Regeringens proposition

 1993/94:116

 Normgivningsfrågor på dataskyddsområdet, m.m.

 Regeringen överlämnar denna proposition till

 riksdagen.

 Stockholm den 9 december 1993

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 (Justitiedepartementet)

 Propositionens huvudsakliga innehållI propositionen

 föreslås ändringar i regeringsformen (RF) som rör

 dels frågor om delegering av

 normgivningskompetensen, dels frågor om resning och

 återställande av försutten tid på

 förvaltningsrättens område.

 Det föreslås sålunda att det område inom vilket

 regeringen enligt

 8 kap. 7 § RF efter bemyndigande i lag kan utfärda

 föreskrifter utvidgas. Förslaget innebär att

 regeringen efter bemyndigande i lag skall till

 Datainspektionen kunna delegera

 normgivningskompetens avseende skyddet för den

 personliga integriteten vid ADB-behandling av

 personuppgifter. Det föreslås vidare att det

 delegeringsbara området utvidgas genom att två nya

 ämnesområden, återanvändning och återvinning av

 material samt tillståndsplikt i fråga om åtgärder

 med byggnader och anläggningar, tillförs.

 Vidare läggs fram förslag till en sådan ändring av

 regeringsformen att det i lag skall kunna bestämmas

 att på förvaltningsrättens område inte bara

 Regeringsrätten utan även en lägre

 förvaltningsdomstol skall kunna bevilja resning och

 återställande av försutten tid.

 De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1

 januari 1995.

 Innehållsförteckning

 1 Förslag till riksdagen.........................3

 2 Lagtext........................................3

 3 Ärendet och dess beredning.....................5

 4 Dataskyddet i framtiden........................6

 5 Ändringar i 8 kap. 7 § regeringsformen .......13

 5.1 Normgivningsfrågor på dataskyddsområdet...13

 5.2 Normgivningsfrågor på miljöområdet........17

 5.3 Normgivningsfrågor på plan- och byggområdet

 19

 6 Resning och återställande av försutten tid på

 förvaltningsrättens område....................21

 Bilaga 1 Utredningens sammanfattning av

 betänkandet

 En ny datalag (SOU 1993:10)............25

 Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som

 yttrat sig

 över Datalagsutredningens slutbetänkande

 En ny datalag (SOU 1993:10)............32

 Bilaga 3 Miljöskyddskommitténs grundlagsförslag.34

 Bilaga 4 Lagförslaget i betänkandet Några frågor

 angående

 Regeringsrätten (SOU 1992 :138) .......35

 Bilaga 5 Förteckning och sammanställning av

 remissyttrandena

 över betänkandet Några frågor angående

 Regeringsrätten (SOU 1992:138).........36

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

 den 9 december 1993..............................37

 1 Förslag till riksdagen

 Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens

 förslag till lag om ändring i regeringsformen.

 2 LagtextRegeringen har följande förslag till

 lagtext.

 Lag om ändring i regeringsformenHärigenom

 föreskrivs att 8 kap. 7 § och 11 kap. 11 §

 regeringsformen[1] skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 kap.

 7 §

 Utan hinder av 3 eller 5 § kan regeringen efter

 bemyndigande i lag genom förordning meddela

 föreskrifter om annat än skatt, om föreskrifterna

 avser något av följande ämnen:

 1. skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa,

 2. utlännings vistelse i riket,

 3. in- eller utförsel 3. in- eller utförsel

 av varor, av pengar av varor, av pengar

 eller av andra till- eller av andra till-

 gångar, tillverkning, gångar, tillverkning,

 kommunikationer, kommunikationer,

 kreditgivning, närings- kreditgivning, närings-

 verksamhet, ransonering verksamhet,

 eller utformning av ransonering, åter-

 byggnader, anläggningar användning och

 och bebyggelsemiljö, återvinning av

 material, utformning av

 byggnader, anläggningar

 och bebyggelsemiljö

 eller tillståndsplikt i

 fråga om åtgärder med

 byggnader och

 anläggningar,

 4. jakt, fiske, djurskydd eller natur- och

 miljövård,

 5. trafik eller ordningen på allmän plats,

 6. undervisning och utbildning,

 7. förbud att röja 7. förbud att röja

 sådant som någon har sådant som någon har

 erfarit i allmän tjänst erfarit i allmän tjänst

 eller under utövande av eller under utövande av

 tjänsteplikt. tjänsteplikt,

 **FOOTNOTES**

 [1]Regeringsformen omtryckt 1991:1503.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8. skydd för

 personlig integritet

 vid registrering av

 uppgifter med hjälp av

 automatisk data-

 behandling.

 Bemyndigande som avses i första stycket medför ej

 rätt att meddela föreskrifter om annan rättsverkan

 av brott än böter. Riksdagen kan i lag, som

 innehåller bemyndigande med stöd av första stycket,

 föreskriva även annan rättsverkan än böter för

 överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar

 med stöd av bemyndigandet.

 11 kap.

 11 §

 Resning i avgjort Resning i avgjort

 ärende samt ärende samt

 återställande av återställande av

 försutten tid beviljas försutten tid beviljas

 av Regeringsrätten när av Regeringsrätten

 fråga är om ärende för eller, i den mån det

 vilket regeringen, för- föreskrives i lag, av

 valtningsdomstol eller en lägre förvaltnings-

 förvaltningsmyndighet domstol, när fråga är

 är högsta instans. I om ärende för vilket

 annat fall beviljas regeringen,

 resning och förvaltningsdomstol

 återställande av eller förvalt-

 försutten tid av Högsta ningsmyndighet är

 domstolen eller, i den högsta instans. I annat

 mån det föreskrives i fall beviljas resning

 lag, av annan domstol och återställande av

 som icke är försutten tid av Högsta

 förvaltningsdomstol. domstolen eller, i den

 mån det föreskrives i

 lag, av annan domstol

 som icke är för-

 valtningsdomstol.

 Närmare bestämmelser om resning och återställande

 av försutten tid kan meddelas i lag.

 _______________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 3 Ärendet och dess beredningDataskydd

 Datalagen (1973:289, omtryckt 1992:446) syftar till

 att skydda den enskilde mot otillbörligt intrång i

 den personliga integriteten till följd av att

 personuppgifter registreras med hjälp av automatisk

 databehandling (ADB). Datainspektionen har till

 uppgift att pröva ansökningar om tillstånd och

 utöva tillsyn enligt denna lag.

 Lagen kom till år 1973 och var den första lag i

 världen av denna typ med nationell räckvidd. Redan

 vid dess tillkomst förutsattes att lagen skulle ses

 över inom en snar framtid. År 1976 tillsattes

 Datalagstiftningskommittén (DALK) med ett sådant

 uppdrag. Kommittén avslutade emellertid sitt arbete

 år 1984 utan att detta slutförts. Samma år

 tillsattes en ny kommitté, Data- och

 offentlighetskommittén (DOK), för att utreda vissa

 frågor på angränsande områden men också inom

 datalagens ram. Kommittén avslutade sitt arbete år

 1988. De båda kommittéernas förslag har delvis

 genomförts. Bl.a. beslutade riksdagen år 1982 om

 ändringar i datalagen av innebörd att det tidigare

 generella kravet på tillstånd av Datainspektionen

 för att inrätta och föra personregister ersattes

 med ett anmälningssystem med licenser och med

 bibehållet tillståndskrav endast för register där

 integritetsriskerna generellt ansågs påtagliga samt

 för samberarbetning av register.

 År 1989 förordnade dåvarande chefen för

 Justitiedepartementet efter regeringens

 bemyndigande en särskild utredare för att göra en

 översyn av datalagen från såväl saklig som

 lagteknisk synpunkt. Utredningen, som antog namnet

 Datalagsutredningen, har arbetat i två etapper. I

 den första etappen identifierade den särskilde

 utredaren de reformbehov som förelåg och angav hur

 dessa kunde tänkas bli tillgodosedda. Under denna

 etapp avlämnade utredningen tre delbetänkanden,

 Skärpt tillsyn - huvuddrag i en reformerad datalag

 (SOU 1990:61), Personregistrering inom arbetslivs-,

 forsknings- och massmedieområdena m.m. (SOU

 1991:21) och Vissa särskilda frågor beträffande

 integritetsskyddet på ADB-området (SOU 1991:62). De

 tre delbetänkandena har remissbehandlats.

 Remissyttrandena finns tillgängliga i

 Justitiedepartementet (dnr 90-2155, 91-755 och

 91-2850).

 Den avslutande etappen av utredningens arbete har

 bedrivits under parlamentarisk medverkan med den

 särskilde utredaren som ordförande. I detta arbete

 har utredningen haft att beakta de remissyttranden

 som avgetts över delbetänkandena. I februari 1993

 lämnade utredningen över sitt slutbetänkande En ny

 datalag (SOU 1993:10). Utredningens sammanfattning

 av betänkandet återfinns i bilaga 1. Betänkandet

 har remissbehandlats. En förteckning över

 remissinstanserna finns i bilaga 2. En

 sammanställning av remissyttrandena finns

 tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 93-860).

 Regeringen tar i detta ärende upp den

 grundlagsfråga som betänkandet behandlar.

 Miljöområdet

 Miljöskyddskommittén (ME 1989:04) har i mars 1993

 överlämnat sitt huvudbetänkande Miljöbalk (SOU

 1993:27). Kommittén har bl.a. föreslagit en ändring

 i regeringsformen. Denna ändring innebär att

 området inom vilket regeringen, efter bemyndigande

 i lag, genom förordning kan meddela föreskrifter

 ändras genom att ett nytt ämnesområde, hushållning

 med naturresurser tillförs. Ändringen föreslås bli

 införd i 8 kap. 7 § RF. Kommitténs grundlagsförslag

 finns i bilaga 3.

 Betänkandet har remissbehandlats. Av de ca 200

 remissinstaserna som besvarat remissen har endast

 tre yttrat sig över kommitténs grundlagsförslag;

 Justitieombudsmannen, Uppsala universitets

 juridiska fakultetsnämnd och Riksantikvarieämbetet.

 Resning och återställande av försutten tid på

 förvaltningsrättens område

 I betänkandet Några frågor angående Regeringsrätten

 (SOU 1992:138) föreslår den särskilde utredaren

 bl.a. en ändring av regeringsformen. Denna ändring

 innebär att det i lag skall kunna bestämmas att

 inom det förvaltningsrättsliga området inte bara

 Regeringsrätten utan även t.ex. kammarrätter skall

 kunna bevilja resning och återställande av

 försutten tid. Lagförslaget finns i bilaga 4.

 Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning

 över remissinstanserna och en sammanställning av

 remissyttrandena i den nu aktuella frågan finns i

 bilaga 5.

 Också den nu angivna grundlagsändringen tas upp i

 ärendet.

 4 Dataskyddet i framtiden

 Regeringens bedömning: En ny datalag bör anstå till

 dess EG tagit ställning på

 integritetsskyddsområdet. Under mellantiden bör

 Datainspektionens tillståndsprövning minskas genom

 att inspektionen ges möjlighet att utfärda

 generella bransch- och sektorsföreskrifter.

 Bakgrund

 Utvecklingstakten inom informationsteknologin, vari

 inbegrips datortekniken, har sedan datalagens

 tillkomst varit i det närmaste explosionsartad.

 ADB-tekniken har kommit att användas på de flesta

 områden och den har fått en allt större betydelse

 för samhällsutvecklingen.

 Denna utveckling har lett till att personuppgifter

 registreras i allt större omfattning inom såväl den

 enskilda som den offentliga sektorn. Den fortgående

 datoriseringen av samhället leder till ett ökat

 antal personregister och därmed ökade risker för

 otillbörliga intrång i den personliga integriteten.

 Regeringens utgångspunkt är att den enskilde skall

 tillförsäkras ett fullgott integritetsskydd i

 datasamhället. Ett starkt integritetsskydd får dock

 inte onödigtvis hindra en angelägen

 samhällsutveckling med utnyttjandet bl.a. av en ny

 teknik. I denna avvägning mellan integritets-

 aspekter och effektivitet måste även den

 internationella utvecklingen beaktas, eftersom den

 ökade datoriseringen medför ett vidgat informa-

 tionsflöde över nationsgränserna. En av

 förutsättningarna för att informationsutbytet över

 gränserna skall kunna fungera på ett till-

 fredsställande sätt är att det i mottagarlandet

 finns regler som ger ett skydd mot obehörig

 spridning av överförda uppgifter. Detta har

 resulterat i internationella överenskommelser och

 rekommendationer inom dataskyddsområdet.

 Europarådets ministerkommitté antog år 1980 en

 konvention om skydd för enskilda vid automatisk

 databehandling av personuppgifter, den s.k.

 dataskyddskonventionen. Konventionen syftar till

 att stärka dataskyddet, dvs. att säkerställa

 respekten för de grundläggande fri- och

 rättigheterna, särskilt den enskildes rätt till

 personlig integritet, i samband med automatisk

 behandling av personuppgifter. I konventionen, som

 bl.a. innehåller grundläggande principer om

 dataskydd, föreskrivs att persondataflödet mellan

 konventionsstaterna i princip skall vara fritt.

 Sverige var det första landet som ratificerade

 konventionen och hittills har 15 länder anslutit

 sig. Europarådet har också tagit fram ett flertal

 rekommendationer inom olika sektorer där

 datorstödda informationssystem används för

 personregistrering.

 Inom Organisationen för ekonomiskt samarbete och

 utveckling, OECD, har man tagit fram vissa

 riktlinjer i fråga om integritetsskyddet och

 persondataflödet över gränserna. Riktlinjerna

 antogs år 1980 av OECD:s råd tillsammans med en

 rekommendation till medlemsländernas regeringar att

 beakta riktlinjerna i nationell lagstiftning.

 Samtliga medlemsländer, däribland Sverige, har

 godtagit rekommendationen och därmed åtagit sig att

 följa denna.

 Utvecklingen inom EG

 Inom EG pågår ett arbete med att ta fram ett

 direktiv om dataskydd. Bakgrunden är bl.a.

 tillkomsten av den inre marknaden som förutsätter

 att personuppgifter kan föras fritt från ett

 medlemsland till ett annat. Skillnader i

 integritetsskyddet mellan de olika länderna kan

 innebära hinder mot sådana fria flöden. Det finns

 därför en strävan efter att komma fram till en

 enhetlig nivå på integritetsskyddet inom hela EG.

 EG-kommissionen antog i september 1990 ett förslag

 till direktiv om skydd för enskilda vid behandling

 av personuppgifter. Förslaget utsattes för hård

 kritik bl.a. av Europaparlamentet. Under EG:s

 historia har inte något direktivförslag från

 kommissionen lett till så många ändringsförslag

 från parlamentet som detta. I oktober 1992 lade

 kommissionen fram ett nytt förslag. Det nya

 förslaget - förslag till direktiv om skydd för

 enskilda vid behandling av personuppgifter och om

 det fria flödet för sådana uppgifter (COM (92) 422

 final - SYN 287) - bereds för närvarande inom en

 arbetsgrupp under ministerrådet.

 Osäkerheten är fortfarande mycket stor om hur

 direktivet slutligen kan komma att utformas. Hos

 medlemsländerna finns det olika uppfattningar om

 behovet av att anta ett direktiv på området.

 Oenighet råder också om vilken omfattning och

 utformning ett direktiv skall ges. Detta har lett

 till att tidsplanen för antagandet av direktivet

 har förskjutits. Såvitt nu är känt förväntas inte

 rådet ta slutlig ställning till direktivförslaget

 förrän tidigast under andra halvåret 1994.

 För det fall EG antar ett direktiv på området är

 detta bindande i fråga om det resultat som skall

 uppnås men medlemsländerna skall själva för egen

 del bestämma om form och medel för detta. Det är i

 detta sammanhang värt att notera att ett deltagande

 i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES)

 sannolikt medför skyldighet för Sverige att ha en

 motsvarande reglering.

 Datalagsutredningens förslag och remissutfallet

 Datalagsutredningen har i sitt slutbetänkande gjort

 en analys av de frågor som rör ADB-hantering av

 personuppgifter och gått igenom EG-kommissionens

 förslag till dataskyddsdirektiv. I sitt arbete har

 utredningen eftersträvat att få i huvudsak samma

 regler för integritetsskyddet som de som kan komma

 att gälla inom EG. Utredningens förslag till en ny

 datalag ansluter sig också nära till

 direktivförslaget.

 Förslaget till en ny datalag innefattar mycket

 betydande förändringar i förhållande till vad som

 gäller i dag. Utredningen föreslår att det

 nuvarande tillstånds- och licenssystemet avskaffas

 och att de resurser som därigenom frigörs används

 för en mer intensifierad tillsyn. För att man skall

 kunna övergå till ett tillståndslöst system har

 utredningen strävat efter att i den nya lagen

 utförligt reglera förutsättningarna för ADB-be-

 handling av personuppgifter. Reglerna i datalagen

 föreslås bli kompletterade med generella

 föreskrifter från Datainspektionen avseende olika

 branscher och sektorer för sådan behandling av

 känsliga uppgifter som ofta förekommer inom ett

 visst område för ett visst ändamål. Vidare föreslår

 utredningen bl.a. ökade krav på samtycke från

 enskilda för att ADB-behandling skall vara

 tillåten, särskilda regler för behandling av

 känsliga personuppgifter och särskilda regler om

 integritetsintressenas förhållande till

 tryckfrihetsförordningen och

 yttrandefrihetsgrundlagen.

 Utredningens huvudförslag att det nuvarande

 tillstånds- och licenssystemet avskaffas och

 ersätts med ett renodlat tillsynssystem har mötts

 av en överväldigande positiv remissopinion.

 Flertalet remissinstanser riktar dock kritik mot

 olika delar av förslaget och anser att det måste

 övervägas ytterligare. Kritik riktas bl.a. mot att

 lagförslaget är svårtillgängligt och att det i

 vissa delar inte är tillräckligt preciserat.

 Många instanser har ifrågasatt att utredningen så

 nära följt förslaget till EG-direktiv. Bl.a.

 Justitiekanslern, Datainspektionen, Statskontoret,

 Svenska Arbetsgivareföreningen, Industriförbundet

 och Försäkringsförbundet anser att införandet av en

 ny datalag i Sverige bör avvakta direktivets

 slutliga utformning. Flera av dem som avstyrker

 förslaget pekar på de olägenheter i form av bl.a.

 merkostnader som skulle uppstå om lagen behöver

 ändras efter några år på grund av EG:s slutliga

 ställningstagande. Samtidigt framhålls behovet av

 ändringar i den nuvarande lagen.

 En ny datalag bör anstå till dess EG tagit

 ställning på integritetsskyddsområdet

 Mot bakgrund av remissutfallet anser regeringen att

 Datalagsutredningens förslag inte utan betydande

 justeringar kan läggas till grund för lagstiftning.

 Till detta kommer, vilket flera remissinstanser

 uppmärksammat, kostnadskonsekvenserna för ett

 genomförande av förslaget. Utredningens förslag

 saknar i stor utsträckning en analys av vilka

 kostnader som ett genomförande av det nya systemet

 skulle kräva. En sådan fördjupad kostnadsanalys

 skulle eventuellt behöva följas av remissbehandling

 innan ett förslag till en ny datalag skulle kunna

 föreslås riksdagen. Som flera remissinstanser

 påpekat tillkommer risken att Sverige skulle

 besluta om en ny datalag en ganska kort tid innan

 vi vet hur EG och dess medlemsländer kommer att

 agera på området, vilket i sin tur kan leda till

 behov av ändrade regler inom en relativt nära

 framtid.

 En sådan utveckling har naturligtvis tydliga

 nackdelar. En ny datalag kommer att vara förenad

 med stora informationsinsatser och med en lärotid

 för alla berörda. Att under dessa förhållanden kort

 tid efter införandet av en ny datalag riskera att

 på nytt genomföra stora ändringar ter sig inte

 försvarbart.

 Regeringen anser därför att frågan om att stifta

 en ny datalag bör anstå till dess ett slutligt

 ställningstagande av EG är för handen. Detta bör

 dock inte hindra att angelägna ändringar i det

 nuvarande systemet genomförs.

 En delreform

 Ordningen med tillståndskrav enligt datalagen har

 med tiden kommit att framstå som alltmer

 tungarbetad och byråkratisk. Datainspektionen

 tvingas lägga ned en oproportionerligt stor andel

 av sina resurser på tillståndsprövning. Systemet

 medför också en belastning på de registeransvariga.

 När datalagen trädde i kraft år 1973 innehöll den

 ett generellt krav på tillstånd för att föra i

 princip alla typer av personregister med ADB. Den

 ökade datoriseringen av samhället ledde snart till

 att Datainspektionen erhöll en ökande ström av

 ansökningar att få inrätta och föra personregister.

 Tillståndsprövningen tog stora resurser i anspråk

 och antalet inspektioner, som hela tiden legat på

 en låg nivå, minskade kraftigt.

 För att underlätta hanteringen av tillstånd

 införde Datainspektionen med början år 1979 ett

 förenklat ansöknings- och tillståndsförfarande för

 vissa typer av register. Det gäller ansökningar om

 tillstånd i vilka Datainspektionen utvecklat en

 fast praxis. De närmare bestämmelserna om vilka

 register som omfattas och vilka särskilda villkor

 som måste vara uppfyllda finns i Datainspektionens

 författningssamling (DIFS). Föreskrifter angående

 förenklat ansökningsförfarande har under åren

 tagits fram bl.a. för vissa direktreklamregister

 och statistikregister samt för vissa personregister

 inom kommunernas och Svenska kyrkans verksamhet.

 Nyligen har Datainspektionen utfärdat nya

 föreskrifter för ett förenklat ansökningsförfarande

 för vissa personregister inom statlig och

 landstingskommunal forskningsverksamhet (DIFS

 1993:1).

 Det förenklade förfarandet innebär i praktiken att

 vissa slag av register inom en sektor i förväg

 normerats av Datainspektionen och att den

 registeransvarige, som vill inrätta ett register på

 vilka föreskrifterna är tillämpliga, på en särskild

 blankett ansöker om tillstånd hos inspektionen.

 Denna ger därefter efter en enkel kontroll

 tillstånd och beslutar bl.a. att innehållet i

 föreskrifterna skall gälla såsom särskilda villkor

 för registret.

 År 1982 togs ytterligare ett steg mot att begränsa

 tillståndshanteringen hos Datainspektionen. Genom

 ändringar i datalagen den 1 juli 1982 slopades det

 generella tillståndskravet för att inrätta och föra

 personregister med hjälp av ADB. I stället infördes

 en skyldighet för dem som vill föra personregister

 att anmäla detta till Datainspektionen för att få

 licens. Tillståndskravet begränsades till register

 som innehåller uppgifter av känslig art, avser

 personer som saknar anknytning till den register-

 ansvarige eller uppgifter som hämtas från ett annat

 personregister. Huvudsyftet med ändringarna var

 att begränsa mängden tillståndsärenden och

 därigenom göra det möjligt för Datainspektionen att

 koncentrera sig på de mest integritetskänsliga

 registren och kunna intensifiera sin

 tillsynsverksamhet.

 Effekten av dessa åtgärder att minska

 tillståndshanteringen har dock endast i begränsad

 omfattning kunnat uppnås, eftersom antalet

 tillståndsärenden hos Datainspektionen med den

 tilltagande datoriseringen i samhället fortsatt att

 öka. Att pröva tillståndsansökningar innebär inte

 endast att säga ja eller nej utan även att, när

 tillstånd lämnas, förena det med erforderliga

 föreskrifter i det enskilda fallet. Även om

 Datainspektionen genom rationalisering och

 betydande arbetsinsatser lyckats hålla

 tillståndshanteringen på en någorlunda hanterbar

 nivå tar denna del av verksamheten

 oproportionerligt stor andel av inspektionens

 resurser. Systemet är betungande också för de

 registeransvariga. Främst av dessa skäl är det

 angeläget att sträva mot en situation där en

 tillståndshantering av personregister övergår till

 ett tillsynsförfarande.

 Datainspektionen, som har avstyrkt utredningens

 förslag till datalag, har i sitt remissvar utan att

 gå in i detaljer föreslagit en rad förändringar i

 det nuvarande systemet i avvaktan på att en ny

 datalag har utarbetats. Inspektionen föreslår

 bl.a. att licens- och tillståndsplikten avskaffas

 helt och hållet, att den nuvarande datalagen

 kompletteras och förtydligas på väsentliga punkter

 och att inspektionen får rätt att meddela generella

 föreskrifter. I ändringsförslagen ingår också att

 gällande tillstånd övergångsvis skall fortsätta att

 gälla och att ett enkelt avgiftssystem införs som

 grund för inspektionens finansiering.

 Enligt regeringens mening bör förslaget om att

 inom ramen för den nuvarande datalagen helt

 avskaffa tillståndssystemet inte genomföras.

 Datalagen bygger på att Datainspektionen utifrån

 avvägningar om bl.a. särskilda eller synnerliga

 skäl föreligger för en viss typ av registrering

 prövar om tillstånd kan beviljas och vilka

 föreskrifter som är nödvändiga från

 integritetssynpunkt för att tillstånd skall kunna

 beviljas. Även med väsentliga ändringar och

 kompletteringar av datalagen skulle ett generellt

 avskaffande av tillståndsplikten inte kunna

 genomföras utan betydande risker för intrång i den

 personliga integriteten. För att med bibehållet

 integritetsskydd kunna avskaffa det nuvarande

 tillståndssystemet behövs en helt ny lagstiftning

 av det slag utredningen har eftersträvat.

 Däremot bör möjligheter skapas för att inom det

 nuvarande systemet ytterligare minska

 Datainspektionens tillståndsprövning. En sådan

 delreform kan i huvudsak ske inom det nuvarande

 systemets ram inom rimlig tid och till rimliga

 kostnader.

 I syfte att sträva mot en situation där en

 tillståndshantering av personregister övergår i ett

 tillsynsförfarande förordar regeringen att

 Datainspektionen ges möjligheter att reglera

 ADB-behandlingen av personuppgifter för olika

 branscher och sektorer. Detta är också något som

 föreslagits av Datalagsutredningen som en del av

 det nya tillståndsfria systemet. Ett införande av

 en sådan ordning i det nuvarande systemet medför

 att de typer av register för vilka Datainspektionen

 utfärdat bransch- eller sektorsföreskrifter kan

 undantas från tillståndsplikt. Detta bör på sikt

 leda till att resurser frigörs för

 Datainspektionens tillsynsverksamhet. En sådan

 ordning ligger också i linje med vad

 Datainspektionen i sitt remissyttrande föreslagit

 skall gälla i väntan på en ny datalag.

 Ett system med bransch- och sektorsvisa regler för

 ADB-hantering av personuppgifter överensstämmer

 också med den lagstiftningsteknik som återfinns i

 de modernare nationella datalagar som kommit under

 senare tid t.ex. i Nederländerna. Även

 EG-kommissionens förslag till dataskyddsdirektiv

 förutsätter en sektors- och branschvis reglering.

 Förutom de verksamheter som redan i dag handläggs

 inom ramen för det förenklade tillståndsförfarandet

 torde en bransch- och sektorsvis reglering av

 registreringen av personuppgifter kunna utsträckas

 till flera områden. Enligt de undersökningar som

 Datalagsutredningen gjort torde i vart fall upp

 emot tre fjärdedelar av alla register kunna

 omfattas av en sådan mera rutinmässig och i förväg

 reglerad ordning. Detta kommer med tiden att

 möjliggöra en inte oväsentlig minskning av

 Datainspektionens nuvarande tillståndsprövning.

 Bransch- och sektorsvisa föreskrifter kommer också

 att leda till en ökad förutsebarhet om vilka krav

 som ställs på de registeransvariga från

 integritetsskyddssynpunkt. Ett regelverk som är

 preciserat och anpassat till den direkta

 verksamheten gör det enklare för konstruktörer av

 nya datasystem att beakta

 integritetsskyddsaspekterna. Lösningar som inte

 uppfyller kraven på ett fullgott integritetsskydd

 kan därigenom på ett tidigt stadium avfärdas och

 inte som i dag kanske leda till ett avslagsbeslut

 från Datainspektionen.

 Den förordade delreformen förutsätter att

 Datainspektionen kan ges formell kompetens att

 utfärda generella föreskrifter för registrering av

 personuppgifter. För att skapa sådana möjligheter

 krävs ändringar i regeringsformens regler om

 normgivningsmakten. Regeringen kommer att behandla

 frågan om grundlagsändringar i avsnitt 5.2.

 Regeringen avser att under våren 1994 komplettera

 det förslag till grundlagsändringar som läggs fram

 i denna proposition med förslag om ändringar i

 datalagen grundade på Datalagsutredningens

 slutbetänkande. I förslaget om ändringar i

 datalagen skall de närmare förutsättningarna

 preciseras för när Datainspektionen skall kunna

 utfärda bransch- och sektorsföreskrifter. Vidare

 skall möjligheter skapas för att kunna undanta de

 register som reglerats genom bransch- eller

 sektorsvisa regler från tillståndsplikt. Även andra

 ändringar i datalagen kommer att övervägas i syfte

 att förenkla Datainspektionens arbete och för att

 stärka inspektionens möjligheter att på ett

 effektivt sätt värna om de enskildas personliga

 integritet.

 För att minska Datainspektionens arbetsbörda är

 avsikten att den nuvarande skyldigheten för

 regering och riksdag att inhämta yttrande från

 inspektionen enligt 2 a § datalagen avskaffas.

 Enligt bestämmelsen skall yttrande inhämtas innan

 ett nytt s.k. statsmaktsregister inrättas eller om

 sådana ändringar görs i ett befintligt register

 vilka är att jämställa med inrättandet av ett nytt

 register. Den nuvarande ordningen är i vissa fall

 onödigt formell. Detta särskilt i de fall när

 Datainspektionen strax innan ett yttrande inhämtas

 i ett remissvar tillstyrkt den ändring som

 föreslås. I stället bör den allmänna regeln i 7

 kap. 2 § RF tillämpas som innebär att regeringen

 vid beredning av regeringsärenden skall inhämta

 behövliga upplysningar och yttranden från berörda

 myndigheter. Formellt yttrande från

 Datainspektionen kan då inskränkas till de fall när

 sådant behövs.

 Vidare förbereds förslag som skall ge

 Datainspektionen ökade möjligheter att kunna

 ingripa mot personregistrering som sker i strid med

 datalagen. Datainspektionen kan enligt 18 §

 datalagen, om ett integritetsintrång inte kan

 åtgärdas på annat sätt, förbjuda fortsatt förande

 av personregister. En överträdelse av ett sådant

 förbud är straffsanktionerat och kan alltså i

 efterhand föranleda åtal. Inspektionen har i dag

 inte någon möjlighet att förena ett sådant förbud

 med en sanktion. För att skapa förutsättningar för

 att Datainspektionen på ett effektivt och

 kraftfullt sätt skall kunna förhindra pågående

 integritetsintrång bör inspektionen ha möjlighet

 att kunna förena ett sådant beslut med ett

 vitesföreläggande.

 Slutligen kan nämnas att det bör föreslås att

 Datainspektionens beslut skall överklagas till

 allmän förvaltningsdomstol och inte som i dag till

 regeringen. En sådan ordning ligger i linje med

 bl.a. det arbete som sedan flera år pågår inom

 regeringskansliet i syfte att minska regeringens

 befattning med förvaltningsärenden.

 5 Ändringar i 8 kap. 7 § regeringsformen Bakgrund

 I 8 kap. regeringsformen, RF, (senast omtryckt

 1991:1503) regleras normgivningsmakten genom regler

 som fördelar behörigheten att meddela föreskrifter

 mellan riksdagen, som stiftar lag, och regeringen

 som beslutar förordningar.

 Enligt 8 kap. 3 § första stycket RF skall

 föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och

 det allmänna, som gäller åligganden för enskilda

 eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga

 eller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag.

 I 8 kap. 5 § andra meningen RF anges att

 föreskrifter om kommunernas befogenheter och

 åligganden skall meddelas genom lag.

 Enligt 8 kap. 7 § RF kan riksdagen utan hinder av

 3 och 5 §§ genom delegering till regeringen

 överlåta vissa särskilt angivna delar av

 normgivningskompetensen på det offentligrättsliga

 området. I 8 kap. 7 § räknas de olika områden upp

 inom vilka möjlighet till delegering finns.

 Lagrummet är förhållandevis allmänt hållet och

 förutsätter att det i varje enskilt

 lagstiftningsärende tas närmare ställning till det

 berörda bemyndigandets omfattning. Om riksdagen

 utnyttjar sin rätt till delegering till regeringen,

 kan riksdagen enligt 8 kap. 11 § RF medge att

 regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller

 kommun att meddela bestämmelser i ämnet

 (subdelegering).

 5.1 Normgivningsfrågor på dataskyddsområdet

 Regeringens förslag: Genom en ändring i

 regeringsformen öppnas en möjlighet för regeringen

 att efter bemyndigande i lag delegera normgivnings-

 kompetensen i fråga om ADB-behandling av

 personuppgifter till Datainspektionen.

 Utredningens förslag om ändringar i 8 kap. 7 §

 regeringsformen överenstämmer i huvudsak med

 regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av de få

 remissinstanser som uttryckligen tagit ställning

 till frågan, bl.a. Justitiekanslern, Domstols-

 verket, Riksåklagaren och Datainspektionen, godtar

 att Datainspektionen ges möjlighet att utfärda

 generella föreskrifter för olika branscher och

 sektorer. Dessa remissinstanser tillstyrker också

 förslaget om en grundlagsändring. Domstolsverket

 anför att integritetsskyddet för den enskilde och

 förutsebarheten för den registeransvarige skulle

 vinna betydligt på en regelutfyllnad på lägre nivå.

 Några remissinstanser uttrycker viss tveksamhet

 mot förslaget. Uppsala universitets juridiska

 fakultetsnämnd påtalar riskerna för en

 författningsmässig uttunning om Datainspektionen

 ges en omfattande förordningsmakt. Statskontoret är

 tveksam till att delegera föreskriftsrätt till

 Datainspektionen vad avser verksamhet inom stat och

 kommun och förordar att sådan verksamhet regleras i

 lag eller förordning. Andra pekar på vikten av att

 integritetskänsliga register inom den offentliga

 verksamheten författningsregleras.

 Landstingsförbundet har i detta sammanhang påpekat

 att det är viktigt att samma bestämmelser gäller,

 oavsett om uppgifterna registreras i offentlig

 eller privat regi.

 Göteborgs och Härnösands kommuner anser att

 Datainspektionen inte skall ges förordningsmakt

 över kommunerna. Enligt Härnösands kommun medger

 inte Europarådskonventionen om kommunal

 självstyrelse en sådan ordning. Även Svenska

 kommunförbundet, som principiellt motsätter sig att

 normgivningskompetens delegeras till statliga

 myndigheter, ifrågasätter om förslaget står i

 överensstämmelse med denna konvention. Varbergs

 kommun avstyrker förslaget med motiveringen att en

 delegering av normgivningsrätten strider mot 2 kap.

 3 § RF. Industriförbundet och Svenska

 Arbetsgivareföreningen avstyrker en omfattande

 detaljreglering och ett överdrivet införande av

 tvingande regler och anför att allmänna råd många

 gånger torde kunna ersätta föreskrifter.

 Flera remissinstanser, bl.a. Finansinspektionen

 och Svenska Bankföreningen, påpekar vikten av att

 Datainspektionens föreskrifter tas fram i samråd

 med den bransch som skall regleras.

 Skälen för regeringens förslag: En ordning där

 Datainspektionen ges möjligheter att utfärda

 generella föreskrifter förutsätter att riksdagen

 bemyndigar regeringen eller den myndighet som

 regeringen bestämmer att närmare reglera vad som

 skall gälla för inrättande och förande av

 personregister utöver bestämmelserna i datalagen

 och i särskilda registerförfattningar.

 De nuvarande bestämmelserna om normgivningsmakten

 i 8 kap. RF sätter emellertid en gräns för

 möjligheterna att delegera en sådan föreskriftsrätt

 till Datainspektionen. Mot bakgrund av innehållet i

 8 kap. 5 och 7 §§ torde det inte vara möjligt att i

 datalagen delegera normgivningsmakt avseende det

 kommunala eller landstingskommunala området. Inte

 heller den privata verksamhet som inte kan räknas

 som näringsverksamhet enligt 8 kap. 7 § 3 RF faller

 inom det delegeringsbara området. Ett bemyndigande

 i datalagen för Datainspektionen att utfärda

 föreskrifter torde således i dag endast kunna avse

 registrering av personuppgifter inom statlig

 verksamhet (jfr 8 kap. 13 § RF) och

 näringsverksamhet.

 Möjligheterna för Datainspektionen att kunna

 utfärda bransch- och sektorsföreskrifter måste

 syfta till att skapa enhetliga regler för ett

 starkt integritetsskydd oavsett var registreringen

 av personuppgifter sker. Detta inte minst mot

 bakgrund av det ökande informationsflödet i

 samhället. Det ligger också ett stort värde i att

 systemet är så beskaffat att det inte råder några

 oklarheter i konstitutionellt hänseende i vilken

 utsträckning Datainspektionen har rätt att utfärda

 föreskrifter till datalagen. Möjligheterna att

 kunna delegera normgivningskompetensen på

 integritetsskyddsområdet bör således gälla såväl

 privat som statlig och kommunal verksamhet.

 Regeringen föreslår därför att 8 kap. 7 § RF

 ändras så, att till uppräkningen i paragrafen fogas

 ämnet "skydd för personlig integritet vid

 registrering av uppgifter med hjälp av automatisk

 databehandling".Regeringen kommer senare att

 föreslå att denna grundlagsändring följs upp med

 ändringar i datalagen där det noga preciseras inom

 vilka ramar normgivningsmakten kan delegeras.

 Bestämmelsen i 2 kap. 3 § andra stycket RF sätter

 därvid en gräns för vad som är delegeringsbart.

 Enligt bestämmelsen skall varje medborgare i den

 utsträckning som närmare anges i lag skyddas mot

 att hans personliga integritet kränks genom att

 uppgifter om honom registreras med hjälp av ADB. Av

 förarbetena framgår att bestämmelsen riktar sig

 till lagstiftaren som åläggs att vara aktiv genom

 att stifta och vidmakthålla en datalagstiftning.

 Det uttalas vidare där att grundlagsbestämmelsen

 inte hindrar regeringen och andra myndigheter från

 att meddela dataskyddsbestämmelser (prop.

 1987/88:57 s. 11), något som en remissinstans har

 hävdat.

 Vad som nu är aktuellt är att Datainspektionen

 skall kunna meddela föreskrifter som till sin typ

 står nära verkställighetsföreskrifter och som

 kompletterar datalagens skydd för den personliga

 integriteten. Det är fråga om att successivt

 ersätta ett administrativt tillståndssystem med en

 författningsreglerad ordning, inte att förändra

 nivån på integritetsskyddet enligt lagen.

 Ett par remissinstanser har motsatt sig att

 Datainspektionen skall ges möjligheter att kunna

 utfärda generella föreskrifter för kommunerna. En

 sådan begränsning kan dock inte motiveras från

 integritetsskyddssynpunkt. Registreringen av de

 mest integritetskänsliga personuppgifterna sker

 till stor del inom den kommunala och

 landstingskommunala verksamheten t.ex. inom

 socialtjänsten och hälso- och sjukvården. Med de

 pågående organisations- och verksamhetsförändringar

 i form av decentralisering och konkurrensutsättning

 som sker inom dessa sektorer anser regeringen i

 likhet med Landstingsförbundet att det är viktigt

 att det skapas enhetliga förutsättningar för den

 närmare regleringen av integritetsskyddet vid

 registrering av personuppgifter oavsett om

 uppgifterna registreras i privat eller offentlig

 regi. Behovet av att förenkla tillståndshanteringen

 för kommunala personregister har också lett till

 att Datainspektionen bl.a. utfärdat föreskrifter om

 ett förenklat ansökningsförfarande för vissa

 personregister i kommunal verksamhet (DIFS 1990:2).

 Vad det handlar om är närmast att förenkla

 hanteringen av personregister för bl.a. kommunerna.

 Regeringen vill i detta sammanhang för sin del slå

 fast att den Europeiska konventionen om kommunal

 självstyrelse inte kan ges en så vid tolkning som

 framförts av vissa remissinstanser. Konventionen,

 som syftar till att fastlägga de grundläggande

 förutsättningarna för kommunal självstyrelse, kan

 inte anses utgöra ett hinder mot att en statlig

 myndighet ges möjligheter att utfärda föreskrifter

 på ett område som i dag ligger utanför den

 kommunala föreskriftsmakten.

 Framtagandet av bransch- och sektorsvisa regler

 för ADB-registrering av personuppgifter förutsätter

 som flera remissinstanser påtalat givetvis ett

 ingående samråd med företrädare för den bransch

 eller sektor som skall regleras. Utan sådana

 kontakter med den verksamhet som skall regleras

 torde det inte vara möjligt för Datainspektionen

 att kunna utfärda preciserade och fungerande

 föreskrifter. Ett sådant samrådsförfarande måste

 även ske enligt reglerna i begränsningsförordningen

 (1987:1347). I förordningen föreskrivs att en

 myndighet, innan den beslutar en regel, skall

 utreda bl.a. dess kostnadsmässiga konsekvenser.

 Dessutom skall företrädare för dem vars verksamhet

 berörs av den tänkta regeln beredas tillfälle att

 yttra sig. Skulle regeln antas leda till inte

 oväsentligt ökade kostnader, måste myndigheten i

 princip inhämta yttrande från regeringen. Ett

 samrådsförfarande tillämpas redan i dag av

 Datainspektionen vid framtagandet av inspektionens

 föreskrifter om de förenklade ansöknings-

 förfarandena.

 Regeringen vill poängtera att möjligheten till en

 delegerad normgivningskompetens på

 integritetsskyddsområdet inte kommer att förändra

 den nuvarande inriktningen i syfte att ta fram

 särskilda registerförfattningar för

 integritetskänsliga personregister. I proposition

 1990/91:60 om offentlighet, integritet och ADB

 uttalas att en målsättning bör vara att register

 med ett stort antal registrerade och ett särskilt

 känsligt innehåll skall regleras i lag (prop. s.

 58). När propositionen behandlades av

 konstitutionsutskottet i betänkandet 1990/91:KU11

 anförde utskottet att det allmänt sett är av stor

 betydelse att en författningsreglering av

 ADB-register kommer till stånd i syfte att stärka

 skyddet för de registrerades integritet i samband

 med nödvändig registrering av känsliga uppgifter i

 myndighetsregister. Utskottet delade den

 uppfattning som framfördes i propositionen att

 register hos kommunerna, landstingskommunerna,

 Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen bör

 regleras i särskilda registerlagar. Likaså ansåg

 utskottet att det krävs ingående överväganden i

 fråga om vilka register inom dessa områden som bör

 lagregleras (bet. s. 11). Arbetet med att ta fram

 registerlagar för integritetskänsliga

 personregister fortgår. Nu senast har regeringen

 den 23 september 1993 med utgångspunkt i de

 återgivna uttalandena beslutat tillkalla en

 kommitté för att utreda och lägga fram förslag till

 en författningsreglering av personregister inom

 hälso- och sjukvårdens område (dir. 1993:111). Att

 delegera normgivningskompetensen till

 Datainspektionen skall inte ses som en ersättning

 för dessa registerförfattningar utan som en

 utfyllnad och ett komplement till dem.

 Slutligen vill regeringen understryka att

 regeringen kommer att uppmärksamt följa hur

 Datainspektionen utnyttjar ett kommande

 bemyndigande att meddela dataskyddsföreskrifter,

 bl.a. därför att det behövs fortsatta överväganden

 av datalagstiftningens framtida utformning.

 5.2 Normgivningsfrågor på miljöområdet

 Regeringens förslag: Området inom vilket

 regeringen, efter bemyndigande i lag, genom

 förordning kan meddela föreskrifter ändras genom

 att ett nytt ämnesområde, återanvändning och åter-

 vinning av material, tillförs.

 Kommitténs förslag: Miljöskyddskommittén har

 föreslagit att 8 kap.

 7 § första stycket RF ändras genom att uppräkningen

 i paragrafens fjärde punkt kompletteras med

 "hushållning med naturresurser".

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har

 inte yttrat sig över förslaget.

 Justitieombudsmannen har, för det fall miljöbalken

 införs och ändring är nödvändig, inte något att

 invända mot kommitténs förslag. Uppsala

 universitets juridiska fakultetsnämnd har avstyrkt

 förslaget till ändring. Nämnden har anfört att

 förslaget inte är välbetänkt och att de

 konstitutionella implikationerna blir betydligt mer

 omfattande än vad kommittén förmodligen har menat.

 Eftersom miljön och naturresurserna utgör den

 egentliga basen även för ekonomin skulle den

 föreslagna överföringen från riksdagen av

 normgivningen medföra att betydande delar av den

 reglering avseende egendom och enskildas

 förhållanden m.m. som nu kräver riksdagens

 lagstiftning togs bort från lagstiftaren. Detta är

 inte nödvändigt sett från miljösynpunkt och

 antagligen inte heller ens lämpligt.

 Riksantikvarieämbetet förespråkar en ändring i

 regeringsformen för att ge länsstyrelsen en

 effektivare möjlighet att utfärda föreskrifter för

 fornlämningar.

 Skälen för regeringens förslag: Miljöproblemen har

 under det senaste decenniet ändrat karaktär. Ett

 grundläggande problem är att samhällets

 materialhantering i dag oftast är enkelriktad, från

 utvinning av råvara till slutligt omhändertagande

 av avfall. För att uppnå en långsiktigt hållbar

 utveckling fordras ett effektivt resursutnyttjande.

 Detta åstadkoms främst genom återanvändning och

 återvinning. Åtgärderna tar ofta sikte på att

 minska avfallets farlighet. För att främja en

 kretsloppsanpassad samhällsutveckling krävs

 därutöver åtgärder för att förebygga att avfall

 uppkommer. För att åstadkomma ett sådant resultat

 krävs ofta föreskrifter som ryms inom uttrycket

 miljövård i 8 kap. 7 § RF. Intresset har dock i

 allt större utsträckning riktats mot hushållning,

 både vad gäller naturresurser och de varor som är i

 omlopp. Viktigt i detta sammanhang är att sträva

 mot minskade avfallsvolymer. För att åstadkomma

 minskade avfallsmängder och ökad sparsamhet med

 råvaror och energi har i renhållningslagen

 (1979:596) införts bestämmelser om återanvändning

 och återvinning. Riksdagen antog, som ett led i att

 åstadkomma en förbättring i detta avseende, under

 våren 1993 regeringens proposition (prop.

 1992/93:180, bet. 1992/93:JoU14, rskr. 1992/93:344)

 Om riktlinjer för en kretsloppsanpassad

 samhällsutveckling. Det kretsloppssamhälle som

 förslagen i propositionen syftar till skall medföra

 ökad resurssnålhet och en minskad miljöbelastning

 och skall också bidra till att bevara den

 biologiska mångfalden. För att uppnå de mål som

 fastlagts i propositionen har ett producentansvar

 lagfästs genom ändringar i renhållningslagen. De

 nya reglerna om producentansvar i renhållningslagen

 liksom andra bestämmelser i lagen innehåller be-

 myndiganden för regeringen att utfärda

 föreskrifter. Som exempel kan nämnas att

 föreskrifter kan meddelas om producentens

 skyldighet att i vissa fall se till att avfallet av

 varor eller förpackningar bortforslas, återanvänds,

 återvinns eller omhändertas på sådant sätt som kan

 krävas för en miljömässigt godtagbar

 avfallshantering (6 b § renhållningslagen) och om

 sortering av avfall vid källan, när det är av

 betydelse från återanvändnings-, återvinnings-

 eller miljövårdssynpunkt (8 §).

 Bl.a. de bestämmelser som nu nämnts om

 avfallshantering och producentansvar föreslås av

 Miljöskyddskommittén i betänkandet Miljöbalk (SOU

 1993:27), att införas i den av kommittén föreslagna

 miljöbalken. Vidare kommer det enligt förslaget att

 i miljöbalken finnas ytterligare bemyndiganden för

 regeringen att meddela föreskrifter om exempelvis

 miljöfarlig verksamhet, kemiska och biotekniska

 produkter samt avfall. Enligt regeringsformen finns

 det stöd för delegation av normgivningskompetensen

 inom bl.a. natur- och miljövårdens område.

 Kommittén är emellertid tveksam till om begreppet

 miljövård, även med en vidsträckt tolkning, är

 avsett att omfatta främjandet av en långsiktigt god

 hushållning med naturresurserna.

 Miljöskyddskommitténs förslag förutsätter att det

 finns ett behov av att generella föreskrifter skall

 kunna meddelas av regeringen även i

 hushållningsfrågor. Kommittén har föreslagit att

 orden "hushållning med naturresurser" förs in i RF.

 Detta uttryck för närmast tankarna till den fysiska

 riksplaneringen. Det har emellertid inte framkommit

 några skäl för att införa föreskrifter enligt 8

 kap. 7 § RF inom det område som avses med 2 och 3

 kap. lagen (1987:12) om hushållning med naturresur-

 ser m.m., där reglerna om den fysiska

 riksplaneringen finns. Utvidgade möjligheter att

 meddela föreskrifter kan enligt regeringens mening

 i stället behövas för att främja återanvändning och

 återvinning av material.

