Regeringens proposition 1993/94:130

Ändringar i brottsbalken m.m. (ansvarsfrihetsgrunder m.m.)

Prop. 1993/94:130

Regeringen överlämnar denna proposition tUl riksdagen. Slockholm den 10 mars 1994

Cari[REDACTED_EFTERNAMN]

Gun[REDACTED_EFTERNAMN] (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen läggs fram förslag som avser förstärkning av legalitets­principen, förtydligande av de allmänna reglema om ansvarsfrihet i 24 kap. brottsbalken (BrB) och lagfästande av vissa hittiUs oskrivna ansvarsfrihets­regler.

I propositionen föreslås att ett förbud mot analogisk tillämpning av straff-bud skall införas. Vidare föreslås en generell reglering - dvs. en reglering som gäller även för straffbestämmelser utanför BrB - av vad som skall gäUa i vissa centrala straffrättsliga hänseenden. Förslaget i denna del innebär att BrB:s reglering av det subjektiva rekvisitet, dvs. viUcet krav på uppsåt eller oaktsamhet som skall uppställas vid olUca brott, och av medverkansansvaret blir tillämplig även inom specialstraffrätten. Den generella regeln om medverkansansvar gäller dock endast för sådana brott för viUca föreskrivs fängelse. Som en följd av förslaget om förbud mot analogisk tillämpning av straffbud ändras skattebrottslagen (1971:69) så att förfaranden sora hittills ansetts straffbara endast analogivis uttryckligen omfattas av straffbe­stämmelsen om skattebedrägeri.

I avsnittet om ansvarsfrihet innebär förslagen när det gäller de ansvars-frihetsgmnder som nu är lagreglerade, dvs. nödvärn (24 kap. 1 § BrB), laga befogenhet (24 kap. 2 och 3 §§ BrB), nöd (24 kap. 4 § BrB), excess (nuvarande 24 kap. 5 § BrB) och förmans befallning (nuvarande 24 kap. 6 § BrB), i huvudsak inga materieUa ändringar utan endast förtydliganden. Dcx:k vidgas nödrätlen något. Förtydligandena innebär bl.a. att både nödvärns- och nödbestämmelsen får en ny utformning.

1 Riksdagen 1993194. 1 samL Nr 130

Ansvarsfrihetsgmndema samtycke och straffrättsvillfarelse (egentiig rätts-      Prop. 1993/94:130 villfarelse) föreslås lagreglerade. 1 huvudsak ansluter den föreslagna regle­ringen till vad som får betraktas som gällande rätt på dessa områden. Dock sker en försiktig utvidgning av området för ansvarsfrihet vid straffrätts­villfarelse.

I propositionen tas också frågan, om det i BrB bör införas en motsvarighet till den u-yckfrihetsrättsliga s.k. instruktionen (1 kap. 4 § tryckfrihetsförord­ningen och 1 kap. 5 § yttrandefrihetsgrundlagen), upp till behandling. Något förslag till lagstiftning läggs dock inte fram i denna del.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1994.

Innehållsförteckning

Prop-1993/94:130

1

Förslag till riksdagsbeslut....................................... 

4

2

Lagtext.............................................................. 

.. 

4

2.1

Förslag tUl lag om änching i brottsbaUcen............ 

4

2.2

Förslag tUl lag om änching i skattebrottslagen (1971:69)    

10

3 Ärendet och dess beredning................................... 

11

3.1 Lagrådet...................................................... 

. 

12

4 AUmän motivering................................................ 

12

4.1

Inledning....................................................... 

. 

12

4.2

Legalitetsprincipen........................................... 

. 

13

4.2.1

Förbud mot analogisk tillämpning av straffbud. 

13

4.2.2

Det subjektiva rekvisitet inom specialstraffrätten  

20

4.2.3

Medverkansansvaret inom specialstraffrätlen.. 

. 

24

4.3 Ansvarsfrihetsgmnder........................................ 

28

4.3.1

Nödväm.................................................. 

28

4.3.2

Laga befogenhet...................................... 

32

4.3.3

Nöd................................ :..................... 

. 

34

4.3.4

Samtycke................................................ 

37

4.3.5

Excess................................................... 

. 

44

4.3.6

TilUällig sinnesförvirring ............................. 

. 

48

4.3.7

SttaffrättsviUfarelse.................................. 

50

4.3.8

Övriga frågor........................................... 

. 

60

4.4

Parallellinstmktion............................................ 

. 

63

4.5

Kostnader och Ucraftö-ädande........................... 

66

5 Specialmotivering................................................. 

66

5.1

Förslaget dU lag om ändring i brottsbaUcen.......... 

66

5.2

Förslaget tiU lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)  

75

BUaga 1       Fängelsestraffkommitténs sammanfattning av betänkandet

Frihet från ansvar (SOU 1988:7).................. 

76

Bilaga 2       Fängelsesttaffkommitléns lagförslag.......... 

83

Bilaga 3       Förteckning över remissinstansema - Frihet från ansvar

(SOU 1988:7)........................................... 

95

Bilaga 4       Sammanfattning av departementspromemorian

"PARALLELLINSTRUKTION" Om tUlgodoseendet av yttran-

defrihetsinttesset i vanUga brottmål (Ds 1991:78) 

96

Bilaga 5       Förteckning över remissinstansema

'PARALLELLINSTRUKTION" Om tillgodoseendet av yttran-

defrihetsinttesset i vanliga brottmål (Ds 1991:78)  

98

Bilaga 6       Lagrådsremissens lagförslag..................... 

99

Bilaga 7       Lagrådets yttrande................................ 

105

Utdrag ur protokoll vid regeringssamman&äde den 10 mars 1994  

110

1     Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslär att riksdagen antar regeringens förslag till

Prop. 1993/94:130

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69).

2    Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext

2.1   Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att nuvarande 24 kap. 5 § skall betecknas 24 kap. 6 § och nuvarande 24 kap. 6 § skall betecknas 24 kap. 8 §,

dels att de nya 24 kap. 6 och 8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att mbriken till 24 kap. skall ha följande lydelse,

deb att 1 kap. 1 och 2 §§, 23 kap. 4 §, 24 kap. l §§ och 29 kap. 3 § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas tte nya paragrafer, 24 kap. 5,7 och 9 §§, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. 1§

Brott är gäming, för vilken i den­na balk eller i annan lag eller för­fattning är stadgat straff som ne­dan sägs.

Brott är en gäming som är be­skriven i denna balk eller i annan lag eller författning och för vilken straff som sägs nedan är föreskri­vet.

2

§

/ denna balk beskriven gärning skall, om ef annat sägs, anses som brott endast då den begås uppsåt­ligen.

Har gärningen begåtts under självförvållat rus eller var gärnings­mannen eljest genom eget vållande tillfälligt från sina sinnens bruk, må därav icke föranledas att gämingen ej anses som brott.

En gäming skall, om inte annat är särskilt föreskrivet, anses som brott endast då den begås uppsåt­ligen.

Har gärningen begåtts under självförvållat rus eller var gärnings­mannen på annat vis genom eget vållande tUlfälligt från sina sinnens bruk, skaU detta inte föranleda att gämingen inte anses som brott.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130

23 kap. 4§

Ansvar som i denna balk är stadgat för viss gäming skall ådö­mas ej blott den som utfört gär­ningen utan jämväl annan som främjat denna med råd eller dåd. Den som ej är att anse såsom gär­ningsman dömes, om han förmått annan till utförandet, för anstiftan av brottet och eljest för medhjälp därtiU.

Envar medverkande bedömes efter det uppsåt eller den oaktsam­het som ligger honom dll last. An­svar som är stadgat för gärning av syssloman, gäldenär eller annan i särskild ställning skall ock drabba den som jämte honom medverkat dll gämingen.

Vad i denna paragraf sägs skall ej gälla, om annat följer av vad för särskilda fall är stadgat.

Ansvar som i denna baUc är före­skrivet för viss gäming skall ådö­mas inte bara den som utfört gär­ningen utan även annan som främ­jat denna med råd eller dåd. Det­samma skall gälla beträffande i annan lag eUer författning straff­belagd gärning, för vilken fängelse är föreskrivet.

Den som inte är att anse som gärningsman döms, om han har förmått annan till utförandet, för anstiftan av brottet och annars för medhjälp till det.

Varje medverkande bedöms ef­ter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Ansvar som är föreskrivet för gärning av syssloman, gäldenär eller annan i särskild ställning skall ådömas även den som tillsammans med ho­nom medverkat till gärningen.

Vad som sägs i denna paragraf skall inte gälla, om något annat följer av vad för särskilda fall är föreskrivet.

24 kap. Om nödvärn och annan nödhandling

24 kap. Om allmänna grunder för ansvarsfrihet

Gärning som någon begår i nöd­värn skall icke medföra ansvar.

I nödväm handlar den som söker avvälja ett påböijat eller överhäng­ande brottsligt angrepp på person eller egendom.

1

§

En gärning som någon begår i nödväm utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaf­fenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är up­penbart oförsvarlig.

Rätt till nödvärn föreligger mot

1. ett påbörjat eller överhängan­de brottsligt angrepp på person el­ler egendom.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130

2.

den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gäming,

3.

den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i ram, hus, gård eller fartyg, eller

4.

den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse.

betvinga den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hin­drar att egendom ätertages på bar gäming,

hindra någon att olovligen in­tränga i rum, hus, gård eller fartyg, eller

från rum, hus, gård eller fartyg avlägsna nägon, som inträngt olov­ligen eller, om det är bostad, eljest vägrar att;7d tillsägelse lämna den­na,

allt sävitt ej handlingen med hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är up­penbart oförsvarlig.

2§i

Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berö­vad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständighetema är försvarligt för au rymningen skall hindras eller ordningen upprätt­hållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

personal att bmka våld finns i övrigt

Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berö­vad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot nägon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt för att rym­ningen skall hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

Om rätt för polismän och viss annan föreskrifter i polislagen (1984:387).

/ fall dä någon enligt första stycket eller enligt poUslagen har rätt att bruka våld har var och en som kommer honom till hjälp sam­ma rätt.

Senaste lydelse 1984:389.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

Prop. 1993/94:130

3

§

2

4

§

Vid myteri eller under strid, så ock eljest vid tillfälle, då brott mot krigslydnaden medför särskild fara, md krigsman mot underlydande som visar ohörsamhet bruka det våld som är nödigt för alt upprätthålla krigslydnaden.

Ifall som nu avses skall vad i 2 § tredfe stycket sägs äga motsvarande tillämpning.

Vid myteri eller under strid eller vid annat tillfälle, då brott mot lyd­naden medför särskild fara, får militär förman mot underlydande som inte lyder bmka det våld som är nödvändigt för att lydnaden skall kