uppmärksammat förslaget till lag om ändring i

lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet varigenom utländska företag med

säte i land inom EES får bli medlem i clearingorganisation som anordnar clearing

av optioner och terminer. Det är den enda clearingverksamhet som för närvarande

är lagreglerad i Sverige. Frågan om utländska företags medlemskap i

clearingsorganisation som clearar och/eller avvecklar avistahandel lämnas till

vidare öppen. Denna fråga, liksom en i sammanhanget aktualiserad komplettering i

aktiekontolagen, vilar i avvaktan på den vidare behandlingen av Clearingutred-

ningens betänkande.

 Som Riksgäldskontoret tidigare framhållit i remissvar på Clearingutredningens

betänkande ser kontoret det som angeläget att såväl utländska

clearingorganisationer som utländska banker och värdepappersbolag får möjlighet

att bli kontoförande institut hos VPC. Denna fråga remissbehandlades med förtur

men har därefter inte lett till någon proposition i ärendet. Riksgäldskontoret

vill nu ånyo framhålla att det är synnerligen angeläget för att bidra till

förbättringen av avvecklingen av gränsöverskridande handel att utländska parter

snarast får möjlighet att som kontoförande institut verka i VPC.

2.6.2 OM Stockholm AB

OM önskar i detta sammanhang framhålla att det kan finnas skäl att införa en

möjlighet att separera börs- och clearingmedlemskap från varandra. Det har

framkommit önskemål hos vissa typer av medlemmar att endast vilja uppträda som

clearingmedlemmar. Det är då fel att av den typen av medlemmar kräva

börsmedlemskap.

 I övrigt har OM inget att erinra mot de förslag som läggs fram i detta avsnitt.

2.6.3 Stockholms Fondbörs AB

Lagen om börs- och clearingverksamhet

Genom börslagens ikraftträdande den 1 januari 1993 kom ISD i väsentliga delar

att överföras till svensk rätt. Således har redan nu utländska företag under

vissa förutsättningar möjlighet att erhålla medlemskap i Stockholms Fondbörs och

handla via SAX utan att vara närvarande i Sverige. Med stöd av dessa

bestämmelser har två danska banker och ett norskt värdepappersinstitut antagits

som medlemmar av börsen.

 Enligt börslagens bestämmelser får endast den som har tillräckliga finansiella

resurser antas som börsmedlem. Någon förändring av denna bestämmelse planeras

inte. Som nämnts ovan ställer Fondbörsen krav på att medlemsföretagens

aktiekapital skall vara av viss storlek.

 Innebörden av uttrycket "tillräckliga finansiella resurser" kommer emellertid

efter den 1 januari 1996 att styras av CAD:s krav beträffande startkapital. Som

konstaterats tidigare kan Fondbörsen inte ställa upp ytterligare krav. För att

tydliggöra detta och förenkla tillämpningen av denna bestämmelse bör enligt

Fondbörsens mening uttrycket "tillräckliga finansiella resurser" i börslagen

ersättas av en hänvisning till 2 kap. 5 § värdepappersrörelselagen.

 1 kap. 7 a § värdepappersrörelselagen innehåller bestämmelser om rapporte-

ringsplikt. Som nämnts ovan anser Fondbörsen att nuvarande möjligheter till

undantag från rapporteringsplikten bör finnas kvar.

 Även i börslagen finns regler om rapporteringsplikt för avslut som görs utanför

börsen. Emellertid saknar börslagen bestämmelser som ger medlemsföretagen

möjlighet att - på sätt som gäller enligt värdepapperslagen - avstå från att

rapportera de avslut som anmäls till annan marknadsplats. Detta innebär att

Fondbörsens medlemmar kan tvingas rapportera samma affär till flera olika

börser. Särskilt komplicerat blir rapporteringsrutinerna för de utländska

medlemmarna som kan ha rapporteringskrav även till börsen i hemlandet. Som

exempel kan nämnas att ett danskt medlemsföretag som handlar Volvoaktier på

Londonbörsen till kunder i England måste rapportera samma affär till börserna i

London, Stockholm och Köpenhamn. Enligt Fondbörsen är detta inte rimligt och

Fondbörsen föreslår därför att det i börslagen införs regler med möjlighet till

undantag från rapporteringsskyldigheten på samma sätt som föreslagits be-

träffande värdepappersrörelselagen.

 Avslutningsvis kan Fondbörsen konstatera att ISD slår fast principen om

hemlandstillsyn. Detta innebär att Fondbörsen - när det gäller medlemsföretagens

interna ekonomiska förhållanden - inte kan ställa krav på rapportering härom

till börsen. Denna tillsyn skall ske genom respektive hemlands

inspektionsmyndigheter. Fondbörsens formella tillsyn över medlemmarna omfattar

endast medlemmarnas deltagande i handeln samt kursbildningen vid börsen och att

handeln sker i överensstämmelse med lag och annan författning samt god sed på

värdepappersmarknaden (se 4 kap. 2 § börslagen).

2.6.4 Svenska Fondhandlareföreningen

Föreningen har inget att erinra mot de förslag som läggs fram i detta avsnitt.

De synes vara en direkt följd av en anpassning till investerings-

tjänstedirektivet.

 Direktivet säger bl a att värdepappersinstitut som är verksamt på en nationell

marknad skall få tillträde till marknadens system för clearing och avveckling.

Detta kan, såvitt föreningen uppfattat saken, tillgodoses på två sätt. Antingen

kan institutet få direkt tillgång till ett clearingsystem genom att i teknisk

bemärkelse "kopplas upp" mot detta, eller så kan tillträdet ske indirekt genom

att institutet har en sådan uppkoppling till utländskt clearinginstitut, vilket

i sin tur är uppkopplat till ett svenskt clearinginstitut. Den senare ordningen

kan många gånger visa sig lämplig och kan vara att föredra från säkerhets- och

tillsynssynpunkt. Förslagen i promemorian synes möjliggöra båda lösningarna.

Enligt föreningens uppfattning är det viktigt att den slutliga lagstiftningen

också får en utformning som gör detta möjligt.

2.6.5 Sveriges Försäkringsförbund

Med anledning av promemorians förslag vill förbundet framhålla att även

försäkringsbolag bör ha möjlighet till medlemskap i börs- och clearingverksamhet

i de fall de krav som ställs på medlemmar anses vara uppfyllda.

2.7 Rapporteringsskyldighet och information om handeln

2.7.1 Finansinspektionen

Rapporteringsskyldighet och information om handeln

Sammanfattning: Genom bestämmelser i 1 kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse

andra stycket utvidgas värdepappersinstitutens rapporteringsskyldighet till

transaktioner som sker via filial i annat EES-land. Enligt Finansinspektionens

uppfattning bör lagtexten kompletteras så

 att det framgår till vem rapporteringen skall ske

 att Finansinspektionen ges rätt att meddela föreskrifter om undantag från

rapporteringsskyldigheten, och

 att inspektionen medges föreskriftsrätt vad gäller vilka finansiella instrument

som rapporteringsskyldigheten skall omfatta.

Rapporteringsskyldighet

Av ISD-direktivet, artikel 22, framgår att medlemsstaterna skall utse de

behöriga myndigheter som skall utföra de åligganden som bestämts i direktivet.

Av den föreslagna lydelsen i 1 kap. 7 a § andra stycket lagen om

värdepappersrörelse framgår inte till vilken instans som rapporte-

ringsskyldigheten skall uppfyllas.

 Av ISD-direktivet, artikel 20 p. 2, anges att hemlandet får efterge krav på

rapportering i en viss situation. I promemorian anges (på s. 127) att en

utgångspunkt vid utformning av föreskrifter bör vara att värdepappersinstituten

inte i onödan belastas med rapporteringskrav. För att så skall kunna ske krävs

att det i lagtexten anges att inspektionen genom föreskrifter kan medge undantag

från rapporteringsskyldigheten.

 Av ISD-direktivet, artikel 20 p. 1 b, framgår att rapporteringsskyldigheten är

begränsad till vissa uppräknade instrument. I förslaget till lagtext finns ingen

sådan begränsning. Inte heller framgår klart varken av lagtext eller av motiv

att föreskriftsrätten skulle omfatta möjligheten att begränsa

rapporteringsskyldigheten till vissa finansiella instrument. Enligt inspek-

tionens uppfattning bör det införas en sådan möjlighet. Skälet härtill är att

det finns transaktioner med vissa finansiella instrument för vilka det inte

framstår som meningsfullt att införa en rapporteringsskyldighet på daglig basis.

Konsekvenser av förslaget

Av 4 kap. 3 och 4 §§ lagen om börs- och clearingverksamhet framgår att

börsmedlemmar skall rapportera de avslut de gjort i inregistrerade eller

noterade finansiella instrument vare sig avslutet skett på eller utanför börsen.

Bestämmelsen i 1 kap. 7 a § lagen om värdepappersrörelse innebär att även

värdepappersinstitut som inte är börsmedlemmar måste till börsen anmäla avslut i

inregistrerade fondpapper. Innebörden av det föreslagna nya andra stycket i

sistnämnda paragraf är att avslut i finansiella instrument som görs av ett

värdepappersinstitut från filial i ett land inom EES skall rapporteras.

Sistnämnda regel avser rapportering av avslut i finansiella instrument vare sig

dessa är inregistrerade eller noterade på en börs.

 Av de redovisade bestämmelserna följer t.ex. att ett värdepappersinstitut som

inte är börsmedlem och som gör avslut i t.ex. ett O-listenoterat bolag inte

behöver rapportera detta till börsen. Däremot om ett avslut i samma aktier görs

från institutets filial i något EES-land så skall avslutet rapporteras.

 Bestämmelsen anger endast att det finansiella instrument som avslutet avser

skall vara föremål för handel vid t.ex. en börs. Avslutet behöver således inte

ske vid börsen. Inte heller begränsas bestämmelsen till att avse den situationen

att t.ex. den aktie som avslutet avser skall vara noterat vid en börs i det land

där filialen är belägen. Detta innebär t.ex. att ett svenskt

värdepappersinstituts filial i London måste rapportera avslut i aktier som är

noterade på Parisbörsen. Om värdepappersinstitutet gör ett avslut i samma aktie

i Sverige eller - utan att fråga är om gränsöverskridande verksamhet i den

mening som avses i paragrafen - i ett annat land inom EES behöver avslutet inte

rapporteras.

 Syftet med artikel 20 i ISD-direktivet synes vara att skapa förutsättningar för

att avslut i vissa finansiella instrument dokumenteras och förvaras antingen hos

institutet självt eller hos en behörig myndighet. Därmed tillförsäkras den

behöriga myndigheten möjligheter att göra undersökningar av gjorda affärer.

Varför institutet självt skall ha en förvaringsplikt medan filialen dessutom

skall ha en rapporteringsskyldighet framgår inte. Det synes ha varit enklare att

föreskriva förvaringsplikt även för filialer och att den behöriga myndigheten

gavs rätt att fordra in den förvarade dokumentationen när skäl därtill fanns.

Oavsett detta framstår det som om den reglering som föreslås kan komma att till-

godose det ovan angivna syftet.

 Från svensk synpunkt framstår det ändock som märkligt att ett svenskt

värdepappersinstituts filial i annat EES-land kommer att vara skyldig att

rapportera avslut i OTC- och O-liste-aktier medan institutet självt - som ej är

börsmedlem - inte är det. Det rimliga vore att bestämmelsen i 1 kap. 7 a § lagen

om värdepappersrörelse utvidgades till att även avse noterade finansiella

instrument. Överhuvudtaget framstår det som omotiverat att filialer skall ha en

strängare rapporteringsskyldighet än institutet självt.

2.7.2 OM Stockholm AB

OM har i princip inget att erinra mot de krav på rapportering och information

som läggs fram. Den minimistandard som anges i direktivet avses närmare

preciseras av Finansinspektionen. Till undvikande av rapportering som inte

fyller någon funktion, exempelvis dubbelrapporteringar bör även i börs- och

clearinglagen införas motsvarande undantagsbestämmelse som idag återfinns i 7 a

§ lagen om värdepappersrörelse.

 Det är också viktigt att börser och värdepappersinstitut som berörs av

rapporteringsskyldigheten ges tillfälle att till Finansinspektionen framföra

sina synpunkter på rapporteringen så att den kan utformas på effektivast möjliga

sätt och efter de krav som marknaden ställer. För OMs del är det därvidlag

angeläget att rapporteringen på OM endast omfattar sådana kontrakt som är

börsnoterade på OM och således inte föremål för clearingnotering på OM samt att

rapporteringsskyldighet inte omfattar s k underliggande instrument.

2.7.3 Penningmarknadsinformation PMI AB

Här kan vi notera att på PMX-börsen sker idag rapportering för gjorda avslut

under affärsdagen efter det att marknaden stängt, dvs kl 1600. Enligt på PMX

börsen uppgjorda handelsregler skall sådan avslutsrapportering vara färdig till

kl 1900 samma dag.

 Informationen i avslutsrapporteringen innehåller det vägda snittpriset, högsta

och lägsta priserna, total volym samt skillnaden i snittpris och volym från

föregående affärsdag. En sådan börslista presenteras i PMI-systemet

kontinuerligt efter marknadens stängning och finns således tillgängligt för

samtliga anslutna kunder.

 Investeringstjänstedirektivets artikel 21 punkt 2a, kan således redan idag

sägas vara uppfyllt.

2.7.4 Stockholms Fondbörs AB

När det gäller reglerna i 1 kap. 7 a § värdepappersrörelselagen om rapportering

av gjorda affärer vill Fondbörsen framhålla följande. För närvarande gäller att

ett värdepappersinstitut skall till börsen rapportera de avslut i inregistrerade

fondpapper som institutet gör utanför börsen. Sådan anmälan behöver dock inte

ske om avslutet gjorts vid annan svensk eller utländsk börs. Undantaget

beträffande rapporteringsskyldigheten har tillkommit för att undvika

dubbelrapportering och har kommit att få betydelse för framför allt de institut

som är verksamma på utländska marknader.

 Enligt de nu föreslagna bestämmelserna skall undantaget avseende

rapporteringsskyldigheten endast gälla för avslut som görs vid annan svensk börs

eller vid en utländsk börs i ett annat land utanför EES. För avslut vid en börs

i ett annat land inom EES skall således möjligheten att avstå från rapportering

upphöra. Detta innebär att ett svenskt värdepappersbolag måste rapportera all

den handel som sker i svenska inregis-

trerade papper i t.ex. London till såväl börsen i Stockholm som till

Londonbörsen. Denna handel kommer därmed att dubbelrapporteras.

 Enligt direktivet 93/22/EEG (ISD) artikel 20, punkt 2, kan ett land efterge

sina rapporteringskrav i de fall värdepappersföretaget rapporterar till en annan

reglerad marknad. Såvitt Fondbörsen kan förstå ger således därmed ISD:s regler

Sverige rätt att behålla det undantag som för närvarande gäller enligt

värdepappersrörelselagen. Enligt Fondbörsens mening är det väsentligt att denna

möjlighet utnyttjas. Fondbörsen föreslår därför att departementsförslaget ändras

för att tillgodose detta behov.

 Genom de nya reglerna utvidgas de svenska värdepappersinstitutens

rapporteringsskyldighet väsentligt. Således skall rapporteringen framdeles

omfatta avslut i samtliga finansiella instrument som institutet gör vid en börs

inom EES, dvs. även i andra instrument än sådana fondpapper som är

inregistrerade vid börsen. Det föreslås att Finansinspektionen genom

föreskrifter skall ange rapporteringens omfattning och på vilket sätt den skall

genomföras.

 Som framhålls i departementspromemorian bör inte värdepappersinstituten i

onödan belastas med rapporteringskrav. För Fondbörsens del är det uppenbart att

börsen här kan underlätta för instituten genom att ställa tekniska system till

förfogande för rapporteringen. Många av de värdepappersbolag som är verksamma på

den svenska marknaden är medlemmar av Stockholms Fondbörs och har därigenom

redan elektroniska uppkopplingar via SAX-systemet till börsen. Genom

SAX-systemet sker en kontinuerlig rapportering av den handel som äger rum vid

Fondbörsen. Systemet används även för rapportering av de affärer i noterade

papper som görs vid sidan av SAX och således utanför börsen. Systemet kan utan

större svårighet anpassas till att omhänderta även den nu tillkommande

rapporteringsskyldigheten avseende handel utanför börsen.

2.7.5 Svenska Fondhandlareföreningen

Fondhandlareföreningen har i och för sig inget att erinra mot principerna bakom

de rapporteringskrav som föreslås. Dessa synes också i hög grad bundna av

investeringstjänstedirektivet. Det är emellertid viktigt att arbetet med

rapporteringen såväl hos avlämnare som mottagare kan hållas på en nivå som

motiveras av rapporteringsbehovet. Dubbelrapportering måste undvikas, när den

inte tjänar något syfte. Det kan exempelvis vara möjligt att rapportering sker

till en marknadsplats, vilket i sin tur för informationen vidare till andra

marknadsplatser i stället för att rapportering sker till alla. Regeringen, eller

efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen, bör kunna ta hänsyn till

detta i de föreskrifter, vilka förutsätts i den föreslagna 1 kap 7 a § andra

stycket. Föreskrifterna avser enligt förslaget omfattning av och sätt för

anmälan av avslut. Det bör göras klart att i rätten att föreskriva om

omfattningen också skall ligga en rätt att i föreskrifter medge undantag från

rapporteringsskyldigheten. Korresponderande förutsättningar bör ges i lagen om

börs- och clearingverksamhet.

2.8 Hemlandstillsyn

2.8.1 Finansinspektionen

Sammanfattning

Inspektionen har i allt väsentligt inget att erinra mot förslagen. Vissa

synpunkter främst angående erforderliga ändringar i sekretesslagen framförs dock

i det följande.

Möjligheter till ingripanden

I promemorian sägs på s. 133 att i den mån ett utomlands stationerat företag

erbjuder sina tjänster i Sverige genom t.ex. ovederhäftig reklam så måste

Finansinspektionen kunna ingripa mot verksamheten med biträde av

hemlandsmyndigheten. Inspektionen ställer sig frågande till om det verkligen är

Finansinspektionen som skall ingripa i ett sådant fall. Det torde vara endast

Konsumentombudsmannen som skall agera i en sådan situation.

Informationsutbyte och sekretess

Enligt artikel 25 i ISD-direktivet skall strikt sekretess gälla för förtrolig

information som erhållits inom ramen för tillsynsmyndighetens verksamhet (jfr.

s. 131). När det gäller information och handlingar som Finansinspektionen

erhållit från en utländsk myndighet och som där är sekretessbelagda synes det

erforderligt att ändringar görs i 8 kap. 5 § sekretesslagen i enlighet med

innehållet i artikel 25 för att kunna bevara den sekretess som dessa handlingar

är belagda med i det andra landet. Detta torde vara nödvändigt intill dess avtal

med främmande stat ingåtts och godkänts av riksdagen enligt 8 kap. 5 § fjärde

stycket sekretesslagen. I annat fall torde det strida mot ISD-direktivets

artikel 25 i det fall som ovan beskrivits att Finansinspektionen gör den

skadeprövning som stadgas i 8 kap. 5 § första stycket sekretesslagen.

2.8.2 Riksskatteverket

I promemorian diskuteras bl.a. reglerna för redovisningsskyldigheten för

filialer i värdlandet.

 RSV har i denna fråga samma inställning som framfördes beträffande

redovisningskommitténs delbetänkande SOU 1994:17 del I om ny årsredovisningslag

angående förslaget att slopa kravet på särskild årsredovisning för filialer till

EES-företag vilka är att jämställa med svenska aktiebolag:

 "De årsredovisningar som skall inges är de som upprättats för hela företagen,

 inklusive filialerna, i den mån de har offentliggjorts i företagens

 hemländer. För filialer till bolag hemmahörande i stat utanför EES-området

 gäller dock samma bestämmelser som tidigare. Den föreslagna lagändringen är

 mindre lyckad från kontrollsynpunkt. En svensk filial till ett utländskt

 bolag är skattskyldig i Sverige för den inkomst av näringsverksamhet som kan

 anses hänförlig till fast driftställe i Sverige. Svårigheterna att bedöma

 vilka inkomster som således är skattepliktiga i Sverige ökar om det inte

 längre kan krävas att årsredovisning upprättas för filialen som sådan. Endast

 hela företagets årsredovisning kommer då normalt att finnas tillgänglig och

 då dessutom på främmande språk."

 RSV anser därför att nuvarande regler i lag (1992:160) om utländska filialer

m.m. är bättre ur skattekontrollsynpunkt än de föreslagna.

 Om nuvarande lagstiftning inte kan behållas anser RSV det angeläget att

regeringen eller Finansinspektionen utnyttjar möjligheterna i 6 kap. 2 § lagen

om värdepappersrörelse för att utfärda sådana föreskrifter för filialerna att

insynen i och bedömningen av dessa ur beskattningssynpunkt inte försämras i

förhållande till vad som gäller idag.

2.8.3 Konsumentverket

Konsumentverket har inga invändningar mot förslagen i promemorian. Vi vill dock

beträffande gränsöverskridande handel med värdepapper påpeka att utöver

ovederhäftig reklam Konsumentverket, och i sista hand KO, också kan ingripa mot

marknadsföring som saknar för konsumenten viktig information. I de fall

marknadsföringen av värdepapper är förenad med en kredit kan ett exempel vara

avsaknad av i konsumentkreditlagen föreskriven information om effektiv ränta och

kreditkostnad. I sådana fall måste också god kreditgivningssed i övrigt iakttas,

bl.a. genom att en kreditprövning görs.

 Ett internationellt nätverk bildades 1992 av myndigheter som övervakar

marknadsföring. Konsumentverket/KO ingår i nätverket, som hittills omfattar ett

tjugotal länder. Nätverket torde öka möjligheten att vidta effektiva åtgärder

mot otillbörligheter i gränsöverskridande marknadsföring.

2.8.4 Svenska Fondhandlareföreningen

Förslaget i promemorian om hemlandstillsyn synes stå i överensstämmelse med

investeringstjänstedirektivet. Det finns därför inte skäl att erinra mot detta.

Föreningen vill emellertid betona den för värdepappersmarknaden mycket stora

vikten av att motpartsriskerna kan begränsas. Den externa tillsynen har därvid

en betydelsefull roll att spela. För att den skall göra det på ett fullgott sätt

med tillämpning av principen om hemlandstillsyn, måste samarbetet och

samordningen mellan tillsynsmyndigheterna i de olika berörda länderna fungera

väl. Det är mycket viktigt att så sker, vilket måste betonas starkt i det

fortsatta arbetet på att lägga den legala grunden för hemlandstillsynen och att

genomföra den i praktiken.

2.9 Prövning av större ägares lämplighet

2.9.1 Riksbanken

Fullmäktige stöder att anpassningen till direktiven innebär att det framöver

kommer att framgå direkt av lagstiftningen att en prövning av ägarnas lämplighet

skall ske inte bara vid förvärv av aktier i existerande banker utan även inför

ett beslut att bevilja bankoktroj eller tillstånd att driva finansierings-

verksamhet eller värdepappersrörelse. Det förefaller rationellt att såsom

föreslås i promemorian som förebild ta den modell som nu är aktuell när det

gäller att införa motsvarande regler i den svenska försäkringslagstiftningen.

Den innebär att en tillståndssökande redan i ansökningen skall ange vilka till-

tänkta aktieägare som kommer att ha ett kvalificerat innehav, samt storleken på

innehavet. Vidare skall regeringen stadfästa bolagsordningen för det tilltänkta

bolaget samt bevilja koncession för den planerade bankrörelsen om den kan antas

komma att uppfylla kraven på en sund bankverksamhet och om de som kommer att äga

ett kvalificerat innehav i bolaget inte kan antas komma att utöva sitt

inflytande på ett sätt som motverkar en sund utveckling av verksamheten i

bolaget.

 Med tanke på den liberalisering som nu föreslås är det angeläget att denna

ägarprövning ges ett tydligare innehåll. Enligt fullmäktiges uppfattning är det

angeläget att söka utveckla och förtydliga de allmänna principer som är gängse i

detta sammanhang.

2.9.2 Finansinspektionen

Sammanfattning

Reglerna om prövning av större ägares lämplighet bör göras tydligare. Detta

gäller definitionen av kvalificerat innehav och vem som i olika situationer är

skyldig att söka förvärvstillstånd respektive anmäla avyttring. Även hur

sanktionerna avses att tillämpas bör tydliggöras för att skapa en bättre

förståelse för sanktionsmedlen och hur dessa ska tillämpas. Inspektionen

föreslår också att relevanta bestämmelser i sekretesslagen ses över eftersom

uppgifter som inspektionen erhåller i här diskuterade ärenden är av känslig

natur. Det bör observeras att det i förslaget till utformning av bestämmelsen i

1 kap. 2 § 6 p. lagen om värdepappersrörelse endast talas om del av röstetalet.

Enligt ISD-direktivet och i motiven till förslaget skall dock också del av

aktiekapitalet tas med i definitionen av kvalificerat innehav.

Kvalificerat innehav

I den föreslagna lydelsen av 1 kap. 2 § 6 p. lagen om värdepappersrörelse införs

begreppet "kvalificerat innehav". Vad som avses med lokutionerna "indirekt

innehav" eller med "annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av

företaget" definieras inte i förslaget. Begreppen kan komma att vålla tolknings-

och tillämpningssvårigheter. Dessa svårigheter kan sammanfattas i tre

frågeställningar nämligen, dels hur beräknas kapitalandelen eller röstetalet om

någon äger ett värdepappersbolag via andra bolag, dels vad menas med "annars

möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget", dels vem skall

ansöka om tillstånd enligt 6 kap. 3 a § eller anmäla avyttring enligt samma

kapitel 3 c § nämnda lag.

 Enligt Finansinspektionens bedömning är det nödvändigt att i motivtext

 - definiera vad som avses med ett indirekt innehav

 - ange vilka förvärv - förutom när någon av i lag angivna procentgränser

passeras - som utlöser tillståndsplikt, och

 - ange vem som är skyldig att söka tillstånd om indirekt förvärv respektive

anmäla försäljning

Sanktioner

I förslaget till 6 kap. 3 e § lagen om värdepappersrörelse finns vissa

sanktioner angivna som riktar sig mot ägaren av ett kvalificerat innehav. Antag

att i en familj mannen äger 5 procent, hustrun 6 procent och sonen 8 procent av

ett värdepappersbolag. Var och en av dessa är ägare till ett kvalificerat

innehav enligt vad som framgår av sid 361 i promemorian. På nämnda sida sägs att

ett sådant ägande inom en familj är ett indirekt ägande. Det ifrågasätts om

detta är ett riktigt synsätt. Det framstår inte som korrekt att säga att t.ex.

mannen indirekt äger hustruns aktier. Om mannen agerar med sina fem procent på

ett sätt som innebär att första stycket i nämnda paragraf är tillämpligt medan

hustrun och sonen inte gör det uppkommer frågan om det är möjligt för

inspektionen att besluta att enbart mannens aktier inte får företrädas vid

bolagsstämman.

 De sanktioner som finns i paragrafen är ingripande för de enskilda individer

eller företag som drabbas och det bör därför i det fortsatta

lagstiftningsarbetet föras en diskussion kring dessa frågeställningar för att

skapa en bättre klarhet och förståelse för sanktionsmedlen och hur de skall

tillämpas.

Lämplighetsprövning

I promemorian finns vissa omständigheter angivna som kan påverka bedömningen av

ägares lämplighet. Sådana omständigheter är förutom tidigare konkurser,

näringsförbud och brottslighet.

 En fråga som kan uppkomma vid lämplighetsprövning är att inspektionen får

kännedom om att den ägare som skall bedömas är misstänkt för brott eller att

förundersökning inletts eller att åtal väckts och frågan är då om redan något av

dessa förhållanden skall påverka bedömningen eller skall kravet vara att det

föreligger en lagakraftvunnen dom eller beslut. Enligt inspektionens mening bör

redan misstanke om brott vara en omständighet som skall kunna påverka

lämplighetsbedömningen vid ansökan om tillstånd till förvärv. Därmed inte sagt

att detta alltid skulle leda till avslag på en tillståndsansökan. Ett sådant

beslut påverkas naturligtvis också av vad misstanken avser och hur stort innehav

vederbörande har.

 Enligt inspektionens bedömning bör dessa principer anges i motivtexten.

Sekretess

En ansökan om tillstånd att förvärva aktier i ett värdepappersbolag kommer att

innehålla uppgifter av känslig natur. Det kan antas att förhandlingar om ett

större förvärv skulle störas av att de blev offentliga. Den nuvarande

bestämmelsen i 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) torde omfatta förevarande

situation.

 Däremot är det tveksamt om en underrättelse enligt den föreslagna bestämmelsen

i 6 kap. 3 c § lagen om värdepappersrörelse kan sekretessbeläggas. Innehållet i

en sådan underrättelse kan vara känslig eftersom underrättelsen skall lämnas

innan avyttringen skett.

 Inspektionen föreslår att 8 kap. 5 § sekretesslagen ses över och - om det anses

erforderligt - ändras i enlighet med vad som föreslagits ovan.

2.9.3 Svenska Fondhandlareföreningen

Fondhandlareföreningen har inget att erinra mot att ordningen för ägarprövning

utformas efter mönster i banklagstiftningen. Med hänsyn till rättssäkerheten är

det emellertid viktigt att så objektiva kriterier för prövningar som möjligt

läggs fast. Ansträngningar bör göras i det fortsatta lagstiftningsarbetet för

att åstadkomma förtydliganden i detta avseende.

2.10 Rätt till domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut

2.10.1 Kammarrätten i Jönköping

I promemorian föreslås att ett "uteblivet" beslut i vissa fall skall kunna

föranleda domstolsprövning (7 kap. 2 §). Denna typ av domstolsprövning är en

relativt ny företeelse i svensk förvaltningsrätt. Förslaget innebär att

domstolen har att bedöma myndighetens handläggning av enskilda ärenden. I

Sverige har det sedan lång tid tillbaka ålegat riksdagens ombudsmän (JO) att

göra sådana bedömningar. Det kan mot den angivna bakgrunden antas att förslaget

medför att domstolens och JO:s mandat kommer att sammanfalla på aktuella

områden, eventuellt med konflikter som följd. Frågan bör utredas närmare. Det

bör vidare utredas om förslaget kräver ändringar eller förtydliganden i bl.a.

förvaltningslagen (1986:223).

2.11 Förvärv av aktier i moderbolag

2.11.1 Sveriges Försäkringsförbund

I promemorian anges (s. 143 f) att stadgandet i 4 kap. 5 § värdepappers-

rörelselagen bör utvidgas till att omfatta även försäkringsbolag. För-

säkringsförbundet tillstyrker förslaget i denna del.

 Vidare anser förbundet att sakliga skäl talar för att en motsvarande ändring

görs i 3 kap. 6 § andra stycket värdepappersrörelselagen enligt följande.

 "Lämnas aktier som säkerhet för kredit och ingår som en mindre del bland

 dessa även aktier i ett värdepappersbolag som lämnar krediten eller dess

 moderbolag, får värdepappersbolaget trots förbuden i 7 kap. 2 §

 aktiebolagslagen (1975:1385, och 6 kap. 9 § försäkringsrörelselagen

 (1982:713) som pant ta emot även dessa aktier. Regeringen eller, efter

 regeringens bemyndigande, Finansinspektionen får utfärda närmare förskrifter

 om vilka begränsningar som skall gälla i sådana fall."

3 Kapitalkrav m.m. för kreditinstitut och

värdepappersbolag

3.1 Införlivandet av EES-reglerna om kapitaltäckningskrav

för marknadsrisker

3.1.1 Riksbanken

Fullmäktige finner att de nu aktuella förbättringarna i kapitaltäckningsreglerna

representerar ett viktigt steg för att reducera riskerna för instabilitet i det

finansiella systemet.

 Samtidigt betonas att kapitaltäckningsregler endast kan ses som en länk i en

kedja som i övrigt består av en effektiv tillsyn, adekvata rapporteringsrutiner

och framför allt en effektiv riskhantering i kreditinstitut och

värdepappersbolag.

 Fullmäktige konstaterar att promemorians förslag till övervägande del för-

anletts av den anpassning av det svenska regelsystemet till nya EG-direktiv som

blivit nödvändig sedan dessa införlivats med EES-avtalet och därmed binder

Sverige. Även om anpassningen är obligatorisk har fullmäktige funnit det

angeläget att inledningsvis framföra några mera allmänna synpunkter på

ändringarna i bestämmelserna om kapitaltäckning och gruppbaserad tillsyn. I

övrigt kommenteras inte sådana ofrånkomliga anpassningar. Yttrandet koncentreras

till de förslag i promemorian som avser frågor som inte regleras av direktiven

och till några av de punkter som visserligen berörs av direktiven men där dessa

lämnar de enskilda länderna en viss handlingsfrihet. I fråga om denna

handlingsfrihet har fullmäktige det intrycket att den inte utnyttjats extensivt,

t.ex. för att den vägen söka skapa konkurrensfördelar för svenska institut

framför utländska. Inte heller har något påtagligt bruk gjorts av de möjligheter

som berörda direktiv eljest ger att i vissa fall tillämpa mindre stränga regler.

Återhållsamheten härvidlag välkomnas.

 Fullmäktige hälsar med tillfredsställelse att det långvariga arbetet med att

åstadkomma bredare kapitaltäckningsregler nu nått dithän att det blivit aktuellt

att införliva nya regler med ländernas nationella lagstiftning. Riksbanken har

tagit aktiv del i den grundläggande del av detta arbete som bedrivits inom ramen

för G-10-ländernas kommitté för banktillsyn. Särskilt mot bakgrund av den

fleråriga uppmärksamhet som riktats på de faror bank- och annan finansierings-

verksamhet möter vid sidan av de sedan tidigare omfattade kreditriskerna, och i

synnerhet vid transaktioner i derivat och utanför balansräkningen, är de nu

aktuella förbättringarna angelägna. Att kapitaltäckningsregler införs även för

de skilda slagen av marknadsrisker representerar ett viktigt steg för strävan-

dena att reducera riskerna för instabilitet i det finansiella systemet.

 Fullmäktige vill understryka att kapitaltäckningsregler är nödvändiga men inte

tillräckliga för att säkra stabiliteten. De bör ses som en länk i en kedja som i

övrigt består av en effektiv tillsyn, i förekommande fall på koncernbasis,

adekvata rapporteringsrutiner och väl utvecklade system för riskhantering i

institutionerna själva. Fullmäktige önskar understryka betydelsen av vad som i

promemorian sägs om behovet av en effektiv riskhantering i kreditinstitut och

värdepappersbolag.

3.1.2 Konkurrensverket

Utredningens principiella utgångspunkter (s. 170) vid införlivandet av

kapitalkravsdirektivet möter de krav från konkurrenssynpunkt som Kon-

kurrensverket har att bevaka. Det totalt sett ökade kravet på kapitaltäckning

för kreditinstitut och värdepappersbolag får emellertid inte leda till att

svenska finansiella företag på grund av ökade kostnader missgynnas jämfört med

motsvarande företag inom övriga EES-området. S.k. nettning (s. 182) och andra

kostnadsreducerande möjligheter som de nya reglerna tillåter bör därför

utnyttjas fullt ut för att inte svenska finansiella företag skall erhålla

komparativa kostnadsnackdelar. Detta bör enligt Konkurrensverket även vara

vägledande för detaljutformningen av kraven på nya rutiner för

värdepappersbolagens informationsplikt (kap. 4), rapportering av stora

exponeringar (kap. 6) och gruppbaserad tillsyn (kap. 7).

3.1.3 Svenska Bankföreningen

Bankföreningen vill som allmän princip för implementeringen av EG-direktiven i

svensk lagstiftning betona vikten av konkurrensneutralitet gentemot utlandet. I

promemorian framhålls (sid 170) att en viktig princip vid införlivandet av

kapitalkravsdirektivet i svensk lagstiftning är "att de svenska instituten inte

skall missgynnas gentemot EU-ländernas institut". Bankföreningen vill starkt

understryka vikten av ovannämnda konkurrensaspekt. Principen om

konkurrensneutralitet i förhållande till utländska institut måste beaktas även

vid utformningen av de detaljerade föreskrifterna. Bankföreningen anser att

härvid följande uttalande i promemorian bör vara vägledande:

 "Normalt bör inte högre krav än EG:s minimikrav ställas på de svenska

 instituten, under förutsättning att riskerna på den svenska marknaden inte

 bedöms avvika alltför mycket från de risker som har förutsatts vid

 antagandet av direktivet." (sid 170)

 Bankföreningen anser det viktigt att de ovannämnda principerna återfinns i den

kommande propositionen och blir vägledande för lagförslagen däri och för

utarbetandet av föreskrifterna.

 I promemorian (sid 170-171) diskuteras om införandet av kapitalkrav för

marknadsrisker bör medföra att man slopar den s k limitregeln i 4 kap 4 § lagen

om värdepappersrörelse. Det kontateras dock att denna regel bör fortsättningsvis

gälla vid sidan av de nya reglerna om kapitalkrav för marknadsrisker. Regeln kan

dock komma att omprövas vid ett senare tillfälle.

 Bankföreningen anser att limitregeln för handelslager bör slopas i samband med

att man inför kapitalkrav för marknadsrisker i handelslagret.

3.2 Övergripande synpunkter på förslaget om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag

3.2.1 Riksbanken

Fullmäktige tillstyrker förslaget att bestämmelserna om kapitaltäckning för

kredit- och marknadsrisker förs samman i en för kreditinstitut och värde-

pappersbolag gemensam ny lag till vilken även bestämmelserna om stora

exponeringar och gruppbaserad tillsyn föreslås föras.

 Fullmäktige finner denna lösning rationell och ägnad att underlätta en effektiv

tillämpning av reglerna.

3.2.2 Hovrätten över Skåne och Blekinge

Hovrätten vill inledningsvis framhålla att lagtexten i förslaget till lag om

kapitaltäckning för kreditinstitut och värdepappersbolag är synnerligen

svårgenomträngbar för en icke fackman på området. Den har inte gjorts lättare

genom att förekommande uttryck såsom position och exponering antingen saknar

definition eller har en definition vars reella innebörd är svår att förstå.

3.2.3 Kammarrätten i Jönköping

Förslaget innebär att gemensamma regler för skilda företagsformer i stor

utsträckning samlas i en och samma lag. Detta är ändamålsenligt. Det bör

emellertid påpekas att definitioner och begrepp inte är enhetliga över hela

lagstiftningsområdet. Som exempel kan nämnas begreppet "kreditinstitut", vilket

definieras på ett annat sätt i förslaget än i lagen om kreditmarknadsbolag som

trädde i kraft så sent som den 1 januari 1994. Det bör i allt

lagstiftningsarbete strävas efter att finna enhetliga definitioner på samma

begrepp.

3.2.4 Finansinspektionen

Baselkommitténs regler förutsätter att kapitaltäckning skall ske på konsoliderad

basis. När kapitaltäckningsbestämmelserna infördes för svensk del kom de att

gälla för såväl enskilda kreditinstitut i en bankkoncern som koncernen som hel-

het. Syftet med detta vara att kunna kontrollera att inte något eller några

institut inom koncernen underkapitaliseras till men för

konkurrensförutsättningarna och stabiliteten på finansmarknaden. Kapital-

täckningsbestämmelserna fick därmed en omfattande giltighet. De skall uppfyllas

inte bara av en bankkoncern utan även av varje i sådan koncern ingående

kreditinstitut eller värdepappersbolag. Detta har lett till att bestämmelserna

internationellt sett visat sig inte vara konkurrensneutrala. Finansinspektionen

anser därför att bestämmelserna bör ses över och anpassas till vad som gäller

internationellt så att kapitalkravet kan beräknas enbart på koncern- eller

gruppnivå när det är fråga om gruppbaserad tillsyn. Därmed uppnås också

överensstämmelse med vad inspektionen föreslår i fråga om tillsynen på gruppnivå

när det gäller stora exponeringar. Finansinspektionen anser att frågan bör lösas

så skyndsamt som möjligt.

3.2.5 Fristående Sparbankers Riksförbund

FSR har inga principiella invändningar mot utformningen av den föreslagna

implementeringen av EG-direktiven i den svenska lagstiftningen. Eftersom

regelsystemet genom sin komplexitet får utformningen av en ramlag är det rimligt

att Finansinspektionen ges bemyndigande att utfärda föreskrifter i en rad

detaljfrågor. FSR vill framhålla angelägenheten i att Finansinspektionen innan

föreskrifter sätts i kraft inhämtar synpunkter från berörda institut. Här

förutsätts att också FSR ges möjlighet att lämna synpunkter.

3.2.6 OM Stockholm AB

OM tillstyrker förslaget att införlivandet av de nya EG-direktiven inom

värdepappersområdena m m med den svenska lagstiftningen vad avser kapi-

taltäckning och stora exponeringar m m sker genom införandet av ny gemensam lag.

Härigenom skapas enhetlighet och överblickbarhet avseende de nu ifrågavarande

reglerna.

 En viktig princip vid implementeringen av EG-direktiven i svensk lagstiftning

bör vara att svenska aktörer behandlas konkurrensneutralt i förhållande till

utländska konkurrenter.

 Detta utesluter emellertid inte att olikheter mellan exempelvis börser och

clearinghus i vissa fall berättigar till olika behandling. Så är t ex OM som

börs- och clearingorganisation organiserat på ett något annorlunda sätt än vissa

andra börs- och clearinghus i övriga Europa genom att OM inträder som motpart i

varje kontrakt. Det kan finnas anledning till att ta hänsyn till detta

förhållande.

 Central clearing behandlas överhuvudtaget inte i promemorian trots att det är

en verksamhet som försiggår i hela Europa och som just är ägnad att minska

risker i värdepappersmarknaden. I Finansinspektionens nuvarande föreskrifter om

rapportering till inspektionen av uppgifter om beräkning av kapitalbas och

kapitalkrav undantas instrument som clearas från kapitaltäckningskrav. En

uttrycklig bestämmelse härom borde återfinnas i det av departementet

presenterade lagförslaget. Motsvarande gäller reglerna om rapportering av stora

exponeringar.

 OM har i sitt remissyttrande 1994-04-27 på Clearingutredningens betänkande (SOU

1993:114) Konto, clearing och avveckling närmare utvecklat skillnaderna mellan

bl a central och bilateral clearing, särskilt vad avser den s k systemrisken.

Det torde i dagsläget inte råda några delade meningar om behovet av central

clearing.

3.2.7 Svenska Bankföreningen

I promemorian föreslås införandet av en ny gemensam lag om kapitaltäckning,

stora exponeringar och gruppbaserad tillsyn för kreditinstitut och värdepappers-

bolag i samband med införlivandet av de nya direktiven inom bank- och

värdepappersmarknadsområdena med den svenska lagstiftningen. Lagen har till

vissa delar karaktären av ramlagstiftning med rätt för regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen, att meddela föreskrifter.

 Bankföreningen tillstyrker att de nya reglerna införs i en gemensam lag. Med

hänsyn till komplexiteten i EG:s regelsystem och kravet på flexibilitet synes

det enligt föreningen föreligga skäl för att en sådan lag får karaktären av en

ramlag. Huruvida dessa skäl får anses tillräckliga för att motivera valet av

lagstiftningsmetod torde kunna diskuteras. Föreningen vill här särskilt peka på

frågan om det i lagen föreslagna normgivningsbemyndigandet är acceptabelt från

konstitutionell synpunkt. I promemorian behandlas denna fråga (avsnitt 9,

sid 295-298). Den däri redovisade analysen känns enligt föreningen inte helt

övertygande. Föreningen vill därför betona vikten av att lagrådet noggrant

prövar frågan. Att lagen genom ett väl avpassat normgivningsbemyndigande ger ut-

rymme för viss flexibilitet synes enligt Bankföreningen emellertid vara såväl

lämpligt som praktiskt.

 Bankföreningen förutsätter att Finansinspektionen före meddelandet av

föreskrifter m m enligt bemyndigandet - liksom hittills i andra fall - inhämtar

synpunkter från vederbörliga marknadsintressenter. Detta är givetvis särskilt

angeläget när lagens bestämmelser är mycket generellt utformade och en stor

mängd detaljbestämmelser skall lämnas i föreskrifter.

3.2.8 Sveriges Bankkunders Riksförbund

Vi är oroade av att bankernas positioner på derivatmarknaden verkar växa

okontrollerat utan att ens aktörerna själva har den kunskap som behövs för att

bedöma risknivån. Eftersom bankernas åtaganden utanför balansräkningen redan

ligger i storleksordningen 3 till 5 gånger balansomslutningen, anser vi att

kraftiga insatser (t.ex. införande av ett tak vid 2 gånger balansomslutningen)

snarast borde göras för att få hejd på utvecklingen - innan nästa finanskris är

ett faktum.

 Förslaget - som innebär att kapitalbasen skall täcka även positionsrisker - är

dock ett steg i rätt riktning. Däremot är vi tveksamma till att kunskaper finns

för att (som sägs i sista stycket på sid. 154) kunna göra en relativt säker

bedömning av riskerna i systemet.

3.3 Kapitalkrav och kapitalbas

3.3.1 Riksbanken

I promemorian konstateras att företagen till följd av de nya bestämmelserna

kommer att ställas inför ökade kapitalkrav. Dessa kan, förutom genom tillförsel

av externt kapital, mötas genom minskade placeringar och andra åtaganden, genom

en breddning av kapitalbasen eller genom en kombination härav. I promemorian

hänvisas till de möjligheter som det aktuella direktivet erbjuder att i ka-

pitalbasen räkna in tillgångar som för närvarande inte medräknas enligt svenska

regler. I kapitalbasen skulle således få inräknas bl.a. orealiserade vinster och

förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två år. De lagregler som föreslås

i promemorian ger också utrymme för en sådan vidgning av kapitalbasen.

Fullmäktige har förståelse för att denna utväg att underlätta för företagen att

nå upp till de hårdare kapitalkraven kan behöva övervägas. Det finns också kon-

kurrensaspekter i detta, i den mån andra länders institut skulle arbeta under

mera liberala regler än de svenska. Emellertid skulle en viktig del av syftet

med de skärpta kapitalkraven gå förlorad om dessa skulle kunna mötas genom en

omdefinition av kapitalbasen. Fullmäktige vill därför tillråda en restriktiv

hållning härvidlag. Detta bör emellertid inte utesluta att institutkategorier

som bedriver en finansiell verksamhet av sådan karaktär att tillgång till kort-

fristigt kapital är av väsentlig vikt ges möjlighet att utnyttja en bredare

kapitalbas.

3.3.2 Finansinspektionen

Kapitalkrav, 2 kap. 1 §

Inspektionen anser att vad som anges i 2 och 3 §§ i detta kapitel om att ett

institut vid varje tidpunkt skall uppfylla kapitalkravet i stället bör tas in i

1 § eftersom det i denna paragraf anges det övergripande och samlade kravet på

kapitalbas för såväl kreditrisker som marknadsrisker. I specialmotiveringen (sid

309) görs också kommentarerna till 2 kap. 1 §. Där anges att ett institut skall

hela tiden prestera en kapitalbas som uppgår till minst summan av de

kapitaltäckningskrav som gäller för kreditrisker och marknadsrisker i

institutets verksamhet, d.v.s. kapitalbasen skall vid varje tidpunkt motsvara

det föreskrivna kapitalkravet. I konsekvens med att kommentarerna i

specialmotiveringen görs till 2 kap. 1 § bör således nämnda lydelse tas in i

denna del i lagförslaget.

Kapitalkrav, 2 kap. 3 §

Sammanfattning: Finansinspektionen anser att undantagsbestämmelserna i punkterna

1-3 bör ändras och ges följande lydelse.

 1. marknadsvärdet av positionerna i handelslagret normalt inte överstiger 5 %

av summan av institutets totala balansomslutning och totala åtaganden utanför

balansräkningen,

 2. marknadsvärdet av positionerna i handelslagret normalt inte överstiger ett

belopp motsvarande 15 miljoner ecu, samt

 3. marknadsvärdet av positionerna i handelslagret inte vid något tillfälle

överstiger, antingen 6 % av summan av institutets totala balansomslutning och

totala åtaganden utanför balansräkningen, eller ett belopp motsvarande 20

miljoner ecu.

 De föreslagna ändringarna är motiverade av att i lagförslaget använda begrepp,

handelslagrets storlek och värdet av positionerna i handelslagret, enligt

inspektionens mening är synonyma. Vidare har begreppet marknadsvärdet använts i

den föreslagna ändringen eftersom detta begrepp bättre anknyter till reglerna om

att handelslagret skall marknadsvärderas.

 I lagförslaget används benämningar som "handelslagrets storlek" (punkterna 1

och 3) och "värdet av positionerna i handelslagret" (punkterna 2 och 3) samt

"totala balansomslutning" (punkterna 1 och 3). I den svenska översättningen av

direktiv 93/6/EEG talas i artikel 4.6 punkt i) om att "Omsättningen av verksam-

het som hänför sig till handelslagret" för sådana institut överstiger normalt

inte 5 procent av "den sammanlagda omsättningen". I samma artikel punkt iii)

talas också om att "Omsättningen av verksamhet som hänför sig till

handelslagret" för sådana institut överstiger aldrig 6 procent av "den

sammanlagda omsättningen" o.s.v.

 Inspektionen ifrågasätter om det är riktigt att som i lagförslaget översätta

direktivets begrepp "omsättningen" respektive "den sammanlagda omsättningen" med

"handelslagrets storlek "och "värdet av positionerna i handelslagret" respektive

"totala balansomslutning".

I och för sig kan det vara riktigt vad det gäller banker och värdepappersbolag -

samt även försäkringsföretag - att tala om "balansomslutning". Inspektionen har

också i annat sammanhang hävdat att begreppet "omsättning" inte är relevant när

det gäller bank och försäkringsföretag. Detsamma kan också sägas när det gäller

värdepappersbolag.

 Den utformning som lagförslaget har fått i denna del i jämförelse med den sven-

ska versionen av nämnda direktiv innebär enligt inspektionens uppfattning att

begreppen "handelslagrets storlek" och "värdet av positionerna i handelslagret"

blir synonyma. I direktivet, artikel 4.6 punkt i) talas som nämnts om

"Omsättningen av verksamhet som hänför sig till handelslagret" o.s.v. vilket i

lagförslaget översatts med "handelslagrets storlek". I punkt ii) i direktivet

anges "Det sammanlagda innehav som förtecknats i handelslagret" o.s.v. vilket i

lagförslaget översatts med "värdet av positionerna i handelslagret". I nämnda

punkter i direktivet talas alltså om två olika saker, nämligen dels om

omsättningen i handelslagret och dels om det sammanlagda innehav som förtecknats

i handelslagret. Som lagförslaget har utformats kommer alltså begreppen

"handelslagrets storlek "respektive "värdet av positionerna i handelslagret"

enligt inspektionens mening att betyda samma sak.

 Begreppet marknadsvärdet av positionerna i handelslagret är att föredra framför

begreppet handelslagrets storlek därför att det förstnämnda bättre överensstäm-

mer med reglerna om att handelslagret skall marknadsvärderas. Totala åtaganden

utanför balansräkningen har tillagts eftersom den jämförelse som skall göras,

inte bara bör ske mot den totala balansomslutningen utan även mot totala

åtaganden utanför balansräkningen. Annars blir jämförelsen inte konsekvent.

 Utöver vad som anförts om utformningen av lagförslaget i nämnda del får in-

spektionen anföra följande.

 Inspektionen vill fästa uppmärksamheten på vad som anges i allmänmotiveringen

(sid 174) och som har betydelse för Finansinspektionens tillämpning av undan-

tagsreglerna i 2 kap. 3 § andra stycket lagförslaget. I nämnda avsnitt anges

nämligen att om ett kreditinstitut eller värdepappersföretag skulle överskrida

någon av eller båda de gränser som anges i artikel 4.6 (i) och (ii) mer än under

en kort period skall det åläggas att uppfylla kapitalkraven enligt

kapitalkravsdirektivet i stället för de kapitaltäckningskrav för kreditrisker

som följer av direktivet 89/647/EEG. Av artikel 4.8 i kapitalkravsdirektivet

93/6/EEG framgår emellertid att ett institut kan åläggas att uppfylla

kapitalkravet enligt kapitalkravsdirektivet även i de fall då överskridande har

skett av någon av eller båda de gränser som gäller enligt punkt 6 (iii). Detta

bör också framgå av propositionstexten.

 Beträffande den jämförelse som skall ske av marknadsvärdet av positionerna i

handelslagret med summan av ett instituts totala balansomslutning och totala

åtaganden utanför balansräkningen får inspektionen peka på den inkonsistens som

uppstår vid en sådan jämförelse då positionerna i handelslagret skall tas upp

till sina marknadsvärden medan posterna i övrigt i balansräkningen tas upp till

sina bokförda värden. Det värde som i detta sammanhang kan vara lämpligt att

använda för de totala åtagandena utanför balansräkningen är enligt inspektionens

uppfattning, det omräknade beloppet av åtagandena. Finansinspektionen föreslår

således att summan av ett instituts totala balansomslutning och totala åtaganden

utanför balansräkningen skall korrigeras med den effekt som en marknadsvärdering

av positionerna i handelslagret får när det gäller att avgöra huruvida undan-

tagsreglerna skall få tillämpas eller inte.

Kapitalbas, 2 kap. 5 § andra stycket, A

Sammanfattning: I lagtexten bör klargöras hur uppskrivningsfonder skall be-

handlas.

 I lagförslaget definieras primärt kapital. Bl.a. avses därmed, i

bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget kapital med

undantag för kumulativa preferensaktier. Beträffande föreningsbanker anges att

primärt kapital utgörs av eget kapital med undantag för förlagsinsatser.

 I 4 kap. 7 § fjärde stycket andra meningen bankrörelselagen (1987:617) anges -

beträffande bankaktiebolag - att under bundet eget kapital skall tas upp

aktiekapital, reservfond och uppskrivningsfond. I sjunde stycket andra meningen

samma lagrum anges - beträffande föreningsbank - att under bundet eget kapital

skall tas upp insatskapital, reservfond och uppskrivningsfond. I 11 kap. 7 §

andra stycket andra meningen aktiebolagslagen (1975:1385), som är tillämplig på

kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag vad gäller definitionen av eget

kapital, anges att under bundet eget kapital skall upptagas aktiekapital,

reservfond och uppskrivningsfond. Därmed har definierats begreppet eget kapital,

som enligt lagförslaget får ingå i det primära kapitalet. I detta begrepp ingår

alltså uppskrivningsfond.

 I allmänmotiveringen (sid 209) och specialmotiveringen (sid 312) anges att upp-

skrivningsfond inte utan särskild prövning av Finansinspektionen får räknas till

det primära kapitalet. Eftersom uppskrivningsfonder således automatiskt ingår i

begreppet eget kapital enligt den definition som detta har i de ovannämnda lag-

rummen, anser inspektionen att en ändring av lagförslaget i denna del bör komma

till stånd för att bringa detta i överensstämmelse med vad som anförts i nämnda

motiveringar om hur uppskrivningsfonder skall behandlas i kapitaltäck-

ningssammanhang vid beräkning av det primära kapitalet. Denna ändring kan

lämpligen ske genom att en mening av följande lydelse tillägges i denna punkt

(A).

 "Uppskrivningsfonder skall också undantas från eget kapital om inte

 Finansinspektionen efter särskild prövning godkänt att sådana fonder får

 räknas till det primära kapitalet."

Kapitalbas, 2 kap. 5 § andra stycket, B

I allmänmotiveringen (avsnitt 5.10.3, Skatteutjämningsreserv m.m.) behandlas

bl.a. periodiseringsfond. Av förslaget framgår att däri angivna institut får som

primärt kapital räkna in kapitalandelen av bl.a. avsättning till periodiserings-

fond. Uttrycket "avsättning till" är närmast att hänföra till en transaktion i

resultaträkningen i bokslutet för ett institut ett visst år. Därför bör även i

allmänmotiveringen helt enkelt talas om att ett institut får som primärt kapital

räkna in kapitalandelen av skatteutjämningsreserv och av periodiseringsfond.

Kapitalbas, 2 kap. 5 och 7 §§

Finansinspektionen vill i detta sammanhang ta upp en fråga som visserligen inte

är aktuell för närvarande men som blir aktuell när bestämmelserna om kapitalkrav

för marknadsrisker träder i kraft och när Redovisningskommitténs förslag till

lag om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag införs. Enligt

nämnda kommittés förslag kommer nämligen att under begreppet eget kapital i

balansräkningen finnas en särskild fond för orealiserade vinster vilka är

hänförliga till värdering över anskaffningsvärdet av överlåtbara värdepapper som

är omsättningstillgångar. Eftersom större delen av sådana värdepapper torde

komma att ingå i handelslagret uppstår alltså frågan om hur denna fond skall be-

handlas vid beräkning av kapitalbasen. Skall den uteslutande ingå i den utvid-

gade kapitalbasen för täckande av marknadsrisker enligt 2 kap. 7 § eller skall

den tillåtas ingå i begreppet eget kapital även i kapitaltäckningssammanhang och

därmed få inräknas i det primära kapitalet? Och skall en fond av denna art som

redovisats i ett årsbokslut reduceras med de eventuella förluster i

handelslagret som uppstår efterföljande år ? Finansinspektionen har med detta

endast velat peka på några av de frågor som torde komma att aktualiseras när

nämnda förslag till lag om årsredovisning antagits.

Kapitalbas, 2 kap. 6 §

Sammanfattning: Finansinspektionen anser att det i paragrafen bör införas dels

 - bestämmelser om att avräkning från det primära kapitalet skall ske av

övervärde, s.k. inkråmsgoodwill, som redovisas i enskilt institut vid

upprättandet av kapitaltäckningsrapporten för såväl det enskilda institutet som

- i förekommande fall - den finansiella företagsgruppen, dels

 - bestämmelser som klarare än nuvarande bestämmelser anger hur reglerna om

avräkning skall tillämpas.

Avräkning av inkråmsgoodwill

Förslaget i denna del behandlar vad som vid beräkningen av kapitalbasen för ett

enskilt institut skall avräknas från summan av det primära och det supplementära

kapitalet. Förslaget motsvarar nuvarande bestämmelser i t.ex. 2 kap. 9 a § femte

stycket bankrörelselagen. I Finansinspektionens föreskrifter om rapportering av

uppgifter om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav - nuvarande föreskrifter i

författning FFFS 1992:32 - anges även att avräkning från det primära kapitalet

skall ske av övervärde, s.k. inkråmsgoodwill, som redovisas i ett enskilt

institut och som detta erlagt t.ex. i samband med övertagande av annat instituts

rörelse. Inspektionen anser alltså att bestämmelser av denna innebörd bör tas in

i denna del i lagförslaget. Avräkning skall även göras vid upprättandet av den

konsoliderade kapitaltäckningsrapporten enligt 6 kap. 5 § i lagförslaget. Be-

stämmelser om avräkning av nämnda post bör därför tas in även i sistnämnda del i

lagförslaget. Av de föreslagna tilläggsbestämmelserna i respektive

lagrumsförslag skall framgå att avräkningen skall ske från det primära

kapitalet.

Tillämpning av bestämmelser om avräkning av tillskott

Inspektionen konstaterar att gränserna för när avräkning av tillskott av

aktiekapital eller av tillskott i annan form skall ske är desamma i lagförslaget

som i nuvarande bestämmelser, nämligen 5 % av företagets egna kapital respektive

10 % av eget kapital eller egna fonder. Bibehållandet av nämnda gränser innebär

en nationell skärpning i jämförelse med artikel 2.13 i direktiv 89/299/EEG. I

denna anges att avdrag skall ske för ägarposter i andra kreditinstitut som

tillsammans överstiger 10 % av det egna institutets kapitalbas beräknad före

avdrag för posterna 12 och 13 i direktivet. Inspektionen har inget att erinra

mot att denna skärpta bestämmelse bibehålls.

 Inspektionen har tillämpat nuvarande bestämmelser om avräkning, som enligt

lagförslaget inte kommer att förändras, så att avräkning av tillskott skall ske

så snart någon av de angivna gränserna har uppnåtts. Detta innebär att tillskott

till ett enskilt företag skall avräknas så snart sådant tillskott överstiger 5 %

av företagets egna kapital eller motsvarande. Inspektionen anser det motiverat

att i lagrummet i fråga ta in en bestämmelse som tydligare än nuvarande

bestämmelser anger hur reglerna om avräkning skall tillämpas. Detta kan

åstadkommas genom att i andra meningen byta ut ordet "och" mot "eller".

 En annan synpunkt som kan anföras på lagförslaget i denna del är att uttrycket

"10 % av eget kapital eller egna fonder" bör ersättas med "10 % av institutets

eget kapital eller egna fonder" för att bättre klargöra skillnaden mellan det

egna kapitalet i det "företag" till vilket tillskottet lämnats och det egna

kapitalet i det "institut" som lämnat tillskottet. Beaktas här anförda

synpunkter bör ifrågavarande mening i lagförslaget kunna ges följande lydelse.

 "Någon avräkning skall dock inte göras om tillskottet i varje enskilt fall

 uppgår till högst 5 % av företagets egna kapital eller motsvarande eller det

 sammanlagda bokförda värdet av sådana tillskott inte överstiger 10 % av

 institutets egna kapital eller egna fonder."

Kapitalbas, 2 kap. 7 §

Sammanfattning: Inspektionen anser att

 - i lagförslaget använt begrepp orealiserade vinster bör ändras,

 - eventuellt "överskott" av tidsbundna förlagslån som uppstår vid beräk-ning av

det supplementära kapitalet kan få "överflyttas" och utnyttjas i Tier III,

 - inspektionen bör få regeringens bemyndigande att avgöra vilken metod som

skall användas vid beräkning av den gemensamma kapitaltäckningsgraden för

kredit- och marknadsrisker,

 - hänvisningen i lagförslaget i denna del bör ändras.

Begreppet orealiserade vinster

I lagförslaget anges att till kapitalbasen får räknas även andra poster än dem

som anges i 5 §, såsom orealiserade vinster som ingår i institutets handelslager

o.s.v. I allmänmotiveringen (sid 205) och i direktivet, bilaga 5 punkt 2 b)

anges att behörig myndighet får tillåta att till den utvidgade kapitalbasen får

räknas den nettovinst som härrör från institutets handelslager sedan hänsyn

tagits till varje förutsägbar avgift eller utdelning minskad med nettoförlusten

på institutets övriga verksamhet under förutsättning att inte något av dessa

belopp redan inräknats i kapitalbasen. Enligt inspektionens uppfattning

föreligger en skillnad i innebörden mellan begreppen orealiserade vinster och

den nettovinst som härrör från institutets handelslager o.s.v.. För att det vid

tillämpningen av denna bestämmelse inte skall råda någon tvekan om vilket av

dessa begrepp som skall användas anser inspektionen att det i allmänmotiveringen

och i direktivet använda begreppet nettovinst med efterföljande lydelse bör

användas även i lagtexten. Denna bör därför i det berörda avsnittet ges följande

lydelse.

 "..... än dem som anges i 5 §, såsom den nettovinst som härrör från

 institutets handelslager minskad med nettoförlusten på institutets övriga

 verksamhet under förutsättning att inte något av dessa belopp redan inräknats

 i kapitalbasen och förlagslån o.s.v.."

Utvidgad kapitalbas för täckande av marknadsrisker

För att täcka kapitalkravet för marknadsrisker ges institut enligt lagförslaget

en möjlighet att till kapitalbasen få räkna t.ex. förlagslån med en ursprunglig

löptid på minst två år.

 Nuvarande kapitaltäckningsbestämmelser innebär att tidsbundna förlagslån, som

skall hänföras till supplementärt kapital, s.k. lower Tier II, får inräknas i

kapitalbasen med högst ett belopp som motsvarar hälften av summa primärt

kapital, netto. För en del institut innebär denna begränsningsregel att en viss

del av de tidsbundna förlagslånen inte får inräknas till fullo i det supple-

mentära kapitalet. En fråga som bör klargöras i det sammanhanget är huruvida

tidsbundna förlagslån som inte kan utnyttjas vid beräkning av det supplementära

kapitalet får överflyttas och räknas till den utvidgade kapitalbas som skall

svara för kapitalkravet för marknadsrisker, alltså till s.k. Tier III-kapital.

Om så skulle tillåtas inställer sig frågan huruvida de reduceringsregler som för

närvarande gäller för tidsbundna förlagslån som får inräknas i det supplementära

kapitalet också skall gälla för samma tidsbundna förlagslån när det

"överflyttas" till Tier III-kapital. Av vad som framgår av lagförslaget i denna

del, 2 kap. 7 §, och av vad som anförs i allmänmotiveringen (sid 205 ff) förstås

att det inte är tänkt att någon reducering beroende på återstående löptid skall

ske av de förlagslån som "direkt" får gå in som Tier III-kapital på det sätt som

är fallet med de tidsbundna förlagslån som får inräknas i det supplementära

kapitalet. Inspektionen har inget att erinra mot att i Tier III kapital får

räknas in såväl den eventuella "överskjutande" del av tidsbundna förlagslån som

inte får ingå i det supplementära kapitalet till följd av begränsningsregeln

mellan Tier I och lower Tier II kapital som den eventuella del som till följd av

reduceringsregeln beroende på återstående löptid ej får ingå i det supplementära

kapitalet.

Metod för beräkning av den samlade kapitaltäckningsgraden

En fråga av central betydelse i detta sammanhang är hur den gemensamma och

slutliga kapitaltäckningsgraden skall beräknas. Frågan är alltså om marknadsris-

kerna först skall kapitaltäckas och därefter kreditriskerna eller om ett

riskvägt belopp först skall beräknas för marknadsriskerna respektive för kre-

ditriskerna och dessa båda riskvägda belopp sedan sammanslås till ett gemensamt

riskvägt belopp, varefter kapitaltäckningsgraden beräknas. Metoderna leder

nämligen till olika kapitaltäckningsgrader allt annat lika. Inom Bank for

International Settlements (BIS) går de båda metoderna under benämningarna

"deduction method" respektive "multiplication method". Upplysningsvis kan nämnas

att i princip samtliga medlemmar inom BIS förordar "multiplication method".

Denna metod innebär att ett riskvägt belopp först beräknas för marknadsriskerna

respektive för kreditriskerna varefter de båda riskvägda beloppen sammanslås

till ett totalt riskvägt belopp. Därefter beräknas kapitaltäckningsgraden.

Finansinspektionen anser att inspektionen bör få möjlighet att avgöra vilken me-

tod som får användas vid beräkning av kapitaltäckningsgraden. Därför bör i 2

kap. 1 § tilläggas ett stycke med följande lydelse.

 "Finansinspektionen får meddela närmare föreskrifter om hur den gemensamma

 och slutliga kapitaltäckningsgraden skall beräknas."

Ändrad hänvisning

I lagförslaget i denna del hänvisas till 2 kap. 4 § vad gäller marknadsrisker.

Denna hänvisning synes vara fel och paragrafen bör därför inledningsvis ha föl-

jande lydelse. "För att täcka marknadsrisker som avses i 2 kap. 3 § o.s.v."

3.3.3 Riksskatteverket

RSV utgår ifrån att förslaget vad gäller skatteutjämningsreserven m.m. kommer

att anpassas till eventuella lagändringar på skatteområdet under hösten 1994.

 I promemorian diskuteras den latenta skatteskuldens storlek beträffande

Surv-avsättningar. Förutom 3 § i lagen (1993:1540) om återföring av skatte-

utjämningsreserv kan även 5 och 10 §§ i denna lag föranleda att den latenta

skatteskulden blir något annat än 30 %, alternativt 28 %, av halva återstående

avsättningen.

 RSV vill också påminna om att de skattemässiga reserveringarna inte ändras

successivt under året utan trappstegsvis vid bokslutstillfällena. Hur stora

avsättningar som skall ske, alternativt vara kvar, bestäms dessutom inte på

bokslutsdagen utan under bokslutsarbetet efter själva bokslutsdagen. Detta kan

vålla tillfälliga problem under tiden närmast efter bokslutsdagen i sådana fall

där den latenta skatteskulden inte motsvarar ett konkret skattebelopp, t.ex. vid

förluster eller i ovannämnda fall då 5 § eller 10 § lagen (1993:1540) om

återföring av skatteutjämningsreserv blir tillämpliga.

3.3.4 Svenska Bankföreningen

2 kap. 5 §

I promemorian föreslås i andra stycket att med primärt kapital avses eget

kapital med undantag av kumulativa preferensaktier. Kumulativa preferensaktier

skall fortsättningsvis och i överensstämmelse med EG:s direktiv räknas som

supplementärt kapital; detta anges i allmänmotiveringen, sid 208 men inte i

lagtexten.

 Bankföreningen vill framhålla följande. Kännetecknande för s k kumulativa pre-

ferensaktier på den svenska aktiemarknaden är, såsom även sägs i promemorian

(sid 207), att de medför företräde i förhållande till ägare av stamaktier vad

gäller rätten till utdelning och normalt upp till en viss procentdel per år.

Förutsättningen för utdelning vad gäller båda aktieslagen är att utdelningsbara

vinstmedel föreligger. Företrädesrätten i förhållande till stamaktier innebär

också att om utdelning inte har lämnats under ett eller flera år på de kumu-

lativa preferensaktierna, skall - innan utdelning får ske på stamaktierna - så

mycket utdelas på preferensaktierna som brustit under tidigare år.

 En grundläggande förutsättning för såväl stamaktiers som preferensaktiers rätt

till utdelning är att bolagsstämman, inom de beloppsmässiga ramar som anges i

9:2 bankaktiebolagslagen och med iakttagande av vederbörliga formella regler,

beslutar om utdelning. Innehavare av preferensaktier har således inte något mot

bankaktiebolaget riktat anspråk på att få utdelning. Företrädesrätten innebär

inte annat än att preferensaktierna i förhållande till stamaktierna, dvs i det

inbördes på bolagsordningen grundade förhållandet mellan aktier av olika slag,

givits bättre rätt till utdelning. Det förhållandet att aktieägarna i

bolagsordningen överenskommit att sinsemellan fördela de medel som enligt lag är

tillgängliga för utdelning på visst sätt - dvs det fria egna kapital som enligt

bankrörelselagen klart ingår i ett bankaktiebolags primära kapital - innebär

inte att preferensaktier, med eller utan kumulativ rätt, utgör en större belast-

ning på bankaktiebolagets tillgångar än stamaktier. Mot denna bakgrund framstår

det från ändamålssynpunkt såsom felaktigt att inte inkludera preferensaktier med

kumulativ rätt i primärkapitalbasen.

 I promemorian saknas en ingående analys om vad som avses med kumulativa aktier

i direktivet. Bankföreningen finner det anmärkningsvärt att en sådan analys inte

redovisas som bakgrund till förslaget, då förändringen får anses ha en icke

oväsentlig betydelse för bankerna.

 I EG:s direktiv (89/299/EEC) om kapitalbasen synes inte vara angivet vad som

avses med kumulativa preferensaktier. I Basel-reglerna kan dock viss ledning

hämtas. Enligt dessa skall i det primära kapitalet inräknas "permanent

shareholders equity (issued and fully paid ordinary shares/common stock and

perpetual noncumulative preference shares) and disclosed reserves". "Cumulative

preference shares" utgör inte primärt kapital. Av definitionerna framgår att

kännetecknande för kumulativa preferensaktier är att skyldigheten att betala

"interest" inte kan "permanently be reduced or waived (unlike dividends on

ordinary shareholders'''' equity)".

 Definitionerna av de olika kapitalelementen i den engelska lydelsen av reglerna

synes inte vara så klara och detaljerade att det är möjligt att på grundval

därav fastställa om, i strikt juridisk mening, begreppet "cumulativa preference

shares" omfattar den typ av preferensaktier med kumulativ rätt som förekommer i

Sverige. Om så är fallet torde inte med säkerhet kunna fastställas utan noggrann

kontroll av syftet med bestämmelserna och deras motiv, bl a med beaktande av hur

villkoren för preferensaktier i berörda utländska jurisdiktioner vanligen är be-

skaffade.

 På grundval av de uppgifter Bankföreningen har tillgång till kan det dock

finnas skäl att anta att villkoren för preferensaktier utgivna av svenska

aktiebolag skiljer sig från villkoren för utländska preferensaktier i viktiga

hänseenden. De senare kan t.ex. vara så utformade att beslut om utdelning fattas

av styrelsen och inte av bolagsstämman. I vissa fall kan det eventuellt även

vara så att utgivande bolag är förpliktat att verkställa utdelning till

preferensaktieägarna så snart bolaget redovisar vinst eller eljest har medel

tillgängliga för utdelning. En följd av att villkoren utformas på detta sätt är

att aktieägarnas anspråk på vinstutdelning riktas direkt mot bolaget. I det

senare fallet förhåller det sig även så att fordran på utdelning uppkommer utan

föregående beslut av ett bolagsorgan. De förklarande noterna till Baselreglerna

antyder att de "cumulativa preference shares" som avses däri innefattar en

fordran på utgivande bolag, vilken fordran dock kan "be deferred ... where the

profitability of the bank would not support payment". Skulle det vara preferen-

saktier av detta slag som avses med undantagen i Baselreglerna, så borde inte

svenska preferensaktier med kumulativ rätt träffas därav.

 Det bör i detta sammanhang påpekas att i motiven till 2:9a bankrörelselagen

görs i anslutning till behandlingen av eget kapital i bankaktiebolag inget

undantag för preferensaktier med kumulativ rätt under hänvisning till

Baselreglerna. Tvärtemot anför departementschefen i proposition 1989/91:43

(sid 67), efter en genomgång av förutsättningarna för inkludering av uppskriv-

ningsfonder i det primära kapitalet, att i övrigt "uppfyller allt som enligt

bankrörelselagen inryms under begreppet eget kapital respektive egna fonder -

med undantag för garantifonder enligt nu gällande regler - de av Baselkommittén

uppställda kraven på eget kapital".

 Sammanfattningsvis torde följande slutsatser kunna dras av det anförda.

 Preferensaktier med kumulativ rätt utgivna av svenska bankaktiebolag utgör

primärt kapital enligt bankrörelselselagens bestämmelser.

 Baselreglernas diskvalifikation av "cumulative preference shares" som primärt

kapital omfattar inte preferensaktier vilka, likt svenska prefer-

ensaktier med kumulativ rätt, endast ger viss företrädesrätt till vinstutdelning

mot övriga aktieägare och inte grundar något anspråk direkt mot bolaget. Även

vid tillämpning av Baselreglerna skall således preferensaktier med kumulativ

rätt av svensk modell inräknas i det primära kapitalet.

 Med beaktande av ändamålet bakom bestämmelserna rörande vilka kapitalelement

som kan inräknas i det primära kapitalet i banker och andra kreditinstitut synes

det inte finnas skäl att utesluta preferensaktier med kumulativ rätt enligt

svensk modell. Dessa aktier grundar inget anspråk på utdelning direkt mot ut-

givande bank, och de innebär därför inte en större belastning på bankens kapital

än stamaktier. Förslaget till lagtext i 5 § måste därför modifieras. För det

fall kumulativa preferensaktier inte skall ingå i primärt kapital, trots vad

Bankföreningen ovan anfört, måste det klart framgå av lagtexten att de skall

räknas som supplementärt kapital.

2 kap. 6 §

Bankföreningen vill påpeka att bestämmelsen att aktieinnehav m m i

försäkringsföretag skall avräknas från kapitalbasen innebär 100 % kapitalkrav

för dessa placeringar - liksom nuvarande, motsvarande bestämmelse i 2 kap 9a §

BRL. Enligt direktivet (89/647/EEC) krävs endast 8 % kapitalkrav för sådana

placeringar. Bankföreningen anser att, av konkurrensneutralitetsskäl, de svenska

instituten inte bör drabbas av högre kapitalkrav än vad många andra länder till-

lämpar, dvs direktivets krav på 8 %. Bestämmelsen bör därför ändras.

2 kap. 7 §

I promemorian anges i lagtexten att för att täcka marknadsrisker "får till kapi-

talbasen räknas även andra poster än dem som anges i 5 §, såsom orealiserade

vinster som ingår i institutets handelslager och förlagslån med en ursprunglig

löptid på minst två år". I allmänmotiveringen, sid 207, anges under "Skälen för

förslaget" att "i kapitalbasen kan ... även inräknas bl a orealiserade vinster

och förlagslån med en ursprunglig löptid på minst två år".

 Bankföreningen vill framhålla att det är av synnerligen stor betydelse för

instituten att de får reella möjligheter till en utvidgad kapitalbas för att

möta de ökade kapitalkraven. För institutens långsiktiga planering av sin

kapitaltäckningssituation är det viktigt att reglerna anges i lagtexten, så att

de inte snabbt kan ändras. Mot bakgrund av de ovan citerade formuleringarna i

promemorians lagtext och allmänmotivering utgår föreningen från att de däri

uttryckligen angivna posterna "orealiserade vinster som ingår i institutets

handelslager" respektive "förlagslån med en ur-

sprunglig löptid på minst två år" kommer att ingå i den utvidgade kapitalbasen.

Att så är fallet bör klart anges i propositionen.

 Bankföreningen anser det även vara mycket angeläget att det i propositionen

klart anges att de svenska instituten skall få använda sig av samma möjligheter

till utökad kapitalbas - och till samma omfattning - som utländska institut får

göra. Härvid bör den viktiga principen om konkurrensneutralitet vara vägledande.

7 kap. 8 §

I promemorian (punkt 1) föreslås att regeringen eller Finansinspektionen skall

meddela närmare föreskrifter om "storleken av sådana kapitalandelar som avses i

2 kap 5 § andra stycket B och C". Härmed avses den kapitalandel av bl a surv och

periodiseringsfond som skall inräknas i primärt kapital.

 Bankföreningen anser att den ovan citerade formuleringen är vilseledande och

onödig. I lagtexten i 2 kap 5 § andra stycket B och C anges klart att det är

"kapitalandelen" av surv, periodiseringsfond m m som skall inräknas i primärt

kapital - dvs hela kapitalandelen och inte endast en viss del därav. Med

kapitalandel avses det kapitalbelopp som skulle återstå om surv etc upplöses och

beskattas. Detta är en logisk tanke, eftersom det bör vara neutralt i

kapitalbasavseende antingen institutet har kvar surven etc obeskattad eller den

upplöses och beskattas.

 Varje institut kan i samråd med sina revisorer beräkna hur stort kapitalbelopp

som skulle kvarstå om surv etc upplöses. Det är hela detta kvarstående belopp

som utgör den kapitalandel som anges i 2 kap 5 § andra stycket B och C.

 Bestämmelsen i 7 kap 8 § att regeringen eller Finansinspektionen skall

föreskriva "storleken av sådana kapitalandelar" är således vilseledande och

onödig. En sådan föreskrift kan dessutom visa sig vara alltför inflexibel.

Bestämmelsen bör därför utgå.

3.4 Kapitalkrav för kreditrisker

3.4.1 Finansinspektionen

Sammanfattning: Finansinspektionen anser att översyn bör ske i ett par avsnitt i

de föreslagna bestämmelserna även om dessa i stort överensstämmer med nuvarande

bestämmelser.

 I 1 § första stycket A 5 anges att till denna punkt får föras placeringar,

garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten utgörs av sådana

tillgångar som avses i 1 eller sådana placeringar för vilka "en stat" svarar

enligt 2-4. Inspektionen ifrågasätter varför hänvisningen i punkt A 5 är

begränsad till sådana placeringar för vilka "en stat" svarar enligt 2-4 när till

dessa punkter får föras placeringar och fordringar för vilka en svensk kommun

eller en därmed jämförlig samfällighet svarar (A 2) samt utländska centralbanker

svarar (A 3 och A 4). I motsvarande punkt (A 5) i nuvarande bestämmelser anges

att till denna punkt får föras fordringar, garantiförbindelser och andra

åtaganden på kapitalmarknaden, för vilka säkerheten utgörs av "sådana statliga

värdehandlingar" som avses i 2-4. Även denna lydelse väcker samma frågor. Borde

inte i punkt A 5 även tas med åtminstone uttrycket "eller en centralbank"? I det

nuvarande lagförslaget skulle slutet av denna punkt i så fall kunna lyda

".....eller sådana placeringar för vilka svarar en stat enligt 2-4 eller en

centralbank enligt 3-4".

 En fråga av samma slag som den som tagits upp i föregående stycke kan även

ställas beträffande punkt B 6 i samma paragraf. I denna anges att till punkten

får föras placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka

säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar som anges i 5. I motsvarande

punkt i nuvarande bestämmelser anges att till denna punkt får föras fordringar,

garantiförbindelser och andra åtaganden på kapitalmarknaden, för vilka

säkerheten utgörs av värdehandlingar eller fordringar som anges i 5. Borde inte

i punkt B 6 hänvisning kunna göras till punkterna 1-5 ? Det nuvarande

lagförslaget skulle därmed i denna del kunna ges följande avslutande lydelse

"..... eller fordringar som anges i 1-5".

3.4.2 Svenska Bankföreningen

3 kap. 1 §

I promemorian anges i paragrafens tredje stycke följande:

 "Vid bestämmande av kapitalkravet enligt första stycket skall undantas sådana

 tillskott, placeringar och fordringar som regeringen föreskriver. Till grund

 för bestämmandet av kapitalkravet enligt andra stycket skall posterna

 värderas i enlighet med vad regeringen föreskriver."

 Bankföreningen vill framhålla att förslaget är en väsentlig förändring jämfört

med nuvarande, motsvarande bestämmelse i bl a 2 kap 10 § BRL. I denna paragrafs

andra och fjärde stycke finns noga angivet dels vilka poster som skall undantas

från kapitalkravet, dels hur posterna skall värderas. Bankföreningen anser det

otillfredsställande att dessa bestämmelser inte medtas i den nya lagen utan

överlämnas till regeringens eller Finansinspektionens föreskriftsrätt.

 Bankföreningen anser det vidare viktigt att det i denna paragraf eller på annat

lämpligt ställe i lagtexten - och/eller i specialmotiveringen - klart anges att

kapitalkravet för kreditrisker kan reduceras genom olika former av

nettingförfarande, efter medgivande av Finansinspektionen. Enligt vad föreningen

kan finna, omnämns netting av kreditrisker endast i promemorians

allmänmotivering - och då i avsnittet 5.4 som redogör för Baselkommitténs

förslag 1993 men däremot inte i promemorians egna förslagsavsnitt.

 I promemorian påpekas (sid 163): "Baselkommittén föreslår nu att bilateral

netting i större utsträckning skall tillåtas i kapitaltäckningssammanhang och

således att banker skall få ökade möjligheter till bilateral netting av

kreditrisker."

 Bankföreningen vill påpeka att, efter framläggandet av Finansdepartementets nu

remitterade promemoria, Baselkommittén har fattat definitivt beslut om ändringar

i de nettingregler som fanns med redan i Baselöverenskommelsen 1988. De nya,

utökade möjligheterna till netting anges i Baselkommitténs dokument "The capital

adequacy treatment of the credit risk associated with certain off-balance-sheet

items" (July 1994) samt dess Annex 1. Däri uttalas: "The amendment to the

Capital Accord, attached as Annex 1, will be implemented by members of the

Committee in accordance with their own rules and procedures".

 Såvitt Bankföreningen förstår kommer implementeringen i Sverige av

Baselkommitténs nya nettingregler att ske genom föreskrifter från Finans-

inspektionen. Det är därför viktigt att Finansinspektionens möjligheter att

medge netting av kreditrisker klart anges i lagtexten och/eller special-

motiveringen.

 Vidare vill Bankföreningen understryka vad som i promemorians ovannämnda

avsnitt 5.4 ytterligare uttalas beträffande nettingmöjligheterna enligt

Baselförslaget 1993: "För att ett nettingavtal skall godkännas ur

kapitaltäckningssynpunkt krävs att avtalet är juridiskt hållbart" (sid 163-164).

Det är således synnerligen viktigt att Sverige snarast genomför de lagändringar

- bl a diskuterade i Clearingutredningens betänkande (SOU 1993:114) - som kan

behövas för att nettingavtal skall anses vara juridiskt bindande på motsvarande

sätt som i andra länder. Annars kommer svenska institut att, på grund av

bristande nettingmöjligheter, utsättas för hårdare kapitalkrav än institut

utomlands. Det är dessutom viktigt att Sverige arbetar för en internationell

samordning av juridiskt hållbara nettingregler.

3.4.3 Svenska Kommunförbundet

Det är viktigt att kommuner och bolag med kommunal borgen även fortsättningsvis

tillhör gruppen med 0 % i kapitaltäckningskrav. Det är därför tillfredsställande

att kommuner enligt 3 kap. 1 § föreslås tillhöra grupp A2, som ej är vidhäftat

något kapitaltäckningskrav.

3.5 Kapitalkrav för marknadsrisker

3.5.1 Riksbanken

När det gäller konkurrensaspekterna önskar fullmäktige visa på ett fält där den

föreslagna nya lagen utformats på ett sätt som kan skapa nackdelar för svenska

företag jämfört med utländska. EG-direktivet om kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut anger lägre krav ifråga om sådana ränte-

bärande instrument som definieras som kvalificerade än för övriga.

 Utöver huvudkategorierna av kvalificerade instrument ges, såsom också redovisas

i promemorian, möjlighet att på vissa villkor betrakta även andra typer av

räntebärande finansiella instrument som kvalificerade instrument. Dessa villkor

avser notering och likviditet för instrumentet och solvens för utgivaren. Vidare

skall det sätt på vilket ifrågavarande institut värderat instrumentet granskas

av ansvarig myndighet, för svenskt vidkommande alltså Finansinspektionen.

Innebörden är att det för svenska kreditinstituts och värdepappersföretags

innehav av likvida instrument utgivna av välkonsoliderade svenska företag skulle

kunna godkännas en riskvägning på 20 i stället för 100 procent. Om detta skulle

medges skulle det innebära en mera balanserad konkurrenssituation för såväl

instituten som emittenterna i Sverige i de fall där den lägre riskvägningen

skulle tillämpas i andra EES-länder. För att ge möjlighet till detta

rekommenderar därför fullmäktige att den föreslagna nya lagen kompletteras på

denna punkt (3 kap 1§ B), eftersom det knappast låter sig göras att via en

föreskrift gå utöver det utrymme lagen ger i förevarande hänseende.

 Vägledande härvidlag är principen om lika konkurrensvillkor över nations-

gränserna. Det är mot den bakgrunden viktigt att vid en tillämpning i praktiken

tillse att ifrågavarande möjlighet inte tas i anspråk i Sverige i högre ut-

sträckning än i utlandet och utifrån vad som är försvarbart med hänsyn till det

grundläggande syftet med kapitaltäckningsreglerna. Finansinspektionens gransk-

ning blir mot den bakgrunden särskilt viktig.

3.5.2 Finansinspektionen

4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker

Handelslager, 4 kap. 1 §

Sammanfattning: Finansinspektionen anser att

 - det bör framgå av lagtexten att det till handelslagret även skall räknas

åtaganden utanför balansräkningen som har anknytning till handelslagret,

 - klarläggande bör ske om hur kapitalkravet skall beräknas i de fall

marginalsäkerhet ställts vid börsomsatta derivatinstrument för att undvika att

dubbelräkning sker av detta, och

 - begreppet leasingnetto bör utgå ur exemplifieringen av vilka resultatförda

men inte reglerade fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret.

Kapitalkrav vid marginalsäkerhet

I allmänmotiveringen (sid 179) och specialmotiveringen (sid 314) anges att i ett

instituts handelslager även skall räknas in marginalsäkerhet vid börsomsatta de-

rivatinstrument. Med marginalsäkerhet avses sådan säkerhet som parter i en vär-

depappersaffär kan vara skyldiga att ställa för sina åtaganden i handeln under

tiden mellan avslut och avveckling och vars storlek kan bero på en marknadsvär-

dering av partens position eller åtagande. Vad inspektionen här vill peka på är

de fall då marginalsäkerhet kan ha ställts med andra tillgångar än de som enligt

definitionen av handelslager skall räknas in i detta. För att undvika dubbelräk-

ning av kapitalkravet bör alltså en tillgång, som eljest inte räknas in i han-

delslagret men genom att den ställts som marginalsäkerhet kommer att ingå i

detta, undantas vid beräkning av kapitalkravet för kreditrisker. Även när det är

fråga om en tillgång som normalt ingår i handelslagret och som av den anled-

ningen kräver kapital beroende på det slag av marknadsrisk som tillgången

representerar, bör det inte vara så att det skall beräknas ett ytterligare

kapitalkrav på samma tillgång därför att den ställts som marginalsäkerhet. Detta

bör klarläggas i regeringens proposition.

Resultatförda men ej reglerade fordringar hänförliga till handelslagret

I paragrafens andra stycket anges att handelslagret vidare utgörs av ett

instituts resultatförda men inte reglerade fordringar som är hänförliga till

poster i handelslagret såsom avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

Samma definition av dessa fordringar ges i allmänmotiveringen (sid 179). I

specialmotiveringen (sid 315) däremot anges att andra rörelseintäkter som är di-

rekt relaterade till poster i handelslagret och som bör räknas in i begreppet

handelslager är leasingnetto, courtage, avgifter, agio samt realiserade vinster

på aktierelaterade och räntebärande finansiella instrument. Inspektionen anser

att vad gäller leasingnettot är detta ett resultat av bedriven

leasingverksamhet. Rörelseintäkten i fråga är således direkt hänförlig till

posten "Leasingobjekt" i balansräkningen. Detta tillgångsslag utgör i sin tur

inte en post i handelslagret. Följaktligen kan inte sägas att leasingnettot är

en rörelseintäkt som är direkt relaterad till en post i handelslagret. Därför

skall intäkten ifråga inte heller räknas in i handelslagret.

Positionsrisker, 4 kap. 2 §

Sammanfattning: En samordning bör eftersträvas mellan reglerna om nettning i ett

civilrättsligt sammanhang och i kapitaltäckningssammanhang. Lagtexten bör ge

större frihet åt Finansinspektionen att godkänna metoder för beräkning av

kapitalkravet för positionsrisker.

 Vad gäller beräkning av kapitalkravet för ränterisker har inspektionen

ingenting att erinra mot de två modeller som anges i lagförslaget. Inspektionen

anser dock, med hänsyn till det arbete som pågår i Baselkommittén i detta

avseende, att lagtexten bör ge utrymme för användning även av andra modeller än

de föreslagna och att Finansinspektionen kan få medge tillämpning av sådana

modeller.

Nettning

I allmänmotiveringen (sid 179) anges att kapitalkravsdirektivet tillåter s.k.

nettning vid beräkning av positioner och att med nettning menas i direktivet

nettouträkning av institutets egna positioner. Vidare anges att denna form av

nettning skiljer sig från s.k. bilateral och multilateral nettning, där

institutet utjämnar sina förpliktelser (positioner) mot en annan eller flera

parters förpliktelser (positioner) och där ett sådant förfarande oftast är

baserat på ett kontrakt eller avtal. På sid 182 i allmänmotiveringen anges

vidare att genom införlivandet av bestämmelserna om kapitaltäckning för

marknadsrisker kommer kapitalkravet att öka och att kapitalkravet för

postionsrisker kommer att medföra ökade kostnader för de svenska företagen. Att

tillåta att positionerna får tas upp till sitt nettobelopp kommer att ge

möjligheter till sänkta kapitalkrav för företagen.

 Finansinspektionen anser att nettning i kapitaltäckningssammanhang bör tillåtas

i samma utsträckning som nettning godtas i en konkurssituation. I

Clearingutredningens betänkande Konto, clearing och avveckling, SOU 1993:114

(sid 174) anförs att det för att förhindra osäkerhet om konsekvenserna av en

konkurs, tillsynsmyndigheterna för godtagande av nettning i kapitaltäck-

ningssammanhang ansett att avtalet om bilateral nettning skall vila på en väl-

grundad legal bas och att det inte skall råda osäkerhet om vilka transaktioner

som kan genomföras. Finansinspektionen anser således att frågorna om nettning i

det civilrättsliga sammanhanget och nettning i kapitaltäckningssammanhang måste

samordnas. Inspektionen bör få föreskriftsrätt även i detta avseende för att,

när rättsläget angående nettning civilrättsligt klarlagts, kunna bestämma i

vilken form som nettning i kapitaltäckningssammanhang får ske. För erhållande av

föreskriftsrätt i detta avseende bör 7 kap. 8 § 4 ges följande lydelse.

 "4. beräkning av kapitalkraven enligt 4 kap. 2-8 §§ och i vilken form som

 nettning får ske,"

 Inspektionen anser att denna fråga bör lösas skyndsamt.

 I konsekvens med vad inspektionen här anfört om den närmare utredning om

nettningsförfarandet som bör ske anser inspektionen att bestämmelsen i 4 kap. 2

§ första stycket tredje meningen bör modifieras.

Modeller för beräkning av kapitalkravet för ränterisker

Av lagförslaget i denna del framgår att kapitalkravet för den generella risken

avseende ränterelaterade finansiella instrument skall beräknas enligt antingen

en löptidsbaserad eller en durationsbaserad modell. I allmänmotiveringen (sid

187-188) lämnas en redogörelse för för- och nackdelar med respektive modell. Den

löptidsbaserade modellen beskrivs som enklare och mindre kostsam att införa,

medan den durationsbaserade metoden uppges vara mer exakt och ge ett mer

rättvisande mått. Något alternativ till dessa två modeller medges inte i lagför-

slaget.

 Inspektionen har inget att erinra mot de två modeller som anges i lagförslaget

för beräkning av kapitalkravet i denna del. Inspektionen tror dock att det kan

finnas andra modeller än de föreslagna som bättre avspeglar ifrågavarande ris-

ker. Eftersom direktivet inte synes medge att instituten utarbetar egna modeller

för beräkning av kapitalkravet i denna del vill dock inspektionen inte nu

föreslå någon ändring av lagtexten i denna del. Inspektionen ser dock fram emot

resultatet av det arbete som pågår i Baselkommittén med utarbetandet av

beräkningsmodeller för den generella risken avseende ränterelaterade finansiella

instrument. Om detta arbete utmynnar i att även andra modeller än de som nu

angivits i det remitterade lagförslaget kan användas och detta inte står i strid

med de EG-regler Sverige måste följa, bör lagtexten ge utrymme för det. Sam-

tidigt bör inspektionen ges möjlighet att godkänna vilken annan metod än de

föreslagna som får användas för beräkning av kapitalkravet i denna del.

Inspektionen föreslår därför att 4 kap. 2 § sista stycket får följande lydelse.

 "Kapitalkravet för den generella risken skall bestämmas enligt den metod som

 godkänts av Finansinspektionen."

 Inspektionen har noterat att det i den svenska versionen av direktiv 93/6/EEG

saknas formel i bilaga 1 (sid 430) för den durationsbaserade metod som kan an-

vändas som alternativ till den löptidsbaserade metoden för bestämmandet av ka-

pitalkravet för den generella risken.

Avvecklingsrisker, 4 kap. 5 §

Sammanfattning: Inspektionen föreslår antingen en avkortning av de tidsspann som

angivits i allmänmotiveringen i promemorian (sid 194) eller en skärpning av de

faktorer som föreslagits skall användas för beräkning av kapitalkravet för

ifrågavarande risker.

 I allmänmotiveringen (sid 193 ff) redovisas de villkor som skall gälla vid

tillämpning av den ena av de två metoder som är tänkbara för beräkning av ka-

pitalkravet för avvecklingsrisker. Enligt den ena metoden skall kapitalkravet

beräknas med hjälp av en faktor som varierar i förhållande till den tid som

förflutit efter bestämd avvecklingsdag för transaktionen ifråga. Det tidsspann

som anges vid tillämpning av denna metod är 5-15, 16-30, 31-45 och 46 dagar

eller fler. Enligt förslaget skall ett 100 %-igt kapitalkrav ställas först efter

den 46:e dagen.

 Finansinspektionen delar den i promemorian redovisade bedömningen av de risker,

inte minst spridningsrisker som förekommer i avvecklingsverksamheten, samt vad

som anförts i fråga om vikten av att värdepappersmarknadens clearing och

avveckling fungerar väl. Inspektionen vill emellertid fästa uppmärksamheten på

riskerna med att acceptera förhållandevis låga kapitalkrav vid stora förseningar

i leveranser. I detta sammanhang kan det vara på sin plats att nämna något om

skillnaden mellan det svenska clearing- och avvecklingssystemet i jämförelse med

motsvarande system i flera länder inom EU. Det svenska clearing- och

avvecklingssystemet fungerar på så sätt att leverans av värdepapper görs brutto

medan leverans av likvider görs netto genom clearing i Riksbanken. I flera

länder inom EU sker ingen sådan nettning utan leverans av både värdepapper och

likvider sker brutto och affär för affär. Denna skillnad är av avgörande

betydelse och innebär att riskerna för en kedjeeffekt med störningar på hela

systemet är betydligt större i Sverige eftersom hela likvidschemat måste läggas

ned om en aktör fallerar. En aktör som inte kan prestera leverans på angiven dag

kan alltså komma att orsaka störningar i likvidschemat. Detta skulle kunna få

allvarliga konsekvenser för andra aktörer.

 Mot bakgrund av vad här anförts anser inspektionen att de föreslagna kapitakra-

ven för avvecklingsrisker enligt ifrågavarande metod inte är i nivå med vad ett

svenskt värdepappersmarknadssystem kräver och att kapitalkraven därmed till viss

del blir missvisande i förhållande till de krav som bör ställas på en aktör som

överträder likvidtiden. När det gäller den aktuella metoden bör det alltså

övervägas om inte de tidsspann som angivits i allmänmotiveringen i promemorian

bör avkortas. Alternativt bör en skärpning ske av de faktorer som enligt metoden

skall användas för beräkning av kapitalkravet för ifrågavarande risker.

Motpartsrisker, 4 kap. 6 §

I första meningen i denna paragraf anges att kapitalkravet skall motsvara 8 % av

värdet av de finansiella instrumenten eller likviden multiplicerat med det

riskvikttal som enligt 3 kap. 1 § första och andra styckena gäller för den

ifrågavarande motparten. Styckeindelningen framgår inte tydligt i denna del av

det remitterade lagförslaget varför vad som avses med andra stycket är oklart.

Valutakursrisker, 4 kap. 8 §

I tredje stycket i lagförslaget i denna del anges att Finansinspektionen skall

medge att en simuleringsmetod får användas vid beräkning av kapitalkravet enligt

denna paragraf. Inspektionen har föreslagit ändring i utformningen av 4 kap. 2 §

sista stycket innebärande att inspektionen ges möjlighet att godkänna även andra

metoder än de i lagförslaget angivna. En liknande ändring bör komma till stånd

även i detta avseende. Andra metoder än den i lagförslaget i denna del angivna

kan bli aktuella att tillämpa. Därför bör lagtexten också här ge utrymme för

det. En sådan metod bör få användas med Finansinspektionens medgivande. Inspek-

tionen föreslår därför att 4 kap. 8 § sista stycket formuleras på följande sätt.

 "Efter medgivande av Finansinspektionen får en simuleringsmetod eller annan

 metod som inspektionen godkänt användas vid beräkning av kapitalkravet enligt

 denna paragraf."

3.5.3 OM Stockholm AB

Bestämmelserna om handelslagret utgör exempel på regler som är generellt och

vagt utformade. Det förutsätts härvid att det närmare innehållet preciseras i

förordning eller föreskrifter.

 En definition av begreppet "kort sikt" saknas. Skall det vara 14 dagar, 6 mån,

1 år eller 2 år. Det får stor betydelse eftersom kapitalkraven är annorlunda

utformade för handelslagret jämfört med den s k investmentportföljen.

 På sid 196 i promemorian anges att särskilda beräkningsmetoder skall gälla för

OTC-derivat som ingår i handelslagret. OTC-derivat brukar vara en samlande

beteckning på derivatkontrakt som inte är föremål för central clearing. (Se ovan

ang OM:s remissvar avseende SOU 1993:114). Principen om att clearade contra

icke-clearade instrument skall behandlas olika är viktig. Den bör därför lyftas

fram i lagtexten så att det klart framgår att lagstiftaren står bakom central

clearing och ger den sitt stöd.

3.5.4 Svenska Bankföreningen

1 §

I promemorian anges att ett instituts handelslager utgörs av sådana positioner i

finansiella instrument som institutet tagit i avsikt att "... skydda egna

positioner...".

 Bankföreningen anser att lagtexten bör kompletteras enligt följande: "...

skydda egna positioner i handelslagret...". Denna förtydligande formulering

används dels i förslagsrutan på sid 176, dels i texten på sid 178, tredje

stycket. Positioner som tagits i avsikt att skydda egna långsiktiga positioner

skall givetvis inte inräknas i handelslagret.

2 §

I promemorian föreslås att kapitalkravet skall gälla för den specifika och

generella risken. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet räkna av långa

och korta positioner i samma slag av finansiella instrument mot varandra.

 Bankföreningen anser att de ovan markerade begreppen bör definieras i ett

särskilt stycke i 2 §. Definitionerna bör vara så precisa som möjligt.

Föreningen finner förklaringarna till begreppen långa och korta positioner i

promemorian (sid 180) något svårförståeliga och de bör därför förtydligas. Även

förklaringen i direktivet, Artikel 2 punkt 22 är svårförståelig.

 I promemorian anges i paragrafens andra och tredje stycke hur den specifika

risken skall bestämmas. I båda dessa stycken behandlas i punkten B de

placeringar m m för vilka kapitalkravet för den specifika risken skall vara

0,25 %, 1,00 % eller 1,60 % beroende på den återstående löptidens längd. Denna

grupp omfattar s k kvalificerade instrument (sid 186).

 Bankföreningen vill påpeka att förslaget till lagtext är formulerat på sådant

sätt att till kvalificerade instrument endast får räknas de placeringar m m "som

avses i 3 kap 1 § första stycket B", dvs placeringar hos eller fordringar på

svenska kreditinstitut, utländska kommuner, internationella utvecklingsbanker,

utländska banker i OECD-länder m m. I lagtexten 4 kap 2 § har inte medtagits den

möjlighet att såsom "kvalificerade instrument" - med kapitalkrav lägre än 8 %

för den specifika risken - betrakta även andra typer av räntebärande finansiella

instrument vilken återfinns i allmänmotiveringen under "Skälen för förslaget",

sid 186 sista stycket och sid 187 första stycket. Bankföreningen anser det

synnerligen viktigt att även denna möjlighet medtas i lagtexten, så att svenska

institut inte får högre kapitalkrav än institut i andra länder.

 Klassificeringen av ett företags räntebärande värdepapper såsom "kvalificerade

instrument" har även betydelse för kapitalkrav avseende innehav av detta

företags aktier, eftersom ett av villkoren för att kapitalkrav för den specifika

risken avseende aktier skall få reduceras från 4 % till 2 % (4 kap 3 § andra

stycket) är att företaget "inte har emitterat räntebärande värdepapper för vilka

gäller ett kapitalkrav på 8 % för ränterisker" (sid 190).

3 §

I promemorian anges - i paragrafens andra stycke - att "kapitalkravet för den

specifika risken får sättas ned till 2 %, om positionerna i aktier och

aktieanknutna finansiella instrument uppfyller särskilda krav i fråga om

säkerhet, likviditet och riskspridning". I allmänmotiveringen, sid 190, påpekas

att "vid bedömningen av frågan om ett lägre krav för den specifika risken skall

få tillämpas" bör man beakta att effekten kan "medföra snedvridningar på

aktiemarknaden" därför att "ett lägre kapitalkrav vid innehav av aktier med hög

likviditet kan leda till koncentration av sådana aktier i företagets portfölj på

bekostnad av andra typer av aktier".

 Bankföreningen anser att promemorieförfattarens påpekande om "snedvridningar"

till följd av lägre kapitalkrav är svårförståeligt. Hela systemet med

kapitaltäckningskrav är ju uppbyggt på principen att placeringar med låga risker

skall ha låga kapitalkrav - och tvärtom.

 Bankföreningen anser vidare att i denna paragraf klart bör anges att aktie-

indexterminer inte skall vara föremål för kapitalkrav för den specifika risken

om terminen omsätts på börs och bedöms representera ett brett diversifierat

index. Att så är fallet framgår av allmänmotiveringen, sid 191 sista stycket.

6 §

Bankföreningen vill påpeka att i denna paragraf, som behandlar "motpartsrisker",

används begreppet "finansiella instrument", dvs samma begrepp som i kapitlets

övriga paragrafer. I direktivets motsvarande text om motpartsrisker (Bilaga 2,

punkt 3.1-4.2) används dock begreppet "värdepapper" ("securities"), till skill-

nad från finansiella "instrument" på andra platser i direktivet. Bankföreningen

anser därför att man i 6 § inte bör använda begreppet "finansiella instrument"

utan i stället begreppet "fondpapper" (som, till skillnad från "värdepapper", är

den lagreglerade definitionen).

 Vidare anser Bankföreningen att paragrafens sista mening bör omformuleras för

att bli tydligare - se direktivets Bilaga 2, punkt 3.1.

 I promemorian framhålls (sid 175) att "Kapitaltäckningsregler för positioner på

värdepappers- och valutamarknaderna medför ökade kostnader för företagen. För

beräkning av positionerna kommer de att vara tvungna att installera nya system".

 Bankföreningen vill starkt understryka ovannämnda kostnadsaspekter för de

svenska instituten. Även när det gäller konkurrensen med utländska institut är

kostnadsaspekterna av stor betydelse. Det är positivt att man även i promemorian

betonar detta, vilket framgår av följande citat:

 "Det är viktigt att de svenska företagen inte blir föremål för hårdare krav

 än de som gäller för övriga EES-länders finansiella institut och att de

 därmed inte belastas med relativt sett högre kostnader. Detta är av väsentlig

 betydelse för att de svenska företagen skall kunna hävda sig på den

 internationella värdepappersmarknaden." (sid 175)

 Bankföreningen anser det viktigt att dessa synpunkter återfinns i den kommande

propositionen, inte minst såsom vägledning vid utformningen av de mer

detaljerade föreskrifterna om kapitalkrav m m. Det bör av propositionen framgå

att Finansinspektionen skall tillåta ett institut att använda redan existerande

riskhanteringssystem om institutet kan visa att systemet uppfyller rimliga krav

på riskhantering.

Netting

Bankföreningen vill understryka vikten av att de möjligheter till netting av

marknadsrisker som anges i kapitalkravsdirektivet (93/6/EEC) blir tillgängliga

även för svenska institut. Det är därför viktigt att legal grund finns för

Finansinspektionen att medge alla de former av nettingmöjligheter som följer av

detta direktiv - och även av överenskommelser i Basel. Föreningen utgår ifrån

att promemorians förslag till lagtext (4 kap 2 § första stycket, 4 kap 3 §

första stycket och 7 kap 8 § p. 4) samt förslaget till specialmotivering

(beträffande 4 kap 2 §) utgör tillräcklig legal grund härför. Denna fråga bör

ytterligare övervägas i den fortsatta beredningen av ärendet. - Den viktiga

frågan om juridiskt hållbara nettingregler har Bankföreningen behandlat i

avsnitt 2.1 (3 kap 1 §) ovan.

Valutakursrisker

I promemorian (sid 203) föreslås beträffande kapitalkravet för valutakursrisker

att efter medgivande av Finansinspektionen får en simuleringsmetod användas vid

beräkningen av kravet.

 Bankföreningen vill understryka uttalandet i promemorian att instituten bör

"uppmuntras att använda simuleringsmodellen eftersom den är marknadsbaserad och

därmed har större träffsäkerhet vad gäller riskbedömning". Det är viktigt att de

institut, som har utarbetat - eller kommer att utarbeta - sofistikerade risk-

bedömningsmetoder, tillåts använda dessa.

 I promemorian diskuteras på sid 203 lagförslaget i 4 kap 8 § andra stycket att

för "balanserade positioner i nära korrelerade valutor får tillämpas ett

kapitalkrav motsvarande 4 % av värdet av den balanserade positionen" - i stället

för 8 % enligt huvudregeln. Där uttalas att för Sveriges del "kan alternativet

inte tillämpas", eftersom ingen överenskommelse existerar mellan Sverige och

andra länder om att begränsa växelkursförändringar mellan ländernas valutor.

 Bankföreningen anser att även för svenska institut kan detta alternativ vara

aktuellt, eftersom även ett svenskt institut kan ha balanserade positioner

mellan valutor inom EMU, även om Sverige inte självt ingår i EMU. Vidare har

svenska institut filialer i EMU-länder; för dessa filialers verksamhet är en

EMU-valuta den normala transaktionsvalutan. Dessa omständigheter bör framhållas

i propositionen.

3.5.5 Svenska Fondhandlareföreningen

Handelslagret

Avsnittet ingår i kapitlet om kapitalkrav, i fråga om vilket fondhandlare-

föreningen med instämmande i Svenska Bankföreningens yttrande hänvisar till

detta. Här skall dock göras ett påpekande.

 På den finansiella marknaden är ett viktigt led i begränsningen av risker att

utnyttja olika clearingsfunktioner. Härigenom erbjuds bl.a. möjligheten att

utnyttja netting. Vid netting kan en aktör nedbringa det marginalsäkerhetskrav,

som ställs från clearinghusets sida på aktörens positioner. För ingångna

kontrakt på derivatmarknaden skall enligt förslaget i promemorian

marginalsäkerheten utgöra basen för kapitaltäckningskravet avseende

marknadsrisken på derivatpositioner. Av hänsyn till detta är det viktigt att

sådan clearing och netting stöds av lagstiftningen. Såväl i detta

lagstiftningsärende rörande bestämmelserna om kapitaltäckning för marknadsrisker

som i det, vilket avser clearingutredningens förslag, bör därför klart markeras

att clearing och därmed sammanhängande netting har lagstiftningens stöd.

Kostnadsrisker

Förslaget om en kapitalbas motsvarande minst 25 % av föregående års fasta

omkostnader är enligt fondhandlareföreningens uppfattning tveksamt med tanke på

svårigheten att avgöra vad som är fasta kostnader. Förslaget bör därför - om

anpassningen till direktivet medger detta omarbetas i förtydligande syfte.

3.6 Övervaknings- och tillsynssystem m.m.

3.6.1 Finansinspektionen

Övervakning- och kontrollsystem ( 2 §)

I första meningen i denna del av lagförslaget anges att ett institut skall ha

betryggande system för övervakning och kontroll av marknadsrisker i verksamhe-

ten. Inspektionen anser att det är angeläget att ett institut har sådana system

även för kreditrisker och stora exponeringar.

 Bestämmelsen ålägger endast ett institut att ha system för övervakning och

kontroll samt förvaltnings- och redovisningsrutiner, som möjliggör tillsyn på

institutsnivå. För att bestämmelserna om gruppbaserad tillsyn skall uppfylla

sitt syfte är det väsentligt att alla företag i en finansiell företagsgrupp har

sådana system som möjliggör tillsyn på konsoliderad nivå.

 Bestämmelsen bör kompletteras i dessa avseenden.

Ingripanden (3 §)

Enligt paragrafen får Finansinspektionen förelägga ett institut vars kapitalbas

understiger det minsta belopp som krävs enligt 2 kap. 2-4 §§ att vidta lämpliga

åtgärder för att rätta till förhållandet.

 Finansinspektionen har ingen erinran i och för sig mot denna bestämmelse.

Införandet av bestämmelsen medför dock att frågan väcks om inspektionens

möjligheter att gå till rätta med ett institut som bryter mot någon annan regel

i en författning eller bolagsordningen. Inspektionen menar att en generell

möjlighet redan finns för inspektionen att förelägga ett institut att efterleva

sådana bestämmelser. Bestämmelsen i 7 kap. 3 § i lagförslaget kan därför synas

överflödig.

Avgifter m.m. (5 §)

Det är rimligt att moderföretaget i en finansiell företagsgrupp, oavsett om det

är ett institut eller ett holdingföretag med finansiell verksamhet, skall betala

de kostnader som uppkommer för inspektionen i dess tillsyn av en finansiell

företagsgrupp. Bestämmelsen bör därför kompletteras så att även ett

holdingföretag med finansiell verksamhet skall betala kostnader i nämnda

avseende.

Överklagande (7 §)

Enligt paragrafen får Finansinspektionens beslut överklagas hos kammarrätten.

Inspektionen har inget att anföra häremot. Överprövning till kammarrätten bör

också gälla enligt bankrörelselagen i de avseenden så inte redan är fallet. (7

kap. 24 § andra stycket andra meningen.)

Övergångsbestämmelserna

I konsekvens med vad som föreslagits ovan under Övervaknings- och kontrollsystem

att ett institut skall ha betryggande sådana system även för bl.a. kreditrisker,

anser inspektionen att punkt 1 första meningen i övergångsbestämmelserna bör

kompletteras. Mellan orden "samt 7 kap. 1 §, 2 § i den del paragrafen avser" och

"stora exponeringar," bör inskjutas orden kreditrisker och.

3.6.2 Riksrevisionsverket

Förslagen innebär sammantaget ett utökat tillsynsansvar för Finansinspektionen.

RRV har i revisionsrapporten Statens tillsyn av den finansiella sektorn (RRV

1994:15) föreslagit att inspektionens uppgifter renodlas mot tillsyn, som syftar

till att upprätthålla säkerhet och stabilitet i den finansiella sektorn. De nya

kraven på verksamheten torde därmed ligga i linje med den förändring av

Finansinspektionens verksamhet som RRV skisserat i sin granskning.

4 Övervakning och kontroll av stora exponeringar

4.1 Begränsningar av stora exponeringar

4.1.1 Riksbanken

Det är väsentligt att förebygga att en bank exponerar sig mycket gentemot ett

moderföretag som inte tillhör finanssektorn. Förslaget att sätta en gräns på 10

procent av kapitalbasen (mot normalt 20 procent inom en rent finansiell koncern)

har fullmäktiges stöd.

4.1.2 Finansinspektionen

Finansinspektionen tillstyrker förslaget om övervakning och kontroll av stora

exponeringar. Inspektionen anser dock att den svenska lagstiftningen bör

anpassas till direktivet om övervakning och kontroll av kreditinstituts stora

exponeringar så att begränsningarna kommer att gälla på enskilt instituts nivå

när institutet inte är vare sig moder- eller dotterföretag i en finansiell

företagsgrupp som står under tillsyn av Finansinspektionen, och på gruppbaserad

nivå i övriga fall.

4.1.3 OM Stockholm AB

Under denna punkt kommer frågan om central clearing upp. Värdepappersinstitut

med specialinriktning på options- och terminshandel och som valt att centralt

cleara dessa produkter hos en clearingorganisation kan komma att drabbas av

regelsystemet om stora exponeringar och således begränsas i möjligheterna att

välja en clearingorganisation som motpart för de affärer institutet

specialiserat sig på att utföra. Av hänsyn till den riskminimering som central

clearing innebär är det viktigt att hinder mot sådan clearing inte läggs. Med

den föreslagna utformningen av lagen är så inte fallet. Av lagtexten bör därför

exponeringar på en clearingorganisation undantas från bestämmelserna om stora

exponeringar.

4.1.4 Svenska Bankföreningen

Bankföreningen kan inte finna att direktivet (92/121/EEC) har någon motsvarande

bestämmelse om att gränsen 20 %, när institutet har ett annat institut som

ägare, skall sänkas till 10 % när institutet har en icke-finansiell ägare. De

skäl som på sid 289 i promemorian anförs för 10-procentgränsen är inte av större

tyngd i Sverige än i andra länder. Föreningen anser att svenska institut inte

bör belastas med hårdare regler än institut i utlandet.

 I promemorian (sid 233-234) behandlas "Exponeringar i instituts handelslager"

och de regler härför som återfinns i kapitalkravsdirektivet (93/6/EEC),

Bilaga 6. I promemorian konstateras följande:

 "De exponeringar som kan uppkomma i handelslagret torde i svenska institut

 vara av relativt begränsad omfattning. Det har i nuläget inte framkommit

 tillräckligt starka skäl för att ge Finansinspektionen den rätt att bevilja

 undantag som direktivet öppnar och att införa de förhållandevis komplicerade

 kapitaltäckningsregler som undantagsmöjligheten förutsätter." (sid 234)

 Bankföreningen anser att Finansinspektionen bör ha rätt att bevilja svenska

institut de undantag och möjligheter som direktivet medger. I promemorian har

inte visats att detta skulle vara oviktigt för de svenska instituten.

4.1.5 Svenska Fondhandlareföreningen

I fråga om förslagen rörande stora exponeringar har Fondhandlareföreningen

samarbetat med Svenska Bankföreningen och får hänvisa till Bankföreningens

yttrande, i vilket Fondhandlareföreningen instämmer, dock att följande tillägg

görs till vad Bankföreningen yttrat.

 I vissa former av clearing uppkommer exponeringar från en clearingmedlems sida

gentemot ett clearinginstitut. Sådana exponeringar kan avse stora värden. Av

hänsyn till riskerna i marknaden är det viktigt att det inte läggs hinder mot

sådan clearing. Några sådana hinder torde i och för sig inte följa med det

förslag som nu framläggs, förutsatt att Finansinspektionen genom föreskrifter

eller på annat sätt inte föranleder det. Till ledning för tillämpningen av

kommande bestämmelser om stora exponeringar bör i det fortsatta

lagstiftningsarbetet därför tydligt göras klart att exponeringar mot

clearinginstitut undantas från bestämmelserna om stora exponeringar. Eventuellt

bör ett sådant klargörande ytterligare understrykas, när slutlig ställning tas

till clearingutredningens förslag.

 I förslaget diskuteras möjligheten att låta Finansinspektionen medge

överskridande av de begränsningar som uppställs för stora exponeringar. Därvid

sägs att, eftersom sådana exponeringar kan antas vara av relativt begränsad

omfattning, inspektionen för närvarande inte bör ges den möjligheten. Föreningen

kan emellertid förutse ett sådant behov i samband med garantigivning vid

emissioner. Eftersom det är viktigt att några hinder för emissionsverksamheten

inte onödigtvis skapas, bör således inspektionen redan nu ges rätt att medge

överskridanden i fråga om position gentemot en och samma kund på det sätt

direktivet förutsätter.

4.1.6 Svenska skeppshypotekskassan

Förslagen innebär bl.a. att summan av stora exponeringar (varje engagemang som

uppgår till 10 % eller mer av institutets kapitalbas) inte får överstiga 800 %

av kapitalbasen samt att exponeringen gentemot en enskild kund eller grupp av

kunder inte får överstiga 25 % av kapitalbasen.

 För att visa vilka konsekvenser sådana exponeringsregler skulle få för Kassan

kan det vara lämpligt att pröva reglerna på Kassans låneportfölj per den 30 juni

1994. Kapitalbasen uppgick då till 569 milj kr. Antalet grupper av kunder

uppgick till drygt ett tjugotal. Den övre gränsen för ett engagemang skulle

alltså vara 142,25 milj kr. Denna gräns överskreds av Kassans elva största

låntagargrupper.

 Ett mycket stort antal av Kassans fordringar utgörs av stora exponeringar (56,9

milj. kr eller mer), sammanlagt 3.777.000.000 kr av en total utlåning på

3.845.000.000 kr. Uträknat enligt Finansinspektionens bestämmelser uppgår de

stora exponeringarna till 767 % av kapitalbasen. Den 30 juni 1993 uppgick

motsvarande procenttal till 980.

 De fartyg som belånas i Kassan är i storlek från 3.500 dw till 285.000 dw. Det

kan nämnas att priset på en nyproducerad kusttanker på 17 000 dw för närvarande

är cirka 250 milj. kr. Kassan skulle alltså, med de föreslagna reglerna om

begränsningar av enhandsengagemang, inte ens kunna ge lån till sådana enheter.

 Dessa begränsningar av verksamheten skulle inträda trots att Kassan har en

mycket hög kapitaltäckning, 16,27 % per den 30 juni 1994. Soliditeten utgör 11,9

%. Det kan också i detta sammanhang vara värt att notera att Kassan sedan 1929

endast haft en kreditförlust på 2,8 miljoner kr och aldrig någon

rörelseförlust.

 Särskilt mot bakgrund av händelserna på kreditmarknaderna under de senaste åren

är det i och för sig lätt att instämma i de allmänna överväganden som ligger

till grund för de nu presenterade förslagen. Samtidigt visar genomgången ovan

att Kassan, med den struktur som den svenska rederinäringen idag har, inte har

någon möjlighet att anpassa sin verksamhet till de föreslagna reglerna om

enhandskrediter. Kassans verksamhet är och skall enligt gällande lagstiftning

vara inriktad på enbart fartygsfinansiering. Kompetensen är också begränsad till

detta område. Någon utvidgning av verksamhetsområdet är inte avsedd. Kassan är

alltså hänvisad att verka under de förutsättningar som den svenska

rederinäringens struktur ger. Utvecklingen inom näringen har de senaste åren

inneburit att antalet aktörer blivit färre samt att tonnaget blivit större eller

mer specialiserat, vilket lett till högre kostnader per enhet. För Kassan har

detta inneburit färre låntagare och större lån till varje enskilt fartyg. Några

mer genomgripande förändringar av strukturen kan inte skönjas nu.

 Mot bakgrund av det anförda är det enligt Kassans styrelses mening nödvändigt

att göra undantag från de föreslagna reglerna om stora exponeringar för Svenska

skeppshypotekskassans del. I annat fall måste verksamheten avvecklas. Med de

undantag som gjorts för Kassan i förhandlingarna med EU bör det finnas möjlighet

för Sverige att inte tillämpa direktivet i den delen på Kassan.

 Styrelsen hemställer därför att den allmänna lagstiftningen om kapitaltäckning

och stora exponeringar inte görs tillämplig på Kassan.

4.1.7 Sveriges Bankkunders Riksförbund

Vi instämmer med det lagda förslaget, som innebär kontroll av exponeringar mot

viss företagsgrupp. Mot bakgrund av erfarenheterna i senaste finanskrisen anser

vi dock att förslaget bör kompletteras med en kontroll av kreditinstitutens

exponering även mot viss bransch (t.ex. fastigheter).

4.2 Normgivningsbemyndiganden

4.2.1 Riksbanken

Art 4 i direktivet om stora exponeringar ger omfattande möjligheter till lägre

viktning av vissa fordringskategorier med låg risk. Inget sägs om detta i

lagtexten, men Regeringen/FI ges rätt att precisera tillämpningen. För

tydlighetens skull bör lagtexten innehålla något generellt om att "möjligheter

till lägre viktning av vissa slag av exponeringar kan komma att ges".

4.2.2 AB Svensk Exportkredit

De förslag i promemorian som rör stora exponeringar kan för SEKs vidkommande få

dramatiska effekter - i realiteten innebärande att merparten av den av SEK

traditionellt bedrivna, exportfrämjande verksamheten skulle fördyras till men

för svensk exportnärings konkurrenskraft - om inte de tillämpningsföreskrifter

som enligt förslagen skall utfärdas av tillsynsmyndigheten kommer att medge att

de i det underliggande direktivet angivna undantagsbestämmelserna (Direktiv

92/121, artikel 4, punkterna 7-11) tillåts tillämpas fullt ut. De

undantagsbestämmelser som vi främst åsyftar är (1) de som tillåter att

exponeringar mot kreditinstitut, vi avser här i första hand svenska banker, får

viktas på motsvarande sätt som medges vid beräkning av kapitalkravet för sådana

fordringar enligt gällande kapitaltäckningsbestämmelser, och (2) de som tillåter

att säkerheter/garantier får beaktas.

 För det fall att tillämpningsföreskrifterna inte skulle medge fullt utnyttjande

av nämnda undantagsbestämmelser, riskerar SEK att inte i samma utsträckning som

hittills kunna göra nya affärer som risktäcks av de tre svenska storbankerna.

Därigenom skulle kostnaderna för exportörerna öka.

 En sådan konsekvens - som endast uppkommer om svenska myndigheter ej tillåter

tillämpning fullt ut av de bestämmelser som underliggande EG-direktiv innehåller

- vore säkerligen till skada för svensk exportnäring och således ej önskvärd.

Den vore ej heller, enligt SEKs uppfattning, på något vis motiverad. SEKs höga

kreditvärdighet styrker denna uppfattning. Kreditvärdigheten kommer till uttryck

bland annat i Standard någon egentlig delegering blir det

med hovrättens synsätt här inte fråga om. Det bör däremot inte komma i fråga att

regeringen eller förvaltningsmyndighet bemyndigas att meddela föreskrifter som

avviker från vad som annars är stadgat i lag. Det är enligt hovrättens

uppfattning inte ett godtagbart skäl att det sålunda föreslagna bemyndigandet

endast innebär att redan existerande bemyndiganden i sak får kvarstå

oförändrade. Hovrätten förordar därför att andra stycket i 1 kap. 5 § ÅRKL samt

andra meningen i 1 kap. 5 § ÅRFL stryks.

 1 kap. 4 § lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag samt

1 kap. 4 § lagen om årsredovisning i försäkringsföretag

 Inom det obligatoriska lagområdet kan en precisering av en lags

tillämpningsområde ibland tillåtas ske genom verkställighetsföreskrifter,

förutsatt att lagen själv anger principen för avgränsningen och att det inte är

fråga om en avgränsning i ett mera väsentligt avseende. Finansinspektionen kan

med stöd av de föreslagna paragraferna tvinga företag att upprätta

koncernredovisning, trots att någon sådan skyldighet inte föreligger enligt

lagens bestämmelser. Vad det är fråga om är således att lagen ger

Finansinspektionen möjlighet att utvidga lagens tillämpningsområde i det

angivna, icke oväsentliga, hänseendet. Enligt hovrättens uppfattning kan sådana

föreskrifter inte inordnas under begreppet verkställighetsföreskrifter.

Hovrätten förordar därför att de rubricerade paragraferna utgår ur förslaget.

 Till det nu sagda kan tilläggas att delegation från riksdagen till

förvaltningsmyndighet, med vissa här icke aktuella undantag, endast får ske

genom förmedling av regeringen.

7.2 Finansbolagens Förening

Lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar är av övergripande slag.

Reglernas närmare innehåll skall enligt förslaget preciseras av

Finansinspektionen.

 Finansbolagens Förening anser att det är olämpligt att Finansinspektionen får

en tydlig dubbelroll, både som normgivande och övervakande myndighet.

Normgivningskompetensen bör i möjligaste mån ej delegeras till

tillsynsmyndigheten.

 Den föreslagna regleringen blir svåröverskådlig. De institut som har att följa

bestämmelserna saknar i stora delar möjlighet att förutse hur reglerna kan komma

att utformas. Ett exempel härpå är att i det aktuella EG-direktivet återfinns

föreskrifter om undantag från reglerna i artikel 4 om begränsningar av

exponeringar. I promemorian föreslås inte att undantagen skall införas i svensk

lag, utan hänvisas endast till att Finansinspektionen genom föreskrifter kan

reglera undantagen. Kreditinstituten saknar därigenom möjlighet att förutse ens

om i EG gällande undantagsregler kommer att tillämpas i Sverige. Förhållandet är

otillfredsställande.

 Slutligen bör i sammanhanget uppmärksammas att den delegation av norm-

givningsmakt till Finansinspektionen som föreslås kan anses vila på svag

konstitutionell grund. I promemorian åberopas en utredning i ärendet vilken

utförts på begäran av Finansdepartementet. Slutsatserna i den åberopade

utredningen ligger till grund för den föreslagna delegationen av

normgivningsmakt. Den åberopade utredningen omnämns endast kort och det framgår

inte om slutsatserna är allmänt omfattade av grundlagsexpertis, eller om

slutsatserna ens diskuterats i en remissomgång. Finansbolagens Förening anser

att frågan om normgivningsmakt bör övervägas ytterligare i det fortsatta

beredningsarbetet.

7.3 OM Stockholm AB

Lagen är utformad som en ramlagstiftning med rätt för regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, Finansinspektionen, att meddela föreskrifter. Detta

innebär i sig dock ett problem eftersom bestämmelserna i direktiven och i än

större omfattning i lagen är så generella och vaga att inspektionens

föreskrifter kommer att bli helt avgörande för hur centrala avsnitt om

exempelvis kapitaltäckning skall utformas. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv är

det tveksamt att lagstiftaren genom normgivningsbemyndigande avhänder sig

"beslutanderätten" till en myndighet i så väsentliga frågor. I stället borde

lagen utformas på ett mer precist sätt. Det går att göra trots att det i vissa

fall rör sig om komplicerade tekniska bestämmelser.

 OM finner det därför särskilt angeläget att Finansinspektionen före meddelandet

av föreskrifter m m enligt bemyndigandet ger ifrågavarande marknadsaktörerna -

inbegripet OM - tillfälle att anlägga synpunkter på föreskrifternas utformning.

Så har varit praxis tidigare i andra fall och OM utgår från att en grundlig

remissomgång föregår utgivandet av de nu aktuella föreskrifterna.

7.4 Redovisningskommittén (Ju 1991:07)

Redovisningskommittén ifrågasätter grundlagsenligheten beträffande bestämmelsen

i 7 kap. 8 § förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag. Enligt den föreslagna bestämmelsen får

regeringen eller, efter dess bemyndigande, Finansinspektionen utfärda närmare

föreskrifter avseende kapitaltäckningskrav och därmed sammanhängande

förhållanden (promemorian s. 295 ff).

 Som påpekas i promemorian (s. 295 ff) är frågan huruvida en delegation av

normgivningsmakt är förenlig med regeringsformen (RF) beroende av om ämnet, inom

vilket delegation avses ske är att hänföra till det privaträttsliga, 8 kap. 2 §

RF, eller offentligrättsliga området (näringsverksamhet), 8 kap. 3 och 7 §§ RF.

I promemorian dras den slutsatsen att sådana föreskrifter om kapitaltäckning som

regeringen och Finansinspektionen enligt nuvarande lagstiftning beslutar (t.ex.

bankrörelselagen) är att hänföra till det offentligrättsliga området eftersom de

är sanktionerade genom åtgärder som endast inspektionen och regeringen har rätt

att initiera och besluta. Kommittén vill emellertid i detta hänseende hänvisa

till de diskussioner som fördes i bl.a. Näringsutskottet och Lagrådet i samband

med tillkomsten av lagen (1980:2) om finansbolag och fondkommissionslagen

(1979:59), se prop. 1978/79:170 s. 118-127 samt 145 f och NU 1978/79:50 s. 4

samt 10-17. Med hänvisning till vad som anfördes i nämnda lagstiftningsärenden

anser kommittén att det med fog kan sättas i fråga om en föreskrift vars

åsidosättande kan leda till att den juridiska personen måste upplösas, vilket är

fallet om en bank förlorar sin oktroj, är att hänföra till det

offentligrättsliga området.

 I promemorian dras vidare den slutsatsen att föreskrifter som Finans-

inspektionen utfärdar med stöd av t.ex. bankrörelselagen inte kan åberopas i en

skadeståndsprocess mellan t.ex. en enskild aktieägare och ett bankaktiebolag

eftersom skadeståndsbestämmelsen i 5 kap. 1 § andra meningen bankrörelselagen

inte hänvisar till sådana föreskrifter. Enligt kommitténs mening måste även

denna slutsats ifrågasättas eftersom en sådan ordning - innebärande att en viss

rättsregels karaktär av privaträttslig respektive offentligrättslig görs

beroende av om riksdagen faktiskt lagstiftat i ämnet eller delegerat

normgivningsmakt - skulle medföra att riksdagen gavs möjlighet att förfoga över

RF genom att delegera normgivningsmakt samtidigt som de föreskrifter som

utfärdades med stöd av delegationen undantogs från det skadeståndssanktionerade

området. En sådan ordning kan knappast ha varit avsedd vid tillkomsten av RF.

Att lagstiftaren i en viss författning angett, eller underlåtit att ange, ett

visst slag av sanktion för den som överträder en rättsregel är sålunda inte

ensamt avgörande för om rättsregeln skall klassificeras som privaträttslig eller

offentligrättslig. Även andra faktorer såsom syftet med en viss reglering måste

vägas in i bedömningen (jfr Lagrådets yttrande över förslaget till lag om börs-

och clearingverksamhet i prop. 1991/92:113 s. 469 f).

7.5 Sveriges Advokatsamfund

Den föreslagna lagstiftningen om kapitaltäckning och stora exponeringar för de

finansiella instituten är av övergripande slag. Reglernas närmare innehåll skall

preciseras genom föreskrifter av Finansinspektionen. Samfundet anser att

invändningar kan resas mot den föreslagna lagstiftningstekniken från flera

utgångspunkter.

 Från allmänna utgångspunkter är det enligt samfundet olämpligt att

Finansinspektionen får en utpräglad dubbelroll som såväl normgivande som

övervakande myndighet. Det vore en fördel om tillsynsrollen kunde behållas vid

Finansinspektionen och att normgivningskompetensen kunde fullgöras genom

lagstiftning.

 Därtill leder den föreslagna lagstiftningstekniken till stora svårigheter att

överblicka och förstå regelverket. De finansiella institut som har att följa

regelverket saknar med den föreslagna utformningen möjlighet att förutse hur

reglerna kan komma att utformas och tillämpas, vilket är otillfredsställande.

 Med utgångspunkt i svensk grundlag förs för närvarande en diskussion om

möjligheten att delegera normgivningsmakt till myndighet. Lagrådet har yttrat

sig i frågan såvitt avser föreskrifter om redovisning. I nu föreliggande

promemoria åberopas till stöd för delegation av riksdagens normgivningsmakt en

promemoria vilken utarbetats på uppdrag av finansdepartementet. Samfundet, som

inte sätter i fråga de slutsatser som drages i den åberopade promemorian, vill

framhålla att det, med tanke på frågans konstitutionella vikt, och de i övrigt

påvisade nackdelarna, med lagstiftningstekniken, förefaller lämpligt att

ytterligare och mer noggrant analysera frågan innan lagförslaget antages. Det

framgår t.ex. inte om de slutsatser som drages i den åberopade promemorian

gällande grundlagstolkning har remissbehandlats och vad resultatet i så fall

blivit.

8 Ekonomiska effekter

8.1 Svenska Bankföreningen

Ekonomiska effekter av förslagen

I promemorian (sid 300) framhålls att de nya kapitaltäckningsreglerna för

marknadsrisker kommer att innebära betydande kostnader i instituten för

anpassning av existerande riskhanteringssystem eller införskaffande av nya

system för mätning, kontroll och rapportering av risker.

 Bankföreningen har i avsnitt 5.7 ovan framhållit att det, av konkurrensskäl, är

viktigt att de nya reglerna inte medför högre kostnader för svenska institut än

för utländska institut.

8.2 Sveriges Aktiesparares Riksförbund

Förslaget baseras på att Finansinspektionen ger tillstånd, kontrollerar och

övervakar samtliga kreditinstitut och värdepappersbolags löpande verksamhet.

Finansinspektionen får genom förslaget utökad möjlighet att på ett tidigt

stadium ingripa. Detta medför att kraven på aktiv materiell kontroll ökar.

Förbundet anser att det är av största vikt att Finansinspektionen ges

tillräckliga resurser för att på ett tillfredsställande sätt kunna genomföra den

enligt förslaget uppställda kontrollen.

9 Ikraftträdande

9.1 Svenska Fondhandlareföreningen

Övergångsfrågor

Övergångsbestämmelser måste utarbetas, som mer än enligt det framlagda förslaget

medger en smidig infasning i den nya ordningen. Beträffande de nya tillstånd som

kommer att krävas enligt förslaget till ändringar i lagen om värdepappersrörelse

måste således anges att Finansinspektionen får pröva tillståndsansökningar innan

lagen träder i kraft och att de institut, vilka redan tidigare driver rörelse

och omfattas av de nya tillståndskraven, får forsätta rörelsen till dess

inspektionen tagit slutlig ställning i tillståndsärendena. I fråga om ägare med

större aktieinnehav i värdepappersbolag måste övergångsproblemet klaras ut.

Enligt föreningens uppfattning är det därvid från rättssäkerhetssynpunkt rimligt

att tidigare ägare får bibehållas vid sitt ägande.

 429

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-10-24

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitie-

rådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 6 oktober 1994 (Finansdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om kapitaltäckning och

stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag, m.m.

 Förslagen har inför Lagrådet föredragits av finansrådet Claes Thimrén,

departementsråden Göran[REDACTED_EFTERNAMN] och Per[REDACTED_EFTERNAMN], kanslirådet Hans[REDACTED_EFTERNAMN],

hovrättsassessorn Charlotte Wedberg och kammarrättsassessorerna Christina

Westerling och Anders Cedhagen.

 Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar

för kreditinstitut och värdepappersbolag

De remitterade lagförslagen föranleds av fyra EG-direktiv. Direktiven är skrivna

på ett sätt som gör dem svårtillgängliga för alla som inte är specialister på

värdepappers- och kapitalmarknadsfrågor. Den svenske lagstiftaren har ställts

inför en svår uppgift när han nu skall fullgöra sin skyldighet att implementera

direktiven till svensk rätt. Uppgiften har lösts på det sättet att de

grundläggande principerna har angivits direkt i lagtexten medan frågor av mera

underordnad betydelse överlämnats åt regeringen eller efter regeringens

bemyndigande Finansinspektionen att besluta om. Lagrådet anser att denna ordning

får godtas. Det är emellertid viktigt att i lagen i förekommande fall markeras

när en angiven huvudregel har undantag vilkas innehåll skall bestämmas av

regeringen eller Finansinspektionen. Det kan som Lagrådet föreslår beträffande

bland annat 4 kap. 2 och 5 §§ ske genom genom en uppgift om att huvudregeln inte

gäller över hela fältet; att regeringen eller Finansinspektionen kan meddela

kompletterande bestämmelser får anses följa av 7 kap. 17 § samma lag.

 Lagrådets granskning har givit anledning till synpunkter och omredigeringar

framför allt i fråga om 2-6 kap. Lagtexten enligt Lagrådets förslag i dessa

delar framgår av bilaga till detta protokoll.

 De nu angivna förslagen och övriga av Lagrådet föreslagna justeringar

kommenteras i den omfattning som framgår av det följande.

2 och 3 kap.

Enligt Lagrådets uppfattning skulle föreskrifterna om kapitalkrav för mark-

nadsrisker bli mera överskådliga om huvudregeln i remissförslagets 3 § första

stycke får bilda en egen paragraf, 3 §, och supplementärregeln för fall av låg

omsättning i handelslagret i 3 § andra stycket får utgöra

4 §.

 Lagrådets förslag föranleder omnumrering av remissförslagets 2 kap. 4-7 §§ och

ett beaktande härav i paragraftexterna. I lagrådsförslagets 2 kap. 8 § torde de

kapitalkrav som avses vara de som följer av 2 kap. 3 och 5 §§.

 Rubriken till 3 kap. bör lyda "Kapitalkrav för kreditrisker och för mark-

nadsrisker enligt 2 kap. 4 §" samt i 3 kap. införas en 2 § av innehåll att

kapitalkravet för marknadsrisker enligt 2 kap. 4 § bestäms enligt 1 § med det

tillägget att även tillgångar och åtaganden som ingår i handelslagret beaktas.

4 kap.

I konsekvens med vad som föreslagits i fråga om rubriken till 3 kap. bör rubri-

ken till 4 kap. lyda "Kapitalkrav för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 §."

2 §

I 2 § behandlas positionsrisker. I paragrafen föreslås att vid beräkning av

kapitalkravet institutet får "räkna av långa och korta positioner i samma

finansiella instrument mot varandra". Uttrycken långa och korta positioner är

visserligen hämtade från direktivet och går tillbaka på en ordagrann

översättning från engelska språket. Uttrycken är emellertid missvisande för en

svensk läsare på så sätt att de inte har någonting att göra med om positionerna

i de finansiella instrumenten innebär åtaganden för lång eller kort tid.

Lagrådet föreslår därför att uttrycken definieras i lagtexten.

 Godtas Lagrådets förslag beträffande 2 § bör en följdändring företas i 3 §

första stycket andra meningen.

3 §

I andra stycket av paragrafen öppnas möjlighet till nedsättning av kapitalkravet

för den specifika risken. Som framgår av författningskommentaren skall enligt

punkten 38 i bilaga I till direktivet 93/6/ EEG en aktieindextermin under vissa

angivna förutsättningar inte vara föremål för kapitalkrav för den specifika

risken. Detta bör komma till uttryck i lagtexten.

4 §

I paragrafen behandlas garantigivning vid emissioner. Den ger möjlighet att

beräkna kapitalkravet på grund av positionsrisker enligt en alternativ

beräkningsmetod. Den alternativa metoden medger reduktion för sådana positioner

som tecknats eller garanterats av tredje man genom uttryckligt avtal och tar

hänsyn till den tid som förflutit från emissionen. Detta bör komma till

tydligare uttryck i lagtexten.

5 §

Paragrafen behandlar kapitalkravet på grund av avvecklingsrisker. Som framgår av

författningskommentaren görs i punkt 1 i bilaga II till direktivet undantag från

kravet på kapitaltäckning för avvecklingsrisker beträffande transaktioner i

repor och omvända repor samt utlåning och lån av värdepapper. Vid föredragningen

har upplysts att avsikten är att Finansinspektionen skall meddela bestämmelser

härom. Lagrådet menar att undantaget bör komma till uttryck i författ-

ningstexten. Samtidigt bör vissa redaktionella ändringar företas.

6 §

Paragrafen behandlar kapitalkravet på grund av motpartsrisker. Som framgår av

författningskommentaren föreskrivs i punkten 4 i bilaga II till direktivet

särskilda beräkningsmetoder för repor och omvända repor och utlåning och lån av

värdepapper. I punkten 5 av samma bilaga föreskrivs dessutom särskilda

beräkningsmetoder för OTC-derivat. Enligt författningskommentaren är avsikten

att dessa beräkningsmetoder skall beskrivas i föreskrifter meddelade av rege-

ringen eller Finansinspektionen och en hänvisning görs till 7 kap 17 § 5 i

förslaget. Lagrådet menar att undantaget från huvudregeln om hur

motpartsriskerna skall beräknas bör komma till uttryck i författningstexten.

Dessutom bör vissa redaktionella ändringar företas.

7 §

Denna paragraf behandlar kapitalkravet på grund av andra risker än som avses i

2-6 §§. Enligt vad som upplysts vid föredragningen bör hänsyn dessutom tas till

vad som har avräknats från kapitalbasen med stöd av 2 kap 8 §. Detta bör komma

till uttryck i lagtexten.

5 kap.

Kapitlet innehåller regler som begränsar institutens möjligheter till "expone-

ring" gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning.

Kundbegreppet används i detta sammanhang i vid bemärkelse och skall omfatta

också t.ex. ett aktiebolag som institutet förvärvar aktier i. Begränsningarna

skall alltså i princip gälla alla slags ekonomiska engagemang i förhållande till

en och samma fysiska eller juridiska person. Denna vidsträckta betydelse av

begreppet kund framgår emellertid inte av lagtexten. Enligt Lagrådet behövs en

uttrycklig bestämmelse i ämnet. Det bör sålunda föreskrivas att med kund avses i

fråga om placeringar i finansiella instrument emittenten eller om instrumenten

har andra finansiella instrument som underliggande tillgång, emittenten av denna

tillgång och fråga om andra fordringar eller åtaganden den som svarar för ford-

ringen eller åtagandet.

 Om begreppet kund klargörs på detta sätt finns det enligt Lagrådets mening inte

något behov av att, som föreslagits i remissen, definiera begreppet exponering.

1 § första stycket kan därför utgå.

 Däremot behövs det ett förtydligande av hur kapitalbasen skall beräknas med

avseende på exponeringar enligt 5 kap. Enligt det direktiv som ligger till grund

för kapitlet (92/121/EEG) är det meningen att kapitalbasen skall beräknas i

enlighet med vad som anges i 2 kap. 6-8 §§. En föreskrift härom bör tas in i

kapitlet.

 Med hänsyn till bl.a. de ändringar som Lagrådet sålunda förordar bör kapitlet

disponeras om. Den inledande paragrafen bör - med några redaktionella ändringar

- innehålla de centrala bestämmelserna om begränsningar som i remissen bildar 3

§. Definitionen av "grupp av kunder med inbördes anknytning" bör i likhet med

remissen tas in i 2 §. Därvid bör i punkt 2 orden "ekonomiska problem" bytas ut

mot "finansiella problem" för att uppnå överensstämmelse med ordalagen i

EG-direktivet. Paragrafen bör vidare utökas med ett andra stycke, där det av

Lagrådet föreslagna förtydligandet av kundbegreppet tas in.

 I 3 § bör reglerna i remissförslagets 4 § om s.k. stora exponeringar tas in som

ett första stycke. Andra stycket bör innehålla den definition av stora

exponeringar som återfinns i 1 § andra stycket i remissförslaget. 4 § i

Lagrådets förslag motsvarar - med en redaktionell ändring - 6 § i remiss-

förslaget och i 5 § har tagits in den tidigare berörda regeln om hur

kapitalbasen skall bestämmas vid tillämpning av kapitlet. Slutligen har i 6 §

angetts att kapitlet inte tillämpas på Svenska skeppshypotekskassan (jämför 5 §

remissförslaget).

6 kap.

6 §

I denna paragraf föreskrivs fullständig konsolidering i fråga om företag som

ingår i en finansiell företagsgrupp. För att i någon mån klargöra innebörden av

ordet konsolidering föreslår Lagrådet att i paragrafen upptas en hänvisning till

den gruppbaserade redovisning som föreskrivs i 5 §.

8 §

I paragrafen behandlas konsolidering med utnyttjande av en kapitalandelsmetod.

För att tydligare beskriva vad metoden innebär föreslår Lagrådet att paragrafen

får den lydelse som upptagits i bilaga till detta protokoll.

7 kap.

12 §

I punkten 3 av denna paragraf behandlas underlåtenhet att nedbringa exponeringar

till de nivåer som föreskrivs i bl a punkten 3 av övergångsbestämmelserna.

Regleringen av en sådan underlåtenhet bör överföras från förevarande paragraf

till övergångsbestämmelserna.

17 §

I punkten 6 av förevarande paragraf bemyndigas regeringen eller efter rege-

ringens bemyndigande Finansinspektionen att meddela närmare föreskrifter om

vilka poster som utgör exponeringar. Lagrådet föreslår att den bestämmelsen

utgår med hänsyn till den föreslagna utformningen av 5 kap.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

3 kap. 1 a §

Paragrafen föreskriver begränsningar för vissa värdepappersbolag att förvärva

placeringsaktier. Största tillåtna innehav bestäms med hänsyn till innehavens

marknadsvärde jämfört med bolagets kapitalbas. Det innebär att ett från början

tillåtet kvalificerat innehav kan bli otillåtet, om nämligen värdet på aktierna

eller andelarna ökar i förhållande till kapitalbasen. Mot denna bakgrund

föreskrivs i tredje stycket att om gränserna efter ett förvärv överskrids,

innehavet skall avvecklas i motsvarande mån så snart det är lämpligt.

 Det föreslagna tredje stycket har en närmast identisk motsvarighet i bl a 2 kap

15 a § tredje stycket bankrörelselagen (1987:617). Bestämmelsen måste ändå anses

svår att förstå. Ordalagen utesluter inte att bestämmelsen tillämpas också på

den situationen att ett värdepappersbolag efter ett första förvärv förvärvar

placeringsaktier i strid med begränsningarna i första stycket.

 För att undanröja missförstånd föreslår Lagrådet en uttrycklig bestämmelse om

att aktier som förvärvas i strid med första stycket snarast skall avyttras.

 Dessutom föreslår Lagrådet en särskild bestämmelse som behandlar den situa-

tionen att aktier eller andelar förvärvats inom ramen för de gränser som anges i

första stycket men att gränserna därefter ändrats till följd av förändringar i

innehavens marknadsvärde eller värdepappersbolagets kapitalbas vilket fått till

följd att aktierna eller andelarna inte längre ryms inom de ifrågavarande

gränserna. Lagrådet menar att i denna situation bolaget bör vara skyldigt, så

snart det kan ske utan förlust och senast inom viss tid, förslagsvis två år,

från den dag gränsen överskreds, att avyttra överskjutande aktier eller andelar.

Avyttring behöver dock ej ske om förhållandet mellan det eller de kvalificerade

innehaven och kapitalbasen vid utgången av tvåårsfristen åter är förenligt med

första stycket. Det är således förhållandena vid utgången av tvåårsfristen som

är avgörande för avyttringsplikten. Att bolaget under denna frist haft perioder

då de kvalificerade innehaven hållit sig inom de föreskrivna gränserna befriar

inte från skyldigheten att avyttra det överskott som finns på tvåårsdagen av det

avyttringsgrundande överskottet.

 Dessutom föreslår lagrådet att vissa redaktionella ändringar företas i

paragrafen.

 På grund av det anförda föreslår lagrådet att paragrafen får följande lydelse:

 Ett värdepappersbolag, som har tillstånd att bedriva verksamhet som avses i 4 §

4 och 5, får ha kvalificerade innehav av aktier eller andelar i företag med

annan verksamhet än finansiell verksamhet eller försäkringsverksamhet endast i

den mån

 1. summan av de kvalificerade innehaven motsvarar högst 60 % av bolagets

kapitalbas och

 2. det kvalificerade innehavet i varje enskilt företag motsvarar högst 15 % av

bolagets kapitalbas.

 Begränsningarna i första stycket gäller inte sådana innehav som avses i 1 §

andra stycket.

 Aktie eller andel som förvärvats i strid med första stycket skall snarast av-

yttras.

 Har aktier eller andelar förvärvats inom ramen för de gränser som anges i

första stycket och förändras därefter förhållandet mellan det eller de

kvalificerade innehaven och kapitalbasen så att gränserna överskrids, skall

bolaget så snart det kan ske utan förlust och senast två år från den dag gränsen

överskreds avyttra överskjutande aktier eller andelar. Avyttring behöver dock ej

ske om förhållandet mellan det eller de kvalificerade innehaven och

kapitalbasen vid utgången av den angivna tvåårsfristen åter är förenligt med

första stycket.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

 524

Bilaga till Lagrådets protokoll 1994-10-24

Förslag till lag om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag

2 kap. Kapitalkrav och kapitalbas

Kapitalkrav

1 § Ett institut skall vid varje tidpunkt ha en kapitalbas som motsvarar summan

av kapitalbaserna för kreditrisker enligt 2 § och för marknadsrisker enligt

3 och 4 §§.

 En och samma mängd av kapitalbasen får inte användas för att samtidigt täcka

både kreditrisker och marknadsrisker.

2 § För att uppfylla kapitalkravet för kreditrisker skall institutet ha en

kapitalbas, beräknad enligt 6 och 7 §§, som motsvarar minst 8 % av värdet av

institutets tillgångar och åtaganden beräknat enligt 3 kap.

3 § För att uppfylla kapitalkravet för marknadsrisker skall institutet ha en

kapitalbas, beräknad enligt 6-8 §§, som täcker marknadsrisker beräknade enligt

4 kap. 2-8 §§.

4 § Ett institut får, efter medgivande av Finansinspektionen, för sådana

marknadsrisker som avses i 4 kap. 2-7 §§ och för valutakursrisker enligt 4 kap.

8 § som hänför sig till det handelslager som avses i 4 kap. 1 § beräkna

kapitalkravet enligt 2 §, om summan av marknadsvärdet av positionerna i handels-

lagret och oreglerade fordringar hänförliga till dessa

 1. normalt inte överstiger 5 % av summan av institutets totala balansomslutning

och totala åtaganden utanför balansräkningen,

 2. normalt inte överstiger ett belopp som motsvarar 15 miljoner ecu, samt

 3. inte vid något tillfälle överstiger 6 % av institutets totala balans-

omslutning och totala åtaganden utanför balansräkningen och inte heller över-

stiger ett belopp som motsvarar 20 miljoner ecu.

5 § Även om kraven enligt 2-4 §§ är uppfyllda får ett värdepappersbolags

kapitalbas, beräknad enligt 6-8 §§, aldrig understiga ett belopp som motsvarar

25 % av bolagets fasta omkostnader för det föregående året eller, om bolagets

verksamhet pågått i mindre än ett år, 25 % av de fasta omkostnader som angetts i

bolagets verksamhetsplan.

 Om omfattningen av bolagets verksamhet ändrats väsentligt sedan det föregående

året eller om Finansinspektionen finner att verksamhetsplanen behöver

korrigeras, får inspektionen besluta om ändring av kapitalkravet enligt första

stycket.

Kapitalbas

6 § Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital efter

avräkning enligt 7 §. Det primära kapitalet skall utgöra minst hälften av

kapitalbasen.

 Med primärt kapital avses:

 A. I bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget kapital med

undantag för kumulativa preferensaktier, i sparbanker reservfonder, i

föreningsbanker eget kapital med undantag för förlagsinsatser samt i Svenska

skeppshypotekskassan kassans reservfond. Från eget kapital skall undantas

uppskrivningsfonder, om inte Finansinspektionen efter särskild prövning godkänt

att sådana fonder får räknas till det primära kapitalet.

 B. I banker, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag kapitalandelen av

skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond.

 C. I banker och kreditmarknadsbolag kapitalandelen av det belopp som svarar mot

bankens eller bolagets reserver till följd av avskrivning på egendom som

upplåtits till nyttjande.

 Med supplementärt kapital avses värdet av förlagsandelslån, förlagslån och

andra skuldförbindelser med en ursprunglig löptid på minst fem år och med rätt

till betalning först efter institutets övriga borgenärer, dock sammanlagt högst

till ett belopp som motsvarar hälften av det primära kapitalet.

Förlagsandelslån, förlagslån och andra skuldförbindelser vilkas återstående

löptid understiger fem år får tas upp till ett belopp som motsvarar högst 20 %

av det nominella värdet för varje helt år som återstår till förfallodagen.

 Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, efter medgivande av

Finansinspektionen, räknas andra kapitaltillskott och reserver än som sägs i

andra och tredje styckena.

7 § Från det primära kapitalet skall institutet räkna av övervärden vid förvärv

av rörelse (inkråmsgoodwill), som redovisas i institutet. Från summan av det

primära och det supplementära kapitalet enligt 6 § andra- fjärde styckena skall

institutet räkna av det bokförda värdet av vad som har skjutits till som

aktiekapital eller i annan form i ett företag som driver försäkringsverksamhet

eller något slag av finansiell verksamhet som kräver tillstånd. Någon avräkning

skall dock inte göras om tillskottet uppgår till högst 5 % av företagets eget

kapital eller motsvarande och det sammanlagda bokförda värdet av sådana

tillskott inte överstiger 10 % av institutets eget kapital eller egna fonder.

Avräkning skall inte heller göras för tillskott som belöper på företag som

omfattas av gruppbaserad redovisning enligt 6 kap. genom fullständig

konsolidering eller genom en klyvningsmetod.

8 § För att uppfylla de kapitalkrav som avses i 3 och 5 §§ får institutet till

kapitalbasen räkna även andra poster än dem som anges i 6 §, såsom nettovinster

hänförliga till institutets handelslager och förlagslån med en ursprunglig

löptid på minst två år. Från kapitalbasen skall institutet räkna av icke likvida

tillgångar.

3 kap. Kapitalkrav för kreditrisker och för marknadsrisker enligt

2 kap. 4 §

1 § Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § bestäms i förhållande till

ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret.

Tillgångar och åtaganden delas in i följande grupper:

 A 1. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kommun eller

därmed jämförlig samfällighet svarar.

 3. Placeringar och fordringar för vilka en utländsk stat eller centralbank

eller Europeiska gemenskaperna svarar, om placeringen eller fordran gäller i den

utländska statens eller gemenskapens valuta och är refinansierad i samma valuta.

 4. Övriga placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de utländska

stater eller centralbanker som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar och fordringar för vilka svarar en sådan utländsk kommun eller

därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd,

som regeringen föreskriver.

 6. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller fordringar som anges i 1-5.

 B 1. Placeringar och fordringar för vilka Allmänna pensionsfonden, ett

kreditinstitut eller ett värdepappersbolag med tillstånd enligt 3 kap. 4 §

första stycket 4 och 5 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse svarar.

 2. Placeringar och fordringar för vilka svarar en kommun eller därmed jämförlig

samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

 3. Placeringar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år för

vilka ett utländskt kreditinstitut svarar.

 4. Placeringar och fordringar för vilka svarar ett utländskt kreditinstitut i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

 5. Placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

 6. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller fordringar som anges i 1-5.

 C. Placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i bostadsfastighet eller tomträtt till sådan fastighet inom

det uppskattade värde som institutet bestämt efter särskild värdering.

 D. Övriga placeringar, garantiförbindelser och andra åtaganden.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

 - sådana tillskott som enligt 2 kap. 7 § första och andra meningarna skall

räknas av från kapitalbasen,

 - sådana tillskott som avses i 2 kap. 7 § sista meningen,

 - sådana icke likvida tillgångar som räknats av från kapitalbasen enligt 2 kap.

8 §

 - fordringar mot företag som ingår i samma finansiella företagsgrupp som

institutet och om omfattas av bestämmelser om fullständig konsolidering,

 - fordringar som har garanterats av ett företag som ingår i samma finansiella

företagsgrupp som institutet och som omfattas av bestämmelser om fullständig

konsolidering.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet skall tillgångarna och åtagandena tas upp

till sammanlagt

 - 0 % av summan av de poster som anges i första stycket A,

 - 20 % av summan av de poster som anges i första stycket B,

 - 50 % av summan av de poster som anges i första stycket C, samt

 - 100 % av summan av de poster som anges i första stycket D.

2 § Kapitalkravet för marknadsrisker enligt 2 kap.4 § bestäms enligt 1 § med det

tillägget att även tillgångar och åtaganden som ingår i handelslagret beaktas.

4 kap. Kapitalkrav för marknadsrisker enligt 2 kap. 3 §

Positionsrisker

2 § Kapitalkravet för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett

instituts handelslager bestäms på grundval av emittentens kreditvärdighet och

instrumentens löptid. Kapitalkravet omfattar specifik och generell risk i

positionerna. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet mot varandra räkna

av positioner vilkas värde ökar vid ökning av instrumentets eller underliggande

instruments värde (långa positioner) och övriga positioner (korta positioner) i

finansiella instrument, om instrumenten är av samma slag och utgivna av samma

emittent eller, i fråga om finansiella instrument med andra finansiella

instrument som underliggande tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av

instrument som uppfyller dessa villkor.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet avseende den specifika risken skall de

ränteanknutna finansiella instrumenten delas in i följande grupper:

 A. Placeringar och fordringar

 1. där emittenten är svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig

samfällighet,

 2. där emittenten är någon utländsk stat eller centralbank som regeringen

föreskriver,

 3. där emittenten är en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig sam-

fällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver,

 4. för vilka säkerheten utgörs av placeringar eller fordringar som anges i 1-3.

 B. Placeringar och fordringar

 1. där emittenten är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 2. där emittenten är en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen föreskriver,

 3. där emittenten är ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföretag i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

 4. där emittenten är någon av de internationella utvecklingsbanker som rege-

ringen föreskriver,

 5. för vilka säkerheten utgörs av sådana placeringar eller fordringar som avses

i 1-4,

 6. som uppfyller särskilda krav i fråga om marknadsnotering, likviditet och

kreditvärdighet hos emittenten.

 C. Övriga placeringar och åtaganden.

 Kapitalkravet för den specifika risken skall i varje enskild valuta motsvara

 - 0 % av summan av de poster som anges i andra stycket A,

 - 0,25 %, 1,00 % och 1,60 % av summan av de poster som anges i andra stycket B,

beroende på om den återstående löptiden är högst 6 månader, mellan 6 och 24

månader respektive över 24 månader, samt

 - 8 % av summan av de poster som anges i andra stycket C.

 Kapitalkravet för den generella risken skall i varje enskild valuta bestämmas

enligt antingen en löptidsbaserad eller en durationsbaserad metod.

3 § Kapitalkravet för aktier och aktieanknutna finansiella instrument som ingår

i ett instituts handelslager skall motsvara dels 4 % av institutets

bruttoposition i sådana instrument (specifik risk), dels 8 % av institutets

nettoposition i sådana instrument (generell risk). Vid beräkning av kapi-

talkravet får institutet räkna av långa och korta positioner i samma finansiella

instrument mot varandra, om instrumenten är av samma slag och utgivna av samma

emittent eller, i fråga om finansiella instrument med andra finansiella in-

strument som underliggande tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av

instrument som uppfyller dessa villkor.

 Kapitalkravet för den specifika risken får sättas ned till 2 %, om positionerna

i aktier och aktieanknutna finansiella instrument uppfyller särskilda krav i

fråga om säkerhet, likviditet och riskspridning. Beträffande aktieindexterminer

får kapitalkravet för den specifika risken efterges, om indexterminen omsätts på

börs och uppfyller särskilda krav i fråga om riskspridning.

4 § Ett institut som garanterar en emission av fondpapper får, efter medgivande

av Finansinspektionen, vid beräkning av kapitalkravet för risker som ett sådant

åtagande innebär, i stället för vad som sägs i 2 och 3 §§, använda en särskild

metod enligt vilken institutet vid beräkning av sina nettopositioner får göra

avdrag med sådana delar av emission som tecknats eller genom avtal garanterats

av tredje man. Vid beräkning enligt denna metod skall dessutom beaktas den tid

som förflutit efter det att institutet blivit bundet av sitt åtagande.

Avvecklingsrisker

5 § Om ett institut har gjort en transaktion i finansiella instrument som ingår

i handelslagret och transaktionen inte har fullföljts på avtalad avvecklingsdag,

skall kapitalkravet för instrument som omfattas av transaktionen bestämmas med

hänsyn till den risk för förlust som institutet utsätts för på grund härav.

 Kapitalkravet enligt första stycket skall beräknas på grundval av dels

skillnaden mellan avtalat pris för de finansiella instrumenten och deras

gällande marknadsvärde, dels den tid som förflutit från avtalad avvecklingsdag.

Efter medgivande av Finansinspektionen får kapitalkravet i stället beräknas med

utgångspunkt i det avtalade priset och den tid som förflutit från avtalad

avvecklingsdag.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal (repor och

omvända repor) eller värdepapperslån.

Motpartsrisker

6 § Om ett institut har betalat för finansiella instrument som ingår i handels-

lagret innan dessa har mottagits eller levererat instrumenten utan att likvid

erhållits för dem skall kapitalkravet bestämmas till 8 % av värdet av de

finansiella instrumenten eller likviden sedan värdet multiplicerats med det

riskvikttal som enligt andra stycket gäller för motparten i transaktionen. Om

transaktionen gjorts över en stats gräns gäller vad nu sagts endast om en eller

flera dagar har förflutit efter det att betalningen eller leveransen ägt rum.

 Det i första stycket avsedda riskvikttalet utgör

 A. 0 % för

 1. svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig samfällighet,

 2. utländska stater eller centralbanker som regeringen föreskriver,

 3. en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet

att kräva in offentlig uppbörd, som regeringen föreskriver.

 B. 20 % för

 1. Allmänna pensionsfonden,

 2. ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

 3. en svensk börs eller clearingorganisation,

 4. en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater

som regeringen föreskriver,

 5. ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföretag i någon av de ut-

ländska stater som regeringen föreskriver,

 6. en börs eller clearingorganisation i någon av de utländska stater som rege-

ringen föreskriver,

 7. någon av de internationella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

 C. 100 % för övriga motparter.

 Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal (repor och

omvända repor), värdepapperslån och OTC-derivat.

Andra risker

7 § För resultatförda men oreglerade fordringar såsom avgifter, provisioner,

räntor och utdelningar som är hänförliga till poster i handelslagret skall

kapitalkravet bestämmas till 8 % av fordran sedan denna multiplicerats med det

riskvikttal som enligt 6 § gäller för motparten.

 Första stycket tillämpas inte om kapitalkrav enligt 2-6 §§ gäller för posterna

eller dessa har räknats av från kapitalbasen enligt 2 kap. 8 §.

Valutakursrisker

8 § Om ett instituts totala nettoposition i utländsk valuta för hela verk-

samheten överstiger 2 % av kapitalbasen enligt 2 kap. 6-8 §§ skall kapitalkravet

motsvara 8 % av det överskjutande beloppet.

 Med ett instituts totala nettoposition i utländsk valuta avses den högsta

summan av ett instituts korta nettopositioner eller långa nettopositioner i

olika valutor.

 För balanserade positioner i nära korrelerade valutor får tillämpas ett

kapitalkrav motsvarande 4 % av värdet av den balanserade positionen. Vidare får

ett lägre kapitalkrav tillämpas för valutor som omfattas av mellanstatliga

bindande överenskommelser om valutakurssamarbete.

 Efter medgivande av Finansinspektionen får en simuleringsmetod användas vid

beräkning av kapitalkravet enligt denna paragraf.

5 kap. Stora exponeringar

1 § Värdet av ett instituts exponering gentemot en kund eller en grupp av kunder

med inbördes anknytning får inte överstiga 25 % av institutets kapitalbas.

 Om en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag

eller dotterföretag till institutet eller dotterföretag till moderföretaget, får

värdet av exponeringen inte överstiga 20 % av institutets kapitalbas.

 Om institutet i ett fall som avses i andra stycket är en bank och moder-

företaget inte är ett institut, ett försäkringsföretag eller motsvarande ut-

ländskt företag, får värdet av exponeringen inte överstiga 10 % av bankens

kapitalbas.

2 § Med en grupp av kunder med inbördes anknytning avses två eller flera fysiska

eller juridiska personer som, om inte annat visas, utgör en helhet från

risksynpunkt därför att

 1. någon av dem har, direkt eller indirekt, ägarinflytande över en eller flera

av de övriga i gruppen, eller

 2. de utan att stå i sådant förhållande som avses i 1 har sådan inbördes

anknytning att någon eller samtliga av de övriga kan befaras råka i betal-

ningssvårigheter om en av dem drabbas av finansiella problem.

 Med kund avses i fråga om placeringar i finansiella instrument emittenten

eller, om instrumentet har andra finansiella instrument som underliggande

tillgång, emittenten av denna tillgång och i fråga om andra fordringar eller

åtaganden den som svarar för fordringen eller åtagandet.

3 § Det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar får inte över-

stiga 800 % av institutets kapitalbas.

 En stor exponering är en exponering som ett institut har gentemot en kund eller

grupp av kunder med inbördes anknytning när värdet av exponeringen är 10 % eller

mer av institutets kapitalbas.

4 § Vid bestämmandet av ett instituts exponering enligt 1 och 3 §§ skall inte

räknas in de poster som avses i 3 kap. 1 § första stycket A 2-6.

 Vid valutatransaktioner omfattas inte exponeringar som uppkommer i samband med

normal avveckling av en transaktion under två dygn efter betalning. Vid köp

eller försäljning av finansiella instrument omfattas inte exponeringar som upp-

kommer i samband med normal avveckling av en transaktion under fem vardagar

efter den tidpunkt då antingen betalning har skett eller de finansiella

instrumenten har levererats.

 Regeringen får föreskriva att även andra poster än de som anges i första

stycket inte skall räknas in vid bestämmandet av ett instituts exponeringar

enligt detta kapitel, om kreditrisken är låg.

5 § Vid tillämpning av 1 och 3 §§ skall kapitalbasen bestämmas enligt 2 kap. 6-8

§§.

6 § Detta kapitel tillämpas inte på Svenska skeppshypotekskassan.

6 kap. Finansiella företagsgrupper

Gruppbaserad redovisning

5 § För tillämpningen av 3 och 4 §§ skall för en finansiell företagsgrupp

upprättas gruppbaserad redovisning.

 Gruppbaserad redovisning skall upprättas med tillämpning av de regler som

gäller för upprättandet av koncernbalansräkning och koncernresultaträkning

enligt 4 kap. 11 § bankrörelselagen (1987:617), om en bank ingår i

företagsgruppen, och enligt 11 kap. 11 § aktiebolagslagen (1975:1385) i övriga

fall. Vad nu sagts gäller inte om annat följer av denna lag eller föreskrifter

som har meddelats med stöd av denna lag.

Konsolidering

6 § Vid upprättande av den redovisning som avses i 5 § skall de företag som

ingår i den finansiella företagsgruppen konsolideras fullständigt om inte annat

följer av 7 och 8 §§.

7 § Ett företag som det finns ägarintresse i enligt 1 § första stycket 2 skall

konsolideras enligt en metod med utgångspunkt i den andel som institutet eller

holdingföretaget med finansiell verksamhet äger i det företag i vilket

ägarintresset finns (klyvningsmetod).

8 § I de fall som avses i 2 § får Finansinspektionen medge antingen att kon-

solideringen sker på det sätt som anges i 7 § eller att redovisningen sker till

det bokförda värdet med hänsyn till innehavs- och resultatandelen i det företag

som det finns ägarintresse i eller kapitalbindningar till (kapitalandelsmetod).

Beräkning av kapitalbas m.m.

9 § Kapitalbasen för den finansiella företagsgruppen skall bestämmas i enlighet

med vad som anges i 2 kap. 6-8 §§. Även den del av kapitalbasen som belöper på

minoritetsandelar skall ingå. Goodwill som belöper på företag som omfattas av

gruppbaserad redovisning skall räknas av från primärt kapital.

 Vid beräkning av kapitalkrav för kreditrisker skall tillgångar och åtaganden

tas upp till de värden som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid beräkning av kapitalkrav

för marknadsrisker skall reglerna i 4 kap. 2-8 §§ tillämpas. Exponeringar skall

bestämmas på sätt som anges i 5 kap.

Stora exponeringar

10 § Om ett moderföretag är ett institut skall vid beräkningen av de i 5 kap.

angivna gränsvärdena inte medräknas exponeringar som koncernföretag som är

institut har gentemot andra koncernföretag som står under tillsyn av

Finansinspektionen och omfattas av samma gruppbaserade redovisning som

moderföretaget.

 Finansinspektionen får medge att första stycket skall tillämpas även på en

koncern i vilken moderföretaget är ett i Sverige etablerat holdingföretag med

finansiell verksamhet.

 525

Normgivningsbemyndiganden på

finansmarknadsområdet

1 Promemorians bakgrund och syfte

Lagarna på det finansiella tjänsteområdet innehåller åtskilliga norm-

givningsbemyndiganden enligt vilka regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter som kompletterar eller modifierar

lagregleringen på området. En lista med exempel på sådana bemyndiganden finns i

bilaga 1.

 Frågan i vilken utsträckning regeringsformen (RF) medger att normgivning på

detta sätt delegeras från riksdagen till regeringen och Finansinspektionen har

på senare tid diskuterats i olika sammanhang, bl.a. i Lagrådets yttrande över

regeringens förslag till ny börslagstiftning (prop. 1991/92:113 s. 466).

Lagrådet uttalade sig då för att statsmakterna i ett senare sammanhang skulle

göra en förutsättninglös prövning av utrymmet för och lämpligheten av att

delegera normgivning på redovisningsområdet och närliggande områden.

 Redovisningskommittén har i uppdrag att göra en allmän översyn av redo-

visningslagstiftningen och skall då givetvis uppmärksamma också konstitutionella

aspekter på reglerna. Kommittén skall bl.a. överväga om det är motiverat att

även i framtiden ha redovisningsregler för finansiella företag som avviker från

vad som gäller för företag i allmänhet.

 Inom ramen för en allmän översyn av aktiebolagslagen överväger

Aktiebolagskommittén om aktiebolagslagens regler om prospekt kan tas bort och

ersättas med de regler om prospekt som finns i börslagstiftningen och

lagstiftningen om handel med finansiella instrument. I det sammanhanget

diskuterar man inom kommittén i vilken utsträckning det är möjligt enligt RF att

låta regeringen eller en myndighet under regeringen besluta föreskrifter i

ämnet.

 Inom Finansdepartementet och Redovisningskommittén övervägs frågan om hur man

med svensk rätt skall införliva nya EG-direktiv om bl.a. kapitalkrav,

placeringsregler och redovisningsregler för finansiella företag. Direktiven

finns förtecknade i bilaga 2. Också i det sammanhanget behöver möjligheterna

till delegation av normgivningsmakt klarläggas.

 Denna promemoria tar sikte på att klarlägga hur man på det finansiella tjänste-

området skall dra en gräns mellan sådana civilrättsliga föreskrifter som avses i

RF 8:2 och s.k. betungande offentligrättsliga (näringsrättsliga) föreskrifter

enligt RF 8:3. Gränsdragningen är avgörande för möjligheterna att delegera

normgivningsmakt på området.

2 Regeringsformens regler om normgivningsmakten bygger

på en distinktion mellan civilrätt och offentlig rätt

Föreskrifter om "enskildas personliga ställning samt om deras personliga och

ekonomiska förhållanden inbördes" kräver lagform (RF 8:2). Som exempel på sådana

föreskrifter anger RF föreskrifter om rätt till fast och lös egendom, om avtal

och om bolag, föreningar, samfälligheter och stiftelser. Riksdagen kan inte

överlåta till regeringen eller någon annan att besluta föreskrifter av detta

slag.

 Också föreskrifter om "förhållandet mellan enskilda och det allmänna" skall

meddelas genom lag, om föreskrifterna gäller åligganden för enskilda eller i

övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden (RF

8:3). Men här har riksdagen möjlighet att delegera föreskriftsmakt inom vissa

ämnesområden (RF 8:7). Ett vidsträckt sådant område är "näringsverksamhet".

 Dessa grundlagsregler om normgivningsmakten bygger på en gränsdragning mellan

civilrätt och offentlig rätt. Enligt förarbetena (prop. 1973:90 s. 207 och 311,

SOU 1972:15 s. 161) är gränsdragningen åtminstone delvis konventionellt

betingad. Samma politiska mål kan ofta uppnås såväl genom civilrättslig som

offentligrättslig normgivning, heter det vidare. En ledande synpunkt vid

tillkomsten av RF har varit att man velat göra delegation möjlig inom områden

som tidigare ansågs höra till kungens ekonomiska lagstiftingsmakt eller som

omfattades av tidigare bemyndiganden i lag (jfr[REDACTED_EFTERNAMN], Normgivningsmakten

enligt 1974 års regeringsform, 1989, s. 103). Hur gränsen närmare bestämt skall

dras mellan civirättslig och offentligrättsliga föreskrifter enligt RF 8:2 och

8:3 framgår inte av RF eller dess förarbeten.

3 Det har blivit allt svårare att hålla gränsen klar mellan

civilrätt och offentlig rätt

I vårt land liksom i andra länder i vår kulturkrets har det länge pågått en

utveckling mot att offentligrättsliga eller offentligrättsligt färgade

regleringar blir vanligare och får ökad betydelse samtidigt som utrymmet för

traditionell civilrätt i motsvarande mån reduceras.

 Som framhållits av bl.a. Ragnemalm (Förvaltningsprocessrätten grunder, 1992, s.

11) är det emellertid inte alltid frågan om att ersätta civilrättsliga med

offentligrättsliga föreskrifter. I betydande mån har utvecklingen i stället lett

till en sammansmältning av de båda traditionella rättsområdena. Lagstiftningen

inom den finansiella sektorn är ett exempel.

 Mot denna bakgrund är det knappast förvånande att det har uppstått svårigheter

att genom grundlagstolkning entydigt fastställa var gränsen går mellan privat-

rättsliga föreskrifter och betungande offentligrättsliga föreskrifter enligt RF

8:2 och 8:3. Svårigheterna har lett till tvekan om det är tillåtet att riksdagen

delegerar lagstiftningsmakt i sådana frågor som krav på kapitaltäckning,

aktiekapitalets storlek, bokföring och redovisning för finansiella företag.

4 Strömbergs metod: Gränsen dras med ledning av när

reglerna kan åberopas

Enligt[REDACTED_EFTERNAMN] (s. 183) har grundlagstiftaren valt ett formellt kriterium för

gränsdragningen. Regler om enskildas förhållanden inbördes faller under 8:2,

medan regler om förhållandet mellan enskilda och det allmänna faller under 8:3.

Detta måste betyda, anser[REDACTED_EFTERNAMN], att en regel som kan åberopas av en enskild

mot en annan enskild är civilrättslig, medan en regel som kan åberopas endast av

eller mot en representant för det allmänna är offentligrättslig.

 Vid gränsdragningen med denna metod, dvs. med ledning av när reglerna kan

åberopas, kommer den rättsföljd eller sanktion som är knuten till en regel att

ha betydelse (jfr[REDACTED_EFTERNAMN], Reglering och beskattning av banker, 1991, s. 126).

Om rättsföljden av en överträdelse är att ett avtal blir ogiltigt (t.ex. ett

avtal om bolagsbildning), är det tydligt att regeln kan åberopas av en enskild

mot en annan enskild. Regeln är då normerande för förhållandet mellan enskilda

och kräver lagform enligt RF 8:2. Detsamma bör rimligen gälla, om en över-

trädelse är sanktionerad med skadeståndsskyldighet för en enskild gentemot en

annan enskild.

 Om sanktionen däremot endast utgörs av straff eller av att en tillsynsmyndighet

kan ingripa med förbud, förelägganden, återkallelse av tillstånd eller liknande

åtgärder, blir regeln, med den metod för gränsdragningen som[REDACTED_EFTERNAMN] anvisar,

att betrakta som offentligrättslig enligt RF 8:3 och delegation möjlig inom de

ämnesområden (bl.a. näringsverksamhet) som anges i 8:7. Frågan är om det skall

gälla oavsett vilka rättsliga eller faktiska verkningar som kan vara förenade

med straffdomen eller tillsynsmyndighetens beslut. Att t.ex. ett företag som är

juridisk person har en lagstadgad skyldighet att träda i likvidation sedan ett

tillstånd återkallats eller att återkallelsen i praktiken ändå gör det så gott

som omöjligt för företaget att fortsätta sin verksamhet hindrar i så fall inte

att den regel som sanktioneras genom återkallelsen anses falla inom det dele-

geringsbara lagområdet.

 En gränsdragning, som bygger på vem som kan åberopa reglerna och som bortser

från sådana följdverkningar som har nämnts nu, leder till ett utrymme för

delegation som ligger i linje med vad som förutsattes vid RF:s tillkomst,

nämligen att delegation skulle vara möjlig inom områden som tidigare ansågs höra

till kungens ekonomiska lagstiftningsmakt eller som omfattades av tidigare

bemyndiganden i lag. Som exempel på ett sådant tidigare bemyndigande kan nämnas

det som fanns i 151 § lagen (1955:183) om bankrörelse och som gav

Bankinspektionen rätt att meddela föreskrifter om bokföring och redovisning för

bankföretag.

 En gränsdragning med ledning av när en rättsregel kan åberopas har använts vid

tillämpningen av andra grundlagsbestämmelser som bygger på distinktionen mellan

enskilt och allmänt. Det gäller bl.a. bestämmelsen om skydd för före-

ningsfriheten (RF 2:1 punkt 5). Eftersom skyddet för föreningsfriheten gäller

endast "gentemot det allmänna" har grundlagen inte ansetts hindra att det kan

införas en lagstiftning som förbjuder kollektivanslutning till politiskt parti

genom att föreskriva att en anslutning i den formen är ogiltig (se t.ex.

Lagrådets uttalanden i KU 1984/85:30 s. 27).

 Den angivna metoden är vidare förhållandevis lätt att använda och kontrollera.

En viktig gräns för delegationen av riksdagens lagstiftningsmakt kan därmed

hållas klar. Intresset av konsekvens, förutsebarhet och stabilitet i

grundlagstillämpningen främjas. Metoden leder också till att sådana

bemyndiganden som anges i bilaga 1 kan behållas och att nya, liknande

bemyndiganden kan införas i fall då det behövs för att man på ett smidigt sätt

skall kunna införliva nya EG-direktiv med svensk rätt.

 Goda skäl talat alltså för att gränsen mellan civilrättsliga och offent-

ligrättsliga föreskrifter enligt RF 8:2 och 8:3 skall dras på det sätt som här

har angetts.

5 Finns det skäl att använda en annan metod?

Mot den angivna gränsdragningen kan knappast invändas att den framstår som

alltför formell och ägnad att urholka RF:s lagkrav. Uttalandet i grundlags-

propositionen, att samma politiska mål ofta kan nås såväl genom civilrättslig

som offentligrättslig normgivning, leder närmast tanken till formella kriterier

vid gränsdragningen och talar mot att gränsen i stället skall dras med ledning

av de åsyftade verkningarna av reglerna eller med andra ord reglernas ändamål.

 En gränsdragning med ledning av ändamålet är för övrigt svår eller omöjlig att

göra när det privaträttsliga regelsystemet har genomsyrats av olika sociala

hänsyn (Strömberg s. 183). Detta kan illustreras med de redovisningsregler som

gäller för banker enligt bokföringslagen (1976:125), bankrörelselagen (1987:617)

och Finansinspektionen föreskrifter i ämnet. Visssa av dessa regler tar närmast

sikte på att skydda fordringsägare, medan andra i första hand synes ha tillkom-

mit för att underlätta skattekontroll eller Finansinspektionens tillsyn. En stor

del av reglerna torde ha blandade syften. Om något syfte har dominerat vid

utformningen av dem är ovisst. Se vidare framställningen hos[REDACTED_EFTERNAMN], Reglering

och beskattning av banker, 1991, s. 135 ff med hänvisningar.

 Om man försöker bygga gränsdragningen mellan RF 8:2 och 8:3 på reglernas

ändamål riskerar man att mer eller mindre osäkra tolkningar av eller antaganden

om bakomliggande motiv blir utslagsgivande vid normprövning enligt RF 11:14 och

därmed avgörande för om reglerna får genomslag eller inte. Motivuttalanden

skulle också sannolikt få ökad betydelse som rättskälla, något som skulle stå i

viss konflikt med hur man inom Europeiska unionen ser på användningen av sådana

uttalanden.Flera skäl talar alltså mot att överväganden om rättsreglernas

ändamål skall ligga till grund för gränsdragningen mellan civilrättsliga och

offentligrättsliga föreskrifter enligt RF 8:2 och 8:3. Ett mer användbart sätt

är att dra gränsen med ledning av när reglerna kan åberopas och att därvid fästa

avgörande vikt vid hur reglerna är sanktionerade och vem som har rätt att

initiera sanktionerna.

6 Närmare om hur Strömbergs metod kan användas

I det följande skall några av bemyndigandena i bilaga 1 kommenteras. Detta för

att ytterligare belysa hur man med ledning av den metod som har skisserats i det

föregående kan pröva om befintliga och föreslagna bemyndiganden bygger på en

godtagbar gränsdragning mellan civilrättsliga och betungande offentligrättsliga

föreskrifter enligt RF 8:2 och 8:3.

Föreskrifter om kapitaltäckningskrav

I 10 § bankrörelselagen (1987:617) bemyndigas regeringen eller, efter

vidaredelegation, Finansinspektionen att meddela föreskrifter om kapital-

täckningskrav för banker.

 Redan vid tillkomsten av lagen (1980:2) om finansbolag och fondkommissionslagen

(1979:748) diskuterades möjligheten att införa ett sådant bemyndigande i

lagstiftningen. Den dåvarande folkpartiregeringen hävdade att det var möjligt

att enligt RF 8:3 och 8:7. Meningarna var delade inom Lagrådet och

konstitutionsutskottet. Av andra skäl stannade man den gången för att inte

införa ett bemyndigande av detta slag (se vidare prop. 1978/79:170 s. 118, 145,

NU 1978/79:50 s 4, 10).

 Ett nytt förslag av i princip samma slag lades fram av en socialdemokratisk

regering i prop. 1987/88:45 om utvidgade kapitaltäckningskrav för banker, fond-

kommissionsbolag och finansbolag. Förslaget motiverades bl.a. med att de

föreskrifter som kunde utfärdas med stöd av bemyndigandena inte var hänförliga

till RF 8:2. De rörde i stället sådana förhållanden som avses i 8:3. Och

eftersom det var frågan om näringsverksamhet var delegation möjlig enlgt 8:7,

hävdade regeringen (s. 18). Förslaget godtogs av Lagrådet och av riksdagen.

 Liknande bemyndigande togs senare in inte bara i bankrörelselagen utan också i

lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag. Ytterligare bemyndiganden i ämnet är

nu aktuella för att man på så sätt med svensk rätt skall införliva EG-direktiv

om kapitalkrav och större engagemang för kreditinstitut och om placeringsregler

för försäkringsföretag. Det finns då anledning att på nytt överväga hur

gränserna skall dras mellan civilrättsliga coh offentligrättsliga föreskrifter.

 De föreskrifter om kapitaltäckning som regeringen och Finansinspektionen

beslutar med stöd av bemyndigandena i bankrörelselagen är sanktionerade genom

att inspektionen kan ingripa med förelägganden m.m. för den som inte följer

föreskrifterna. I sista hand kan regeringen efter anmälan av inspektionen dra in

det tillstånd som krävs för bankverksamheten. Om tillståndet dras in skall

tingsrätten enligt en bestämmelse i bankaktiebolagslagen (1987:618) på anmälan

av inspektionen eller på ansökan styrelsen eller den som är styrelseledamot

eller aktieägare i banken förordna att banken skall träda i likvidation, dvs.

upplösas.

 Regeringens eller Finansinspektionens föreskrifter är alltså sanktionerade

genom åtgärder som endast inspektionen och regeringen har rätt att initiera och

besluta. Föreskrifterna kan med andra ord åberopas endast av dessa båda

företrädare för det allmänna och inte av någon enskild mot en annan enskild. Att

åtgärderna kan leda till att banken måste träda i likvidation och att enskilda

intressenter på det stadiet har en viss initiativrätt är en annan sak.

 Till bilden hör att den rätt till skadestånd som t.ex. aktieägare kan göra

gällande mot styrelseledamöter enligt 5 kap. 1 § andra meningen bankrörelselagen

förutsätter att skadan har vållats genom en överträdelse av den lagen, vissa

andra lagar eller bankens stadgar. Denna skadeståndssanktion omfattar däremot

inte överträdelser av regeringens eller Finansinspektionens föreskrifter och kan

alltså inte tas till intäkt för att dessa föreskrifter skall anses vara

civilrättsliga och därmed grundlagsstridiga.

 Slutsatsen blir i stället att föreskrifterna är offentligrättsliga enligt RF

8:3. Eftersom de avser näringsverksamhet är delegation möjlig enligt 8:7 och

bemyndigandena följaktligen godtagbara.

Föreskrifter om aktiekapitalets storlek

Enligt lagen (1992:543) om börs- och clearingsverksamhet får regeringen eller,

efter vidaredelegation, Finansinspektionen meddela föreskrifter om storleken av

aktiekapitalet för börser, auktoriserade marknadsplatser och clearings-

organisationer.

 Vid lagens tillkomst ifrågasatte Lagrådet om dessa bemyndiganden var förenliga

med kravet på lagform för civilrättsliga föreskrifter enligt RF 8:2. Lagrådet

hänvisade till aktiekapitalets fundamentala betydelse för bolagets rättskapa-

citet och ansåg det inte uteslutet att domstolar och andra myndigheter vid norm-

prövning enligt RF 11:14 skulle anse sig förhindrade att tillämpa de

föreskrifter som beslutas med stöd av bemyndigandena. Bemyndiganden av samma

slag hade emellertid tidigare godtagits av riksdagen och fanns i lagen

(1990:1114) om värdepappersfonder och lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

Man borde sträva efter enhetliga regler för delegation av normgivningsmakt på

det finansiella området. Lagrådet utgick från att statsmakterna i ett senare

sammanhang skulle göra en förutsättningslös prövning av utrymmet för och

lämpligheten av sådan delegation. I väntan på detta ville Lagrådet inte motsätta

sig att de föreslagna bemyndigandena togs in i lagen om börs- och clearing-

verksamhet.

 Det är nu aktuellt med nya bemyndiganden i ämnet för att man på så sätt skall

kunna införliva nya EG-direktiv med svensk rätt. Det gäller i första hand

direktiv 93/6/EEG.

 Föreskrifter om bolagsbildning och aktiekapital brukar traditionellt räknas

till den centrala civilrätten. De föreskrifter som regeringen eller

Finansinspektionen beslutar med stöd av bemyndiganden i lagen om börs-och

clearingverksamhet är emellertid sanktionerade enbart genom åtgärder som inspek-

tionen har ensamrätt att initiera och besluta enligt 11 kap. 6 och 7 §§ i lagen.

Föreskrifterna kan med andra ord åberopas endast av en företrädare för det

allmänna och inte av någon enskild mot en annan enskild. Med det kriterium för

gränsdragningen mellan civilrättsliga och offentligrättsliga föreskrifter som
[REDACTED_EFTERNAMN] anvisar, dvs. en gränsdragning med ledning av när reglerna kan

åberopas, blir slutsatsen därför att regleringen är offentligrättslig,

delegation möjlig och bemyndigandena alltså godtagbara.

Föreskrifter om redovisning

I 11 kap. 2 § lagen om börs- och clearingverksamhet finns vidare ett

bemyndigande för regeringen eller, efter subdelegation, Finansinspektionen att

meddela föreskrifter om företagens löpande bokföring, årsbokslut och

årsredovisning samt förvaring och inventering av värdehandlingar.

 Grundläggande regler om bokföringsskyldighet finns i bokföringslagen

(1976:125). För aktiebolag finns kompletterande regler i 11 kap. aktie-

bolagslagen (1975:1385). Bemyndigandet i lagen om börs- och clearingverksamhet

tar bl.a. sikte på att regeringen eller Finansinspektionen skall kunna

föreskriva avvikelser från bokföringslagen och aktiebolagslagen för börser,

auktoriserade marknadsplatser och clearingorganisationer.

 Som framgått av det föregående har en ledande synpunkt vid tillkomsten av RF:s

regler om normgivningsmakten varit att man velat göra delegation möjlig inom

områden som omfattades av tidigare bemyndiganden i lag. Ett sådant bemyndigande

fanns i 151 § lagen (1955:183) om bankrörelse och gav Bankinspektionen rätt att

meddela föreskrifter om bokföring och redovisning för bankföretag. När bok-

föringslagen kom till förutsatte lagstiftaren att inspektionen också i

fortsättningen skulle kunna meddela föreskrifter av detta slag och att dessa

föreskrifter skulle kunna ta över bestämmelserna i bokföringslagen (prop.

1975:104 s. 154). I konsekvens med denna ståndpunkt gäller enligt 3 § bokför-

ingslagen att bestämmelser som meddelas med stöd av någon annan lag och som

avviker från bokföringslagen skall ha företräde.

 I sitt yttrande över förslaget till lag om börs- och clearingverksamhet

ifrågasatte emellertid Lagrådet om bemyndigandet där var förenligt med kravet på

lagform enligt RF 8:2. Lagrådets synpunkter i denna del gick ut på följande.

Åtminstone vissa föreskrifter på redovisningsområdet avser enskildas inbördes

ekonomiska förhållanden. Vad som främst kommer i blickpunkten är bestämmelserna

om årsbokslut i 11-12 §§ bokföringslagen och reglerna i aktiebolagslagen om

årsredovisning och koncernredovisning. Det övergripande syftet med dessa

bestämmelser är att förstärka borgenärernas ställning gentemot näringsidkaren.

Underlåtenhet från exempelvis ett aktiebolags sida att följa bokföringslagens

regler om värdering av tillgångar och skulder kan föranleda skadestånds-

skyldighet för bl.a. bolagets styrelse och verkställande direktör.

 Lagrådet tillade: Uttaget av inkomstskatt för ett aktiebolag är kopplat till

bolagets offentliga redovisning. Som en allmän regel gäller nämligen enligt

kommunalskattelagen att inkomsten beräknas på grundval av den skattskyldiges

bokföring. Bokföringslagens värderings- och periodiceringsregler får av denna

anledning omedelbar betydelse för skattebelastningen. Detsamma kommer att gälla

- förutsatt att de befinns grundlagsenliga - de föreskrifter som utfärdas med

stöd av det nya bemyndigandet i lagen om börs- och clearingverksamhet. Bindande

regler av betydelse för skatteuttaget skulle på så sätt indirekt kunna utfärdas

i form av föreskrifter med lägre konstitutionell status än lag. En sådan ordning

måste betecknas som olämplig.

 Vidare noterade Lagrådet att bemyndiganden av samma slag tidigare hade

godtagits av riksdagen. Man borde sträva efter enhetliga regler för delegation

av normgivningsmakt på det finansiella området. Lagrådet utgick från att

statsmakterna i samband med Redovisningskommitténs arbete skulle göra en förut-

sättningslös prövning av utrymmet för och lämpligheten av att delegera

normgivningsmakt på redovisningsområdet och också ta ställning till lagligheten

av bemyndiganden på närliggande områden, exempelvis i fråga om aktiekapitalets

storlek. I väntan på en sådan översyn ville Lagrådet inte motsätta sig att det

föreslagna bemyndigandet togs in i lagen om börs- och clearingverksamhet.

 Liknande bemyndiganden finns i bankrörelselagen (1987:617), lagen (1992:1610)

om kreditmarknadsbolag, försäkringsrörelselagen (1982:713) och lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse. Frågan om nya bemyndiganden av detta slag är nu aktuell

i samband med att ett EG-direktiv om redovisningsregler för försäkringsföretag

skall införlivas med svensk rätt (direktiv 91/674/EEG). Den frågan övervägs av

Redovisningskommittén.

 Som Lagrådet har varit inne på är de redovisningsregler som finns i

bokföringslagen och aktiebolagslagen förenade med skadeståndssanktioner som kan

göras gällande i förhållanden mellan enskilda (jfr 2 kap. 4 § skadeståndslagen

om ren förmögenhetsskada genom brott, 11 kap. 5 § brottsbalken om

bokföringsbrott och 15 kap. 1 § aktiebolagslagen om skadestånd vid överträdelser

av den lagen).

 Vid överträdelser av regeringens och Finansinspektionens föreskrifter i ämnet

är situationen annorlunda. Dessa föreskrifter är inte sanktionerade med

skadeståndsskyldighet och kan inte heller i något annat sammanhang åberopas av

en enskild mot en annan enskild så att de kan anses vara normerande för en-

skildas förhållanden inbördes.

 Bemyndigandet bygger alltså på en godtagbar gränsdragning mellan civilrättsliga

och offentligrättsliga föreskrifter enligt den metod som rekommenderas i denna

promemoria. Därmed är inte sagt att bemyndigandet också i övrigt är

ändamålsenligt och lämpligt utformat. Lagrådets synpunkter på kopplingen till

beskattningen kan motivera att man omprövar bemyndigandet eller de föreskrifter

som detta har gett upphov till.

Föreskrifter om prospekt

I 5 kap. 5 § lagen om börs- och clearingverksamhet bemyndigas regeringen eller,

efter vidaredelegation, Finansinspektionen att meddela föreskrifter om undantag

från skyldigheten enligt lagen att upprätta börsprospekt.

 Lagrådet konstaterade vid sin granskning att detta bemyndigande föll inom det

näringsrättsliga området (prop. 1991/92:113 s. 467).

 Den slutsatsen står sig vid en prövning med hjälp av Strömbergs metod. De

föreskrifter som bemyndigandet avser är inte sanktionerade med

skadeståndsskyldighet och kan inte heller i något annat sammanhang åberopas av

en enskild mot en annan enskild så att de kan anses vara normerade för enskildas

förhållanden inbördes. (Detsamma gäller för övrigt de föreskrifter om innehållet

i prospekt och om hur prospekt skall offentliggöras som Finansinspektionen

beslutar med stöd av bemyndiganden från regeringen. Här saknar det emellertid

praktisk betydelse om föreskrifterna betraktas som civilrättsliga eller

offentligrättsliga eftersom det i vart fall står klart att de har karaktär av

sådana verkställighetsföreskrifter som enligt RF 8:13 inte kräver något bemyn-

digande i lag.)

 En annan sak är att en överträdelse av regeringens eller Finansinspektionens

föreskrifter kan ha betydelse och åberopas som bevis i rättsförhållanden mellan

enskilda, t.ex. för att i en tvistig aktieaffär styrka att sådana uppgifter i

ett prospekt som är vilseledande och oförenliga med föreskrifterna har lämnats

av oaktsamhet.

 602

Ordlista

I denna bilaga lämnas förklaringar till vissa i propositionen förekommande ord

och begrepp. Förklaringarna skall inte ses som exakta definitioner utan som ett

hjälpmedel vid läsningen av propositionen.

 Vad gäller begreppen bank, kreditmarknadsbolag, värdepappersbolag, kredit-

institut, institut, finansiellt institut, holdingföretag med finansiell

verksamhet, holdingföretag med blandad verksamhet, anknutet företag och

ägarintresse hänvisas till de definitioner som finns i 1 kap. 1 § i förslaget

till lag om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag.

Agio

Kursvinst på valutor eller på värdepapper.

Avistainstrument och avistamarknad

Instrument och marknader där avveckling sker i princip i direkt anslutning till

avslutet i motsats till derivatmarknaderna. Även på avistamarknaderna sker dock

avvecklingen i regel viss tid efter avslutsdagen (två-fem dagar).

Avslut

Beteckningen på att en överenskommelse om köp eller försäljning av finansiella

instrument har kommit till stånd. Avsluten kan exempelvis ske på ett börsgolv,

per telefon eller genom ett automatiskt handelssystem.

Avveckling

Fullgörande av parternas förpliktelser att betala eller att leverera finansiella

instrument till varandra genom överförandet av likvider eller finansiella

instrument. På avvecklingsdagen skall likviden överföras till säljaren och de

finansiella instrumenten till köparen.

Delta

Förändringen i ett derivatinstruments pris i relation till förändring i priset

på det underliggande instrumentet.

Derivatinstrument

Ett finansiellt avtal vars värde beror på en eller flera underliggande till-

gångar eller index på sådana tillgångar. De i Sverige vanligaste instrumenten är

terminer, optioner och svappar. Vanliga underliggande tillgångar är valuta,

räntebärande papper, råvaror och aktier.

Derivatmarknad

Marknad för köp och försäljning av derivatinstrument.

Diversifiera

Risksprida genom att placera i olika kategorier av investeringar såsom aktier,

obligationer eller värdepappersfonder eller att sprida placeringarna på flera

utgivare av finansiella instrument.

Duration

Priskänsligheten hos ett finansiellt instrument för ränteförändringar över

tiden. Ett mått på den vägda genomsnittliga återstående löptiden hos ett

derivatinstrument.

Durationsbaserad metod

Metod för beräkning av den generella ränterisken (risken för ränteförändringar

på marknaden) för ränteanknutna finansiella instrument.

Emittent

Utgivare av finansiella instrument (företrädesvis fondpapper). För aktier är

emittenten det bolag i vilket aktierna utgör delägarrätter och för obligationer

och andra skuldförbindelser är emittenten den som är låntagare.

Exponering

Ett instituts engagemang och placeringar samt åtaganden utanför balansräkningen.

Finansiellt instrument

Fondpapper och annan rättighet eller förpliktelse avsedd för handel på

värdepappersmarknaden. Termen används som en samlingsbeteckning för alla

instrument som förekommer på värdepappersmarknaden. Begreppet finansiella

instrument omfattar även utländska finansiella instrument och fondpapper.

Fondpapper

Aktie och obligation samt sådana andra delägarrätter eller fordringsrätter som

är utgivna för allmän omsättning.

Förlagslån

Skuldförbindelse med efterställd betalningsrätt. Lånen ges ofta ut med en

bestämd löptid, exempelvis fem år, varefter de får återbetalas. Det lånade

kapitalet får i händelse av kreditinstitutets konkurs eller likvidation åter-

betalas först efter det att övriga utestående skulder reglerats.

Indextermin

Ett finansiellt avtal om att betalning mellan parterna i framtiden skall ske på

grundval av ändringar i ett kursindex eller liknande. Ett terminsavtal innebär i

princip en skyldighet för både köpare och säljare att fullgöra sina åtaganden

enligt avtalet vid en överenskommen framtida tidpunkt.

Inkråmsgoodwill

Övervärde som redovisas i ett institut i form av erlagda övervärden som t.ex.

vid förvärv av kredit- och/eller leasingstockar eller banks förvärv av annan

banks kontorsrörelse, hänför sig till vid förvärvet samtidigt övertagen

personal, kundregister, varumärken o.d.

Investmentportfölj

Långsiktigt innehav av fondpapper och andra finansiella instrument.

Konsolidering

Olika metoder vid sammanställningen av den samlade ekonomiska ställningen för en

finansiell företagsgrupp, t.ex. fullständig eller proportionell konsolidering.

Kreditvärdering

Bedömning av kreditvärdigheten hos en låntagare, dvs. förmåga att i tid möta

aktuella betalningsförpliktelser (rating).

Kumulativa preferensaktier

Aktier som medför en företrädesrätt till utdelning av ett bolags utdelningsbara

vinst. Om utdelning inte har kunnat lämnas under ett eller flera år delas av

följande års utdelningsbara vinst ut så mycket på de kumulativa

preferensaktierna som brustit under tidigare år, innan någon utdelning sker på

bolagets övriga aktier.

Kvalificerat innehav (av aktier)

Ett direkt eller indirekt ägande i ett företag, om innehavet representerar tio

procent eller mer av kapitalet eller av samtliga röster eller annars möjliggör

ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget.

Limitsystem, limitregel

Risknivåer som begränsar ett instituts förvärv eller innehav av finansiella

instrument.

Löptidsbaserad metod

Metod för beräkning av den generella ränterisken (risken för ränteför-ändringar

på marknaden) för ränteanknutna finansiella instrument.

Matchade positioner

De positioner som blir resultatet av ett instituts nettningsförfarande.

Nettning

Nettouträkning av ett instituts egna positioner, som innebär att motstående

positioner i samma finansiella instrument tar ut varandra - lång position mot

kort position och tvärtom.

Option

En rätt för optionsinnehavaren att till ett bestämt pris i framtiden få köpa

eller sälja tillgångar eller en rätt att vid en framtida tidpunkt få ett belopp

som räknas ut på grundval av ändringar i en underliggande tillgång. Options-

innehavaren har rätt men inte skyldighet att begära att avtalet fullföljs. För

optionsutfärdaren innebär optionen en förpliktelse att på anfordran köpa eller

sälja den tillgång optionen avser eller att erlägga betalning. Den underliggande

tillgången kan utgöras av fondpapper eller andra finansiella instrument,

valutor, råvaror och andra tillgångar eller olika typer av index.

OTC-derivat

Derivatinstrument som handlas på OTC-marknaden.

OTC-marknad

Sådana marknader som kännetecknas av att affärerna görs upp direkt mellan två

aktörer, vanligen per telefon. De vanligaste instrumenten på OTC-marknaden är

olika slag av derivatinstrument.

Position

Innehav, exponering. Med lång position avses vad gäller fondpapper ett innehav

av tillgången i fråga. Vad gäller derivatinstrument avses med lång position en

position sådan att värdet av positionen ökar då priset på den underliggande

tillgången ökar. Det motsatta gäller för korta positioner.

Primärt kapital

Den del av ett företags kapitalbas som består av eget kapital, dvs. bolagets

riskkapital, samt vissa reserver och kapitaltillskott.

Repa

Avtal om försäljning av ett värdepapper där säljaren samtidigt förbinder sig att

återköpa papperet inom en viss tid till ett överenskommet pris (återköpsavtal).

Det som är en repa för den ena parten är en omvänd repa för motparten, dvs. ett

avtal om köp i kombination med framtida försäljning.

Retrocession

Återförsäkring av ett försäkringsbolags återförsäkring, dvs. ett sätt att sprida

försäkringsrisken på ytterligare försäkringsbolag.

Riskvikttal

Gradering av tillgångsposter med utgångspunkt i storleken av den kreditrisk som

gäller för motparten, exempelvis en låntagare. Placeringarna grupperas utifrån

en stigande skala från ingen till hög kreditrisk.

Räntetermin

Terminsåtagande att köpa eller sälja räntebärande instrument.

Samriskföretag (joint venture)

En av flera intressenter gjord gemensam satsning i regel med avsikt att sprida

riskerna (en verksamhet som drivs av flera ägare utan att någon av dem har ett

ensamt bestämmande inflytande).

Standardiserade aktieterminer och aktieoptioner

En option eller termin, med aktie som underliggande tillgång, för vilken

standardiserade villkor gäller för löptid, volym och villkor för clearing och

avveckling.

Supplementärt kapital

Den del av ett företags kapitalbas som består av förlagslån och andra skuld-

förbindelser med efterställd betalningsrätt och med en ursprunglig löptid på

minst fem år samt vissa kapitaltillskott och reserver.

Svapp

Ett finansiellt avtal mellan parter om att byta betalningsflöden med varandra

under viss tid, exempelvis ett byte av rörlig ränta mot fast ränta eller ränta i

viss valuta mot ränta i en annan valuta. En svapp kan också innebära ett köp av

valuta avista med samtidig försäljning av samma valuta på termin eller omvänt.

Teckningsoption

Optioner som ges ut i samband med optionslån och som innebär rätt att delta i en

framtida nyemission av aktier i det låntagande bolaget.

Termin

Ett avtal om skyldighet att köpa eller sälja tillgångar som mot ett i avtalet

bestämt pris skall levereras vid en framtida tidpunkt eller ett avtal om att

betalning mellan parterna i framtiden skall ske på grundval av ändringar i en

underliggande tillgång. Ett terminsavtal innehåller i princip en skyldighet för

både köpare och säljare att fullgöra sina åtaganden enligt avtalet vid en

överenskommen framtida tidpunkt. Den underliggande tillgången för en termin kan

utgöras av fondpapper eller andra finansiella instrument, valutor, råvaror och

andra tillgångar eller av olika typer av index.

Tradingportfölj

Kortfristiga innehav i räntebärande värdepapper och andra finansiella

instrument.

Täckt teckningsoption

Instrument som är utfärdat av någon annan än den som utfärdat det underliggande

intrumentet och som ger innehavaren rätt att köpa ett antal aktier eller

obligationer till ett fastställt pris eller rätt att säkra en vinst eller

undvika en förlust.

Volatilitet

Ett mått på hur priset på en tillgång varierar, dvs. benägenhet till förändring

av kursen eller priset på ett finansiellt instrument vid olika händelser. Ett

instrument som visar stor benägenhet till kurs- eller prisförändringar har en

hög volatilitet. Volatiliteten kan också mätas på en hel marknad. Det är vanligt

att referera till prisförändringarnas standard-avvikelse som tillgångens

prisvolatilitet.

Värdepapperslån

Ett avtal där ett institut eller dess motpart överför värdepapper mot lämplig

säkerhet under förutsättning att låntagaren åtar sig att återlämna likvärdiga

värdepapper vid någon framtida tidpunkt eller vid anfordran från den som gör

överföringen. Affären är utlåning av värdepapper för det institut som överför

värdepapperen och inlåning av värdepapper för det institut till vilka de

överförs.

 611

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 1 november 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:50 Nya kapitaltäckningsregler m.m.

 612

Rättsdatablad

FörfattningsrubrikBestämmelser somCelexnummer för bakomliggande

 inför, ändrar, EG-regler

 upphäver eller upp-

 repar ett normgiv-

 ningsbemyndigande

Lag om kapitaltäck-7 kap. 17 och392L0030, 392L0121

ning och stora ex-18 §§ 393L0006

poneringar för

kreditinstitut och

värdepappersbolag

Lag om ändring i1 kap. 7 och 393L0022

lagen (1991:981)7 a §§, 2 kap.

om värdepappers-8 §, 3 kap. 5

rörelse och 6 §§, 5 kap.

 2 §

Lag om ändring i4 kap. 3 §, 393L0022

lagen (1992:543) om7 kap. 4 §

börs- och clearing-

verksamhet

 613