 Föreskrifter om återanvändning och återvinning har

 hittills kunnat utfärdas i tillräcklig utsträckning

 med stöd av bemyndigandena att meddela föreskrifter

 om näringsverksamhet och miljövård. Ett skäl till

 detta är att 8 kap. 7 § RF har en stor räckvidd i

 frågor som omfattar ekonomisk verksamhet. Det före-

 kommer även viss överlappning mellan olika ämnesom-

 råden i 8 kap. 7 §. Så till vida bör det tidigare

 nämnda bemyndigandet i 6 b § renhållningslagen

 rörande producentansvar kunna återföras både på vad

 som i 8 kap. 7 § anges om delegeringsämnena

 näringsverksamhet och miljövård.

 Även vid sidan av föreskrifter som utfärdas i

 syfte att åstadkomma en effektivare hushållning med

 ämnen och material och som ryms inom begreppen

 näringsverksamhet och miljövård, kan det emellertid

 finnas behov av möjligher att delegera kompetensen

 att meddela föreskrifter till regeringen. Det är

 främst fråga om åtgärder som syftar till att främja

 återanvändning och återvinning som i sin tur leder

 till ett resurssnålt samhälle. För att åstadkomma

 produktions- och konsumtionsmönster inom slutna

 kretslopp kommer regler av bl.a. det slaget att bli

 allt vanligare. Detta har kommit till uttryck när

 regeringen i propositionen 1992/93:180 om

 riktlinjer för en kretsloppsanpassad samhälls-

 utveckling konstaterade att den ekonomiska och

 tekniska utvecklingen skapar goda möjligheter för

 omställning till mindre resurskrävande och

 miljöbelastande produktions-, energi- och trans-

 portssystem.

 Åtgärder för att fullfölja de riktlinjer som

 antagits för miljöpolitiken behöver alltså inte

 alltid vara hänförliga till miljövårdens område.

 För att åstadkomma en effektivare hushållning med

 ämnen, material och naturresurser måste hänsyn tas

 till olika faktorer som miljö, ekonomi och teknik

 varefter en samlad bedömning måste göras. Som redan

 framhållits torde 8 kap. 7 § RF i stor utsträckning

 medge möjligheter att meddela föreskrifter på de nu

 aktuella områdena eftersom det är fråga om

 regleringar som i vidare bemärkelse ofta avser

 näringsverksamhet. Till detta kommer naturligtvis

 att föreskrifter på området ofta har sin grund i

 miljövården. För att åstadkomma den

 kretsloppsanpassade samhällsutvecklingen som

 riksdagen har ställt sig bakom är det nödvändigt

 att även de enskilda aktivt påverkar val och

 hantering av varor. Även kommunerna har en viktig

 roll att spela i kretsloppssammanhang. I vissa

 frågor är de riktlinjer som angetts för

 miljöpolitiken beroende av att föreskrifter,

 utanför såväl den egentliga miljövårdens område som

 det område som täcks av näringsverksamhet, kan

 riktas mot näringsidkare, enskilda och kommunerna.

 Offentligrättsliga föreskrifter som tar sikte på

 mellanhavanden mellan näringsidkare och konsumenter

 omfattas av området för näringsverksamhet. I den

 mån föreskrifter som rör ekonomiska förhållanden

 tar direkt sikte på enskilda kan dock svårligen

 begreppet näringsverksamhet åberopas till stöd för

 ett bemyndigande (jfr prop. 1977/78:75 s. 144-145

 och prop. 1978/79:195 s. 63). Liknande frågor kan

 uppstå för kommunerna. Det är knappast heller

 möjligt att meddela det slags detaljerade

 föreskrifter som kan behövas i lag.

 För att föreskrifter i syfte att åstadkomma en

 kretsloppsanpassad samhällsutveckling och som bl.a.

 rör ekonomiska förhållanden skall kunna beslutas av

 regeringen eller någon annan myndighet föreslås

 därför att återanvändning och återvinning av

 material läggs till uppräkningen av ämnen i 8 kap.

 7 § 3.

 5.3 Normgivningsfrågor på plan- och byggområdet

 Regeringens förslag: Regeringen ges möjlighet att

 efter bemyndigande i lag genom förordning meddela

 föreskrifter om tillståndsplikt i fråga om åtgärder

 med byggnader och anläggningar.

 Plan- och byggutredningen: Plan- och bygglagen

 (1987:10), PBL, trädde i kraft den 1 juli 1987. Den

 viktigaste nyheten i PBL var decentraliserandet

 till kommunerna av ansvaret för beslut om fysisk

 planering och lokalisering av bebyggelse. Andra

 viktiga ambitioner med PBL var bl.a. ett utökat

 medborgarinflytande och förenklingar för den

 enskilde.

 Den 26 november 1992 tillkallade regeringen (dir.

 1992:104) en särskild utredare med uppdrag att göra

 en bred översyn av plan- och bygglagstiftningen.

 Utredningen antog namnet Plan- och byggutredningen.

 Översynen skall göras mot bakgrund av vunna

 erfarenheter av PBL-reformen och de nya

 förutsättningar som samhällsutvecklingen inneburit

 för planeringen av mark- och vattenanvändningen och

 för byggandet. I direktiven pekas också på att de

 erfarenheter som vunnits tyder på att reformen på

 vissa punkter ännu inte fått sitt genombrott. Detta

 gäller bl.a. i fråga om lättnader för den enskilde

 som förutsätter kommunala beslut. Enligt direktiven

 skall utredaren dels överväga om bygglovsprövningen

 i nuvarande form behöver behållas inom detaljplane-

 områden i vissa fall, dels belysa möjligheterna att

 begränsa bygglovsprövningen, framför allt på lands-

 bygden.

 Plan- och byggutredningen lade den 8 oktober 1993

 fram delbetänkandet Anpassad kontroll av byggandet

 (SOU 1993:94). Betänkandet är nu ute på remiss.

 Det förslag till ändring av plan- och bygglagen

 som utredaren presenterat i delbetänkandet innebär

 bl.a. att den nuvarande tillståndsprövningen

 (bygglovet) endast skall avse en prövning av

 lokaliseringen. Beslut om den närmare placeringen

 och utformningen av byggnader m.m. samt den

 tekniska kontrollen föreslås ske i ett fristående

 förfarande.

 Den del av utredarens förslag som är aktuell i

 förevarande lagstift-ningsärende är förslaget till

 reglering av tillståndsplikten i områden utanför

 detaljplan. Denna tillståndsplikt bör enligt

 utredaren kunna varieras mycket mer än i dag. För

 detta krävs att kommunerna ges ett effektivt och

 lämpligt verktyg för en sådan anpassning. Enligt

 förslaget skall undantag från tillståndsplikt att

 uppföra byggnader kunna gälla sådana åtgärder

 utanför detaljplanelagt område där kommunen anser

 att tillståndsplikt inte är nödvändig. Kommunerna

 föreslås kunna reglera sådana frågor genom

 föreskrifter i översiktsplanen. Enligt utredaren är

 förslaget ägnat att förenkla kommunernas planarbete

 samtidigt som den enskildes frihet kan öka.

 Översiktsplanen är enligt utredaren ett instrument

 i vilket det borde vara möjligt att variera och

 lokalt anpassa tillståndspliktens omfattning med

 hänsyn till olika områdens karaktär.

 För att genomföra utredarens förslag krävs

 ändringar i PBL. De ändringar som föreslås av

 utredaren är dels en ändrad lydelse av den

 bestämmelse i vilken innehållet i översiktsplanen

 regleras, dels bemyndiganden för regeringen eller

 de kommuner som regeringen bestämmer att meddela

 föreskrifter om i vilka fall åtgärder kräver

 tillstånd enligt lagen.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande

 lydelse av plan- och bygglagen är översiktsplanen

 inte bindande. För att Plan- och byggutredningens

 förslag om en förenklad och för den enskilde mer

 förutsebar reglering skall kunna genomföras krävs

 att bindande beslut i fråga om tillståndspliktens

 omfattning kan meddelas i översiktsplanen. Ett

 dylikt förfarande innebär normgivning (jfr bl.a.

 uttalanden av dåvarande departementschefen och

 Lagrådet i prop. 1985/86:1 s. 89). Det saknas stöd

 i regeringsformen för sådan normgivning. Ett

 genomförande av den föreslagna ändringen i plan-

 och bygglagen kräver således en ändring av de

 bestämmelser i 8 kap. 7 § RF som reglerar

 delegering av normgivningskompetensen.

 Ändringen bör enligt regeringens mening ske genom

 tillägg av orden "tillståndsplikt i fråga om

 åtgärder med byggnader och anläggningar". Därigenom

 kan regeringen i lag få bemyndigande att genom

 förordning meddela föreskrifter om tillståndsplikt

 för byggande, rivning och andra åtgårder med

 byggnader och anläggningar. Exempel på vad som

 avses med anläggningar finns i 8 kap. 2 § plan- och

 bygglagen. Regeringen vill understryka att

 bemyndigandet enbart är avsett att tillämpas för

 att möjliggöra för kommunerna att i översiktsplanen

 föreskriva om åtgärder kräver tillstånd enligt

 plan- och bygglagen eller inte. Det är således

 endast fråga om föreskrifter av administrativ

 karaktär.

 När det gäller tillämpningen av beredningskravet i

 7 kap. 2 § RF kan konstateras att det bemyndigande

 som krävs för att genomföra Plan- och

 byggutredningens förslag inte har remissbehandlats

 i detta sammanhang. Emellertid är den föreslagna

 ändringen i 8 kap. 7 § RF inte direkt tillämplig

 utan kräver för sitt genomslag ytterligare

 lagstiftning, nämligen ändringar i plan- och

 bygglagen. Remissbehandlingen av betänkandet

 Anpassad kontroll av byggandet (SOU 1993:94) i vari

 sådana ändringar föreslås, pågår och regeringen har

 för avsikt att lägga fram en proposition i ämnet

 under våren 1994. Denna proposition kommer således

 att kunna beaktas av riksdagen i samband med att

 slutlig ställning tas i den nu aktuella grundlags-

 frågan.

 6 Resning och återställande av försutten tid på

 förvaltningsrättens område-

 Regeringens förslag: I regeringsformen öppnas en

 möjlighet att genom lag bestämma att lägre

 domstolar än Regeringsrätten får bevilja resning

 och återställande av försutten tid inom för-

 valtningsrätten.

 Den särskilde utredarens förslag: Överensstämmer i

 sak med regeringens.

 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom

 Sveriges advokatsamfund tillstyrker att även lägre

 domstolar än Regeringsrätten skall kunna få bevilja

 resning och återställande av försutten tid eller

 lämnar förslaget utan erinran på den punkten.

 Skälen för regeringens förslag: Rättskipningen vid

 Högsta domstolen och Regeringsrätten reformerades

 år 1971 (prop. 1971:30). Målsättningen för reformen

 var att de båda domstolarna skulle utgöra

 prejudi-katinstanser, dvs. de skulle ha att svara

 för vägledande avgöranden. Reglerna kom till

 uttryck bl.a. genom att det för överprövning i de

 båda domstolarna normalt skulle krävas att de

 beviljade tillstånd till prövning (dispens). Vid

 sidan av överprövningsuppgifterna skulle Högsta

 domstolen och Regeringsrätten liksom tidigare ha

 att pröva frågor om bl.a. resning och återställande

 av försutten tid.

 De grundläggande bestämmelserna om Högsta

 domstolens och Regeringsrättens roll när det gäller

 resning och återställande av försutten tid finns i

 11 kap. 11 § RF. Enligt det lagrummet är det

 Regeringsrätten som beslutar om sådan åtgärd när

 fråga är om ett ärende för vilket regeringen, en

 förvaltningsdomstol eller en förvaltningsmyndighet

 är högsta instans.

 Enligt regeringsformen i dess ursprungliga lydelse

 skulle i annat fall resning och återställande av

 försutten tid beviljas av Högsta domstolen. Genom

 lagändring år 1988 (prop. 1987/88:58, bet.

 1987/88:KU35, rskr. 1987/88:168, bet. 1988/89:KU2,

 rskr. 1988/89:11, SFS 1988:1440) öppnades en

 möjlighet att i lag föreskriva att i stället för

 Högsta domstolen en annan domstol som icke är

 förvaltningsdomstol skall få bevilja åtgärden.

 Samma år (prop. 1987/88:58, bet. 1988/89:JuU7,

 rskr. 1988/89:33, SFS 1988:1451) bestämdes bl.a.

 att hovrätterna skall pröva frågor om resning i

 vissa fall, främst när det gäller

 tingsrättsavgöranden. Frågor om återställande av

 försutten tid får prövas av en hovrätt bl.a. när

 det gäller en frist för överklagande till tingsrätt

 eller hovrätt. Hovrättens beslut kan överklagas

 till Högsta domstolen. Därvid gäller ett krav på

 prövningstillstånd.

 Syftet med 1988 års reform var att förbättra

 förutsättningarna för prejudikatbildningen i Högsta

 domstolen. I betänkandet Några frågor angående

 Regeringsrätten (SOU 1992:138) föreslår den

 särskilde utredaren att motsvarande reform nu

 genomförs på den förvaltningsrättsliga sidan, dvs.

 att för vissa fall beslutsfunktionen flyttas från

 Regeringsrätten till kammarrätterna.

 Regeringen kan konstatera att förslaget godtas av

 nästan alla remissinstanser. En remissinstans är

 emellertid kritisk och menar att man inte vinner

 någonting med förslaget när det gäller rättssä-

 kerhet eller kostnader. Detta är visserligen

 riktigt, om man begränsar blickfältet till de

 enskilda fallen, men regeringen anser att

 förslagets fördelar ligger på ett annat plan.

 Prövningen av en fråga angående ett extraordinärt

 rättsmedel förutsätter i många fall en ganska

 omfattande granskning av processmaterialet i det

 bakomliggande målet. Detta medför att prövningen

 kan vara arbetsbetungande. De extraordinära fallen

 är också relativt många. Av samtliga i

 Regeringsrättens årsbok för år 1990 upptagna 640

 fall var det sålunda 243 eller 38 % som i huvudsak

 avsåg endast extraordinära åtgärder. De

 extraordinära fallen har endast i en mycket

 begränsad omfattning betydelse för Regeringsrättens

 primära uppgift att svara för rättsbildningen genom

 prejudikat. Utvecklingen under senare tid är sådan

 att prövningen av nu avsedda frågor kommit att bli

 alltmer betungande för vår högsta allmänna

 förvaltningsdomstol.

 Erfarenheterna av den reform som skett på den

 allmänna domstolssidan när det gäller

 beslutsfunktionerna är goda. Man har utifrån dessa

 erfarenheter anledning räkna med att en reform på

 förvaltningssidan skulle komma att leda till en

 avsevärd avlastning av Regeringsrätten. Självklart

 uppnår man emellertid totalt sett inte några

 direkta besparingar för samhället. Det handlar ju

 om att ersätta en prövning med en annan som inte i

 sig kräver så mycket mindre resurser. Vad man

 vinner är att Regeringsrättens speciella kompetens

 kan utnyttjas på ett mera rationellt sätt.

 Regeringsrätten får möjligheter att ägna

 ytterligare tid och kraft åt sin huvuduppgift.

 Därmed förbättras förutsättningarna för en god

 prejudikatbildning och en sådan främjar den totala

 processekonomin i samhället.

 För en del fall vinner man också en ökad enkelhet.

 Det gäller bl.a. sådana fall där en part inte är

 säker på om ett avgörande får angripas med ett

 ordinärt rättsmedel eller med ett särskilt. En

 reform skulle innebära att det i ökad utsträckning

 var ett och samma organ som hade att svara för

 prövningen oavsett valet av rättsmedel.

 För att en nedflyttning skall kunna ske krävs

 emellertid av rättssäkerhetsskäl att

 förutsättningarna för en tillämpning av de berörda

 instituten lagregleras. Den särskilde utredaren har

 behandlat frågor om dessa förutsättningar i ett

 förslag till lag om särskilda rättsmedel inom

 förvaltningsrätten. En lagstiftning kan ske på

 grundval av det förslaget.

 Inte heller kostnadsaspekter lägger några hinder i

 vägen för en reform.

 Mot den nu redovisade bakgrunden synes klart att

 regeringsformen bör ändras så att även lägre

 förvaltningsdomstolar än Regeringsrätten kan beslu-

 ta om resning och återställande av försutten tid.

 Det bör i detta sammanhang framhållas att det inte

 i nuvarande läge kan bli aktuellt att föra ned

 beslutsfunktionen också till länsrätt.

 Lagtekniskt upptas i den särskilde utredarens

 förslag huvudregeln om Regeringsrättens och Högsta

 domstolens primära beslutsbefogenheter när det

 gäller de särskilda rättsmedlen i 11 kap. 1 §

 första stycket RF. I ett andra stycke av paragrafen

 upptar förslaget dels - i en första mening - en

 regel om att i lag kan bestämmas att resning och

 återställande av försutten tid får beviljas av en

 lägre domstol, dels - i en andra mening -en regel

 om att i lag även kan meddelas närmare bestämmelser

 om dessa institut. Flera remissinstanser har syn-

 punkter på den lagtekniska lösningen.

 Den nuvarande lydelsen av paragrafen utesluter

 möjligheten av att genom lag bestämma att en

 förvaltningsdomstol skall få besluta över frågor om

 resning och återställande av försutten tid på de

 allmänna domstolarnas område. Lydelsen ger dock

 möjligheter att genom lag bestämma att även en

 specialdomstol skall få besluta i sådana frågor

 (prop. 1987/88:58 s. 31). Den särskilde utredarens

 förslag är i det förra hänseendet mera öppet, i det

 senare mera slutet.

 Självklart skulle det vara olämpligt med en

 beslutsordning enligt vilken allmänna domstolar

 beslutade på förvaltningsdomstolarnas område och

 vice versa. En beslutsfunktion lagd på en

 specialdomstol skulle kunna bidra till att ansvars-

 bilden blev alltför splittrad.

 Det är visserligen inte nödvändigt att i

 regeringsformen uttryckligen gardera sig mot den

 typen av lösningar. Uppdelningen mellan de allmänna

 domstolarna och förvaltningsdomstolarna är dock av

 så grundläggande natur att man - som

 Regeringsrättens ledamöter förordat - även i fort-

 sättningen bör låta den återspeglas i

 regeringsformens bestämmelser om de särskilda

 rättsmedlen. Inte heller i övrigt bör nu göras

 större ändringar i regeringsformen än vad som

 direkt föranleds av att vissa extraordinära ärenden

 i enlighet med utredarens förslag bör flyttas ned

 från Regeringsrätten till lägre för-

 valtningsdomstol.

 Ändringar bör mot den nu angivna bakgrunden ske

 endast i 11 kap.

 11 § första stycket första meningen regeringsformen

 som avser de fall vilka med nu gällande ordning

 skall prövas av Regeringsrätten. Ändringarna bör ha

 den innebörden att det i lag skall kunna före-

 skrivas att prövningen i stället skall göras av en

 lägre förvaltningsdomstol. Det bör framhållas att

 det inte kan bli fråga om att tillåta en sådan

 domstol bevilja t.ex. resning av regeringens

 beslut.

 Utredningens sammanfattning av betänkandet

 En ny datalag (SOU 1993:10)

 Datalagsutredningen har haft i uppdrag att göra en

 översyn av datalagen (1973:289) från såväl saklig

 som lagteknisk synpunkt. Den svenska datalagen var

 den första nationella lagstiftningen i sitt slag

 och väckte berättigad uppmärksamhet vid sin

 tillkomst. Sedan dess har 20 år gått, vilket i

 dessa sammanhang är en mycket lång tid, utan att

 lagens grundläggande struktur har ändrats. Lagen

 får såväl innehållsmässigt som till sin tekniska

 utformning anses vara ganska föråldrad.

 Den nuvarande datalagen reglerar användningen av

 personregister. Med personregister förstås

 register, förteckning eller andra anteckningar som

 förs med hjälp av automatisk databehandling (ADB)

 och som innehåller personuppgift som kan hänföras

 till den som avses med uppgiften. Avgörande för

 frågan om datalagen över huvud taget är tillämplig

 på ett register är således huruvida registret förs

 med ADB eller inte. Register som förs med hjälp av

 annan teknik än ADB faller i dag utanför datalagens

 tillämpningsområde.

 För varje register skall finnas en

 registeransvarig. Därmed förstås den för vars

 verksamhet personregistret förs, om han förfogar

 över registret. Såväl fysiska som juridiska

 personer och myndigheter kan vara registeransva-

 riga. Med att förfoga över ett register avses

 närmast en befogenhet att överföra registrets

 innehåll till läsbar form. En registeransvarig

 måste också kunna påverka innehållet i registret

 genom att tillföra eller ändra de uppgifter som

 ingår i registret för att anses förfoga över det.

 Personregister får inrättas och föras endast av

 den som efter anmälan har fått licens av

 Datainspektionen. En sådan licens berättigar den

 registeransvarige att föra ett eller flera

 personregister.

 För vissa register, som bedöms innebära särskilda

 risker för otillbörligt intrång i enskilds

 personliga integritet, krävs utöver licens även ett

 särskilt tillstånd från Datainspektionen.

 Tillstånd behövs i regel för att inrätta och föra

 ett personregister som innehåller

 1) känsliga personuppgifter,

 2) omdömen om den registrerade,

 3) uppgifter om personer som saknar sådan

 anknytning till den registeransvarige som följer av

 medlemskap, anställning, kundförhållande eller

 något därmed jämförligt förhållande samt

 4) personuppgifter som inhämtats från något annat

 personregister (s.k. samkörning).

 En grundläggande förutsättning för att

 Datainspektionen skall kunna ge tillstånd att

 inrätta och föra personregister är att det inte

 finns anledning att anta att registreringen medför

 otillbörligt intrång i de registrerades personliga

 integritet.

 Finns det anledning anta att personuppgifter skall

 användas för ADB i utlandet, får uppgifterna lämnas

 ut endast efter medgivande av Datainspektionen.

 Sådant medgivande får lämnas endast om det kan

 antas att utlämnandet av uppgifterna inte kommer

 att medföra otillbörligt intrång i personlig

 integritet. Något medgivande behövs dock inte, om

 personuppgifter skall användas för ADB enbart i en

 stat som har anslutit sig till Europarådets

 konvention om skydd för enskilda vid ADB-behandling

 av personuppgifter.

 I datalagen finns allmänna bestämmelser om

 gallring av personuppgifter.

 Datainspektionen utövar tillsyn över att

 automatisk databehandling inte medför otillbörligt

 intrång i registrerads personliga integritet.

 Har förande av personregister medfört eller kan

 antas medföra otillbörligt intrång i personlig

 integritet kan Datainspektionen meddela villkor

 eller, om rättelse inte på annat sätt kan

 åstadkommas, förbjuda fortsatt förande av person-

 register eller återkalla meddelat tillstånd.

 Datainspektionens beslut får överklagas hos

 regeringen genom besvär.

 Enligt Datalagsutredningens förslag skall

 datalagen även i fortsättningen bara reglera sådan

 informationshantering som sker med hjälp av ADB.

 Liksom hittills skall lagen gälla både för den

 privata och offentliga sektorn. I övrigt innebär

 den föreslagna lagen mycket betydande förändringar

 i förhållande till vad som gäller i dag. De

 viktigaste förändringarna och nyheterna är

 följande.

 * Personregisterbegreppet, som har gett upphov

 till en hel del tolkningsproblem, slopas. Den

 nya datalagen blir tillämplig på behandling av

 personuppgifter. Med behandling förstås varje

 åtgärd som vidtas med personuppgifter genom ADB.

 Vissa undantag görs från huvudregeln, bl.a. tas

 ordbehandling och behandling som sker uteslu-

 tande för personligt bruk undan från lagens til-

 lämpnings-område.

 * Det blir lättare att avgöra vem som är

 registeransvarig, person-dataansvarig enligt

 utredningens terminologi, i system som används

 av flera. Endast den är persondataansvarig som

 bestämmer ändamålet med behandlingen, vilka

 personuppgifter som skall behandlas och hur de

 skall behandlas.

 * Systemet med licens och tillstånd avskaffas.

 Trots olika försök att rationalisera

 tillståndshanteringen och begränsa antalet till-

 ståndsärenden är arbetet med dessa ärenden så

 omfattande att Datainspektionen i stort sett

 inte hinner ägna sig åt några inspektioner ute

 på fältet. Den uteblivna tillsynen medför en

 bristande respekt för datalagens regler. Det kan

 t.ex. nämnas att det f.n. finns omkring 50 000

 meddelade licenser. Enligt utredningens

 beräkningar hade antalet bort vara mellan 500

 000 och 1 milj.

 * De resurser som frigörs genom att systemet med

 licens och tillstånd avskaffas skall användas

 för en intensifierad tillsyn, särskilt in-

 spektioner ute på fältet. En sådan tillsyn är

 enligt utredningens uppfattning det bästa sättet

 att upprätthålla ett gott integritetsskydd.

 * En förutsättning för att man skall kunna övergå

 till ett renodlat tillsynsförfarande är att

 datalagen ger en så utförlig reglering som

 möjligt av de förutsättningar som gäller för

 ADB-hantering av personnuppgifter. Det nuvarande

 begreppet otillbörligt intrång i personlig

 integritet, som aldrig har kunnat ges ett

 någorlunda preciserat innehåll, avskaffas. I

 stället införs regler för de olika momenten i

 informationsbehandlingen. I den nya datalagen

 finns bestämmelser om bl.a. den nödvändiga an-

 knytningen till ett ändamål, förutsättningarna

 för behandling av personuppgifter, vilka person-

 uppgifter som får behandlas, formen för samtycke

 från den enskilde, säkerhet och gallring.

 * Regleringen i den nya datalagen skall kunna

 kompletteras med bestämmelser som utfärdas av

 Datainspektionen och som avser olika branscher

 eller sektorer.

 * Ett system med anmälningsskyldighet för vissa

 persondataansvariga införs. En anmälan skall

 göras till Datainspektionen när vissa känsliga

 uppgifter behandlas med ADB. Anmälningarna skall

 ligga till grund för Datainspektionens tillsyn.

 Anmälningsförfarandet blir betydligt enklare och

 riktar sig mot betydligt färre persondata-ansva-

 riga än det nuvarande tillståndssystemet.

 * Liksom i dag skall personuppgifter få

 ADB-behandlas bara för bestämda ändamål.

 Ändamålet skall dock enligt utredningens förslag

 anges med större precision än enligt nuvarande

 datalag. Möjligheterna begränsas att använda

 personuppgifter som samlats in för ett ändamål

 för andra ändamål.

 * I den föreslagna lagen anges i sex olika punkter

 de alternativa grunder som ger rätt att

 ADB-behandla personuppgifter. En av grunderna är

 samtycke från dem som berörs av behandlingen.

 * När den enskildes samtycke behövs för en viss

 ADB-behandling skall det vara ett uttryckligt

 samtycke. Passivitet eller s.k. konkludent

 handlande kommer inte att vara tillräckligt.

 * För känsliga personuppgifter, t.ex. politisk

 uppfattning, sjukdom, hälsotillstånd eller olika

 slags omdömen, kommer särskilda regler att

 gälla. Enligt dessa bestämmelser får de känsliga

 uppgifterna ADB-behandlas bara om, när samtycke

 inte föreligger, det finns särskilt stöd i

 författning för behandlingen. Det kommer att

 behövas åtskilliga sådana författningar,

 särskilt på den offentliga sidan.

 * I några paragrafer i den föreslagna datalagen

 ges sådant särskilt författningsstöd i fråga om

 behandling av känsliga uppgifter på forsknings-

 området och hos arbetsgivare. Dessa bestämmelser

 anger alltså de förutsättningar som måste

 föreligga för att känsliga uppgifter, utan

 samtycke från de berörda enskilda, skall få

 ADB-behandlas för forskningsändamål och i

 förhållandet mellan arbetsgivare samt arbets-

 tagare och arbetssökande. På forskningsområdet

 avses bestämmelserna tillgodose den viktiga

 registerforskningen.

 * En uttrycklig regel om förbud för den

 persondataansvarige att ADB-behandla

 personuppgifter för direktreklamändamål i strid

 med den enskildes önskan tas in i datalagen.

 * Särskilda regler införs i datalagen som klargör

 hur de intressen som följer av

 tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihets-

 grundlagen skall avvägas mot integritetsin-

 tressena.

 * Vid gallring av personuppgifter som utgör allmän

 handling hos myndigheter kan

 integritetsintressena komma i konflikt med

 intresset att bevara uppgifterna, t.ex. för

 framtida användning inom forskningen. En

 särskild bestämmelse i utredningens förslag till

 datalag anger hur den avvägningen skall ske.

 * Bestämmelserna i den gällande datalagen om

 överföring av personuppgifter till utlandet för

 ADB-behandling av uppgifterna där har berörts i

 det föregående. Enligt utredningens förslag

 skall överföring utan särskilt medgivande kunna

 ske till en stat som visserligen inte har

 anslutit sig till Europarådets konvention men

 som har ett integritetsskydd som motsvarar det

 som följer av konventionens regler. Den nya

 bestämmelsen bör få ganska stor praktisk be-

 tydelse.

 * Datainspektionens beslut skall i fortsättningen

 överklagas till domstol, inte som i dag till

 regeringen.

 EG-kommissionen antog i september 1990 ett förslag

 till direktiv om skydd för enskilda vid behandling

 av personuppgifter och om det fria flödet av sådana

 uppgifter. Sedan förslaget behandlats i EG:s

 ministerråd och EG-parlamentet har EG-kommissionen

 i oktober 1992 antagit ett nytt förslag till

 direktiv. Detta förslag har förelagts Ministerrådet

 och enligt tidsplanen skall Rådet ta slutlig

 ställning till det nya förslaget under år 1993.

 Åtskillig diskussion om hur integritetsskyddet

 skall vara utformat har förekommit i anslutning

 till det tidigare utkastet till direktiv från

 Kommissionen och EG-parlamentets behandling av

 detta utkast. Fortfarande förekommer inom EG,

 såvitt man kan bedöma, oenighet om hur ett framtida

 direktiv skall vara utformat. Detta har bl.a. lett

 till att tidsplanen för antagandet av direktivet

 har förskjutits. Enligt företrädare för

 Kommissionen kommer Ministerrådet troligen inte att

 kunna ta slutlig ställning till förslaget förrän

 sommaren 1994. I den debatt som förts efter det

 Kommissionen presenterade sitt reviderade förslag i

 oktober 1992 har vissa bl.a. pekat på den s.k.

 subsidiaritetsprincipen. Vidare kan nämnas att vid

 Europeiska Rådets möte i Edinburgh den 11 - 12

 december 1992 har Kommissionen förklarat att den

 avser att revidera ett antal förslag i syfte att

 göra dem mindre detaljerade. Sett i ljuset av att

 samtliga medlemsländer snart kommer att ha

 nationella dataskyddslagar och anslutit sig till

 Europarådets dataskyddskonvention har det från

 vissa håll ifrågasatts om behovet av att anta

 direktivförslaget kommer att kvarstå.

 Redovisningen i det följande bygger på det

 nuvarande direktiv-förslagets lydelse.

 Direktiv som beslutas av behöriga EG-organ är

 bindande i fråga om det resultat som skall uppnås

 men överlämnar åt medlemsländerna att välja form

 och metod för detta.

 I förslaget till EG-direktiv har man beaktat den

 utveckling på data-skyddsområdet som har skett och

 förslaget bygger på de integritetsskyddslagar och

 den internationella reglering som har kommit fram

 under de senaste åren. I förhållande till den

 svenska datalagen innefattar direktivförslaget i en

 hel del hänseenden en önskvärd skärpning av

 reglerna för integritetsskyddet. Av dessa och andra

 skäl, särskilt det intensifierade europeiska

 samarbetet, har utredningen eftersträvat att få i

 huvudsak samma regler för integritetsskyddet som de

 som kan komma att gälla inom EG. Utredningens

 förslag till materiella regler för dataskyddet

 ligger också nära motsvarande bestämmelser i

 direktivförslaget. Det gäller bl.a. sådana frågor

 som ändamålsanknytning och byte av ändamål,

 förutsättningar för behandling av personuppgifter,

 hur samtycke från den enskilde skall lämnas, vilka

 personuppgifter som får behandlas, säkerhet,

 gallring och regleringen av känsliga

 person-uppgifter.

 Vissa avvikelser förekommer emellertid i

 förhållande till förslaget till EG-direktiv. Som

 har nämnts i det föregående skall datalagen i

 motsats till vad som gäller enligt direktivförsla-

 get även i fortsättningen bara reglera sådan

 informationshantering som sker med hjälp av ADB.

 Såvitt utredningen känner till är nämligen varken

 omfattningen av eller innehållet i den manuella

 registreringen av någon betydenhet och innebär inte

 några mera påtagliga integritetsrisker. Vidare

 berör en del föreskrifter i direktivförslaget den

 svenska offentlighetsprincipen. De bestämmelser i

 förslaget till EG-direktiv som reglerar utlämnande

 av personuppgifter tillåter enligt utredningen inte

 något utlämnande enligt offentlighetsprincipen. Ett

 utlämnande av personuppgifter med stöd av

 offentlighetsprincipen kan heller inte anses

 förenlig med det sätt på vilket ändamålet för en

 viss ADB-behandling skall anges enligt direktivför-

 slaget. Förslaget till EG-direktiv påverkar vidare

 principen i tryckfrihetsförordningen att en sökande

 som begär att få ut en handling har rätt att vara

 anonym. Slutligen innehåller inte direktivförslaget

 något undantag från huvudregeln om gallring som gör

 det möjligt att bevara personuppgifter med hänsyn

 till offentlighetsprincipen. I de hänseenden som nu

 har nämnts innebär utredningens lagförslag

 avvikelser från det föreslagna EG-direktivet för

 att offentlighetsprincipen skall lämnas orörd.

 Avvikelser i förhållande till förslaget till

 EG-direktiv förekommer också när det gäller

 information till den enskilde och underrättelser

 till dataskyddsmyndigheten.

 Kraven på information till den enskilde är

 långtgående. Enligt direktivförslaget skall den

 enskilde ha rätt att på begäran bli informerad om

 förekomsten av en viss ADB-behandling och om olika

 uppgifter som hänför sig till ADB-behandlingen. När

 en persondataansvarig lämnar ut personuppgifter

 skall vidare den enskilde vars personuppgifter det

 är fråga om i princip underrättas om utlämnandet.

 Tanken bakom dessa bestämmelser i direktivförslaget

 är att den enskilde skall bli medveten om att

 personuppgifter som rör honom ADB-behandlas och

 kunna göra sina rättigheter enligt dataskyddslag-

 stiftningen gällande. Ett iakttagande av be-

 stämmelserna skulle emellertid innebära en

 betungande informationsskyldighet för de personda-

 taansvariga och en ganska betydande byråkratisering

 av kontrollsystemet.

 Utredningen har kommit till den slutsatsen att de

 skäl som från integritetssynpunkt talar för den

 angivna ordningen inte är tillräckligt starka för

 att väga över den byråkrati som skulle bli följden.

 Utredningen har då också beaktat att det finns goda

 möjligheter till insyn genom andra regler i den

 föreslagna datalagen och i sekretesslagen. Liksom i

 dag kommer den enskilde att få möjlighet att

 kontrollera om uppgifter som hänför sig till honom

 är föremål för ADB-behandling och, om så är fallet,

 att kontrollera om uppgifterna är riktiga,

 fullständiga och aktuella. Information om vilka

 känsliga personuppgifter som ADB-behandlas kan man

 vidare få hos Datainspektionen. Den

 persondataansvarige skall nämligen, innan han får

 börja att behandla sådana personuppgifter, göra en

 anmälan till Datainspektionen om ADB-behandlingen.

 Slutligen finns i sekretesslagen särskilda regler

 om dokumentationsskyldighet beträffande datasam-

 lingar som en myndighet har tillgång till. Reglerna

 syftar till att tillgodose allmänhetens intresse av

 överblick över och orientering i det ADB-material

 som finns hos myndigheterna.

 När det gäller underrättelser till

 dataskyddsmyndigheten är utgångspunkten i förslaget

 till EG-direktiv att all ADB-behandling skall

 anmälas. Vad som får tas undan från an-

 mälningsskyldigheten är vissa slag av behandling

 som inte menligt påverkar de enskildas integritet.

 Åtgärder för att göra undantag från

 anmälningsskyldigheten förutsätter dataskydds-

 myndighetens medverkan.

 Utredningen konstaterar att, även om många

 undantag görs från huvudregeln om

 anmälningsskyldighet, det finns en betydande risk

 för att ett mycket stort antal datasamlingar måste

 anmälas till dataskyddsmyndigheten, bl.a. beroende

 på den höga takten i datoriseringen här i landet.

 Antalet kan bli så stort att den överblick över den

 integritetskänsliga databehandlingen som

 dataskyddsmyndigheten bör ha helt går förlorad. De

 åtgärder som behövs för att göra undantag från an-

 mälningsskyldigheten kommer vidare att innebära en

 betydande belastning på dataskyddsmyndigheten. Ut-

 redningen har sammanfattningsvis kommit till den

 slutsatsen att det sätt på vilket avgränsningen av

 anmälningsskyldigheten har gjorts och det

 förfarande för att göra undantag från an-

 mälningsskyldigheten som anges i direktivförslaget

 är förenade med så betydande olägenheter att någon

 harmonisering med förslaget till EG-direktiv inte

 bör ske i denna del. I stället har i den nya

 datalagen anmälningsskyldigheten avgränsats på

 samma sätt som tillståndsplikten enligt den

 gällande datalagen, dvs. det anges uttryckligen i

 lagen vilken behandling som måste anmälas till

 Datainspektionen. Anmälningsskyldigheten har

 begränsats till att avse ADB-behandling av i sig

 känsliga personuppgifter.

 Även i övrigt görs i olika frågor avvikelser från

 direktivförslaget.

 Den nya datalagen är avsedd att träda i kraft den

 1 januari 1995.

 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig

 över Datalagsutredningens betänkande

 En ny datalag (SOU 1993:10)

 Remissyttranden över betänkandet har avgetts av

 Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Hovrätten

 över Skåne och Blekinge, Kammar-rätten i Stockholm,

 Kammarrätten i Göteborg, Länsrätten i Stockholm,

 Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

 Kriminalvårdsstyrelsen, Datainspektionen,

 Överbefälhavaren, Värnpliktsverket, Överstyrelsen

 för civil beredskap, Vapenfristyrelsen,

 Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen,

 Folkhälsoinstitutet, Socialvetenskapliga forsk-

 ningsrådet, Statskontoret, Statens person- och

 adressregisternämnd (SPAR-nämnden),

 Generaltullstyrelsen, Statistiska centralbyrån,

 Finansinspektionen, Riksrevisionsverket,

 Riksskatteverket, Stockholms universitet, Uppsala

 universitet, Lunds universitet, Umeå universitet,

 Chalmers tekniska högskola, Karolinska institutet,

 Högskolan i Karlstad, Forskningsrådsnämnden,

 Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet,

 Medicinska forskningsrådet, Naturvetenskapliga

 forskningsrådet, Vetenskapsakademien, Sveriges

 lantbruksuniversitet, Skogs- och jordbrukets

 forskningsråd, Arbetarskyddsstyrelsen,

 Arbetsmiljöinstitutet, Arbetsmiljöfonden,

 Arbetslivscentrum, Riksarkivet, Närings- och

 teknikutvecklingsverket, Konkurrensverket, Patent-

 och registreringsverket, Konsumentverket,

 Centralnämnden för fastighetsdata, Göteborgs

 kommun, Varbergs kommun, Härnösands kommun,

 Stockholms läns landsting, Landstinget i Kalmar

 län, Stiftelsen Riksbankens Jubileumsfond, Sveriges

 Författarförbund, Företagarnas Riksorganisation,

 Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet,

 Sveriges advokatsamfund, Sveriges Köpmannaförbund,

 Sveriges Radio AB, Tjänstemännens

 Centralorganisation TCO, Sveriges Akademikers

 centralorganisation SACO, Landsorganisationen i

 Sverige LO, Tidningarnas telegrambyrå, Svenska

 Journalistförbundet, Svenska

 Tidningsutgivareföreningen, DAFA Data AB,

 Dataföreningen i Sverige, DIK-förbundet, Företagens

 Uppgiftslämnardelegation, Kommundata AB (numera

 Dialogdata Informationssystem AB),

 Medborgarrättsrörelsen i Sverige, Sveriges

 läkarförbund, Sveriges Psykologförbund, Sveriges

 Försäkringsförbund, Svenska Bankföreningen,

 Krigsarkivet, Jacob[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] Föreningen

 arkivverksamma i landsting och kommun, Affärsdata

 AB, Statens löne- och pensionsverk, Svenska

 Läkaresällskapet, Svenska kyrkans Församlings- och

 Pastoratförbund, Arkivrådet AAS, Kungl. Vitterhets

 Historie och Antikvitets Akademien, Svenska kyrkans

 centralstyrelse, Lantmäteriverket, Svenska

 Inkassoföreningen, Läkemedelsindustrins bransch-

 organisationer och Representantföreningen för

 Utländska Farmacevtiska industrier samt AB

 Bonnierföretagen.

 Svenska Arbetsgivareföreningen och Sveriges

 Industriförbund har avgett ett gemensamt yttrande.

 Detsamma gäller Publicistklubben och Föreningen

 Grävande Journalister.

 Även Annonsörföreningen, Dagligvaruleverantörernas

 Förbund, Direkthandelsföretagens förening, Svenska

 Bokförläggareföreningen, Svenska

 Postorderföreningen, Sveriges Marknadsförbund,

 Sveriges Reklamförbund, Sveriges Telemarketing

 Förening och SWEDMA har avgett ett gemensamt

 yttrande.

 Riksåklagaren har överlämnat yttranden från

 överåklagaren vid Åklagarmyndigheten i Göteborg

 samt överåklagarna vid Regionåklagarmyndigheterna i

 Linköping, Malmö och Härnösand.

 Rikspolisstyrelsen har bifogat yttranden från

 polismyndigheterna i Stockholm, Göteborg och Malmö.

 Riksskatteverket har till sitt yttrande bifogat

 ett utlåtande från Skattemyndigheten i Stockholms

 län.

 Rektorsämbetet vid Stockholms universitet har

 överlämnat yttranden från den juridiska

 fakultetsnämnden och från den samhällsvetenskapliga

 fakulteten. Rektorsämbetet vid Uppsala universitet

 har överlämnat ett yttrande från den juridiska

 fakultetsstyrelsen vid universitetet. Rektors-

 ämbetet vid Lunds universitet har överlämnat ett

 yttrande från den juridiska fakultetsstyrelsen vid

 universitetet.

 Riksarkivet har till sitt yttrande bifogat

 yttranden från samtliga landsarkiv och stadsarkiven

 i Stockholm och Malmö.

 Göteborgs kommun har bifogat en av folkpartiet i

 kommunstyrelsen avgiven skrivelse samt yttranden

 från Göteborgs servicenämnd, gruppen för

 integritetsfrågor inom dataområdet (GRIND) och

 stadsdelsnämnden Härlanda.

 Sveriges Akademikers Centralorganisation har

 utöver sitt yttrande hänvisat till de yttranden som

 avgetts av DIK-förbundet, Sveriges läkarförbund och

 Sveriges Psykologförbund samt utan eget ställnings-

 tagande överlämnat ett yttrande från

 SACO-föreningen vid Datainspektionen.

 Miljöskyddskommitténs grundlagsförslagFörslag till

 Lag om ändring i regeringsformen

 Härigenom föreskrivs att 8 kap. 7 §

 regeringsformen[1] skall ha följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 8 kap.

 7 §

 Utan hinder av 3 eller 5 § kan regeringen efter

 bemyndigande i lag genom förordning meddela

 föreskrifter om annat än skatt, om föreskrifterna

 avser något av följande ämnen:

 1. skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa,

 2. utlännings vistelse i riket,

 3. in- eller utförsel av varor, av pengar eller av

 andra tillgångar, tillverkning, kommunikationer,

 kreditgivning, näringsverksamhet, ransonering eller

 utformning av byggnader, anläggningar och bebyggel-

 semiljö,

 4. jakt, fiske, 4. jakt, fiske,

 djurskydd eller natur- djurskydd, natur- och

 och miljövård, miljövård eller hus-

 hållning med

 naturresurser,

 5. trafik eller ordningen på allmän plats,

 6. undervisning och utbildning,

 7. förbud att röja sådant som någon har erfarit i

 allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt.

 Bemyndigande som avses i första stycket medför ej

 rätt att meddela föreskrifter om annan rättsverkan

 av brott än böter. Riksdagen kan i lag, som

 innehåller bemyndigande med stöd av första stycket,

 föreskriva även annan rättsverkan än böter för

 överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar

 med stöd av bemyndigandet.

 _________________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 **FOOTNOTES**

 [1]Regeringsformen omtryckt 1991:1503

 Lagförslaget i betänkandet Några frågor

 angående Regeringsrätten (SOU 1992:138)

 Förslag till

 Lag om ändring i regeringsformen

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 kap.

 11 §[1]

 Resning i avgjort Resning i avgjort

 ärende samt åter- ärende samt åter-

 ställande av försutten ställande av försutten

 tid beviljas av tid beviljas av Rege-

 regeringsrätten när ringsrätten när fråga

 fråga är om ärende för är om ärende för vilket

 vilket regeringen, för- regeringen,

 valtningsdomstol eller förvaltningsdomstol

 förvaltningsmyndighet eller förvalt-

 är högsta instans. I ningsmyndighet är

 annat fall beviljas högsta instans. I annat

 resning och fall beviljas resning

 återställande av och återställande av

 försutten tid av högsta försutten tid av högsta

 domstolen eller, i den domstolen.

 mån det föreskrives i

 lag, av annan domstol

 som icke är förvalt-

 ningsdomstol.

 Närmare bestämmelser I lag kan bestämmas

 om resning och åter- att resning och

 ställande av försutten återställande av tid

 tid kan meddelas i lag. får beviljas av en

 lägre domstol. I lag

 kan även meddelas

 närmare bestämmelser om

 resning och återstäl-

 lande av försutten tid.

 **FOOTNOTES**

 [1] Senaste lydelse 1988:1440.

 Förteckning och sammanställning av remissyttrandena

 över betänkandet Några frågor angående

 Regeringsrätten (SOU 1992:138)

 Remissyttranden över betänkandet har avgetts av

 Riksdagens ombudsmän, Regeringsrättens ledamöter,

 Justitiekanslern, Försäkringsöverdomstolen,

 Domstolsverket, Riksåklagaren, Riksskatteverket,

 Skatterättsnämnden, Patentbesvärsrätten, Svea

 hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige, Kammarrätten

 i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg, Kammarrätten

 i Sundsvall, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

 Stockholms län, Fri- och rättighetskommittén (Ju

 1992:01), Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

 universitet, Juridiska fakultetsstyrelsens forsk-

 ningsnämnd vid Lunds universitet, Länsstyrelsen i

 Kristianstads län, Sveriges advokatsamfund samt

 Sveriges domareförbund.

 Samtliga remissinstanser utom Sveriges

 advokatsamfund tillstyrker att även lägre domstolar

 än Regeringsrätten skall kunna få bevilja resning

 och återställande av försutten tid eller lämnar

 förslaget utan erinran på den punkten. Samfundet är

 av den meningen att den särskilde utredaren inte

 övertygande har visat att en flyttning av

 resningsprövningen från Regeringsrätten till

 kammarrätt skulle medföra några avgörande fördelar

 från rättssäkerhets- eller andra synpunkter. Inte

 heller från kostnadssynpunkt finner samfundet visat

 att det skulle vara något att vinna med förslaget.

 Samfundet finner därför att förslaget bör göras

 till föremål för ytterligare överväganden innan det

 eventuellt sker en ändring.

 Domstolsverket, kammarrätten i Stockholm samt

 kammarrätten i Jönköping påpekar att förslaget

 kommer att innebära att arbetsbelastningen för

 kammarrätterna ökar. Som verket framhåller kan dock

 detta inte i sig motivera några ytterligare

 tjänster.

 Regeringsrättens ledamöter anför att bestämmel-

 serna i regeringsformen bör utformas så att där

 uttryckligen anges att "nedflyttning" från Högsta

 domstolen till lägre domstol kan ske endast till

 annan allmän domstol och nedflyttning från

 Regeringsrätten endast till annan allmän för-

 valtningsdomstol. Försäkringsöverdomstolen

 framhåller att man i lagtexten, om man vill hålla

 dörren öppen för att också överföra beslutsfunk-

 tionen på Försäkringsöverdomstolen eller annat

 organ, skulle kunna använda samma formulering som i

 11 kap. 1 § andra stycket regeringsformen, nämligen

 "annan domstol än Högsta domstolen eller Regerings-

 rätten". Hovrätten för Västra Sverige anser att i

 den särskilda utredarens förslag första meningen i

 andra stycket har en naturlig anknytning till

 första stycket och därför bör arbetas in i detta.

 Hovrätten anser vidare att det saknas anledning att

 införa begreppet "lägre" domstol och över huvud

 taget att ändra lagrummet i större utsträckning än

 som är sakligt betingat.

 Det skall nämnas att Riksdagens ombudsmän riktar

 kritik mot en av den särskilde utredaren föreslagen

 lag om de särskilda rättsmedlen. I andra

 remissyttranden riktas kritik mot enskildheter i

 det lagförslaget.

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9

 december 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden B.

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 _________________________________________

 Regeringen beslutar proposition 1993/94:116

 Normgivningsfrågor på dataskyddsområdet, m.m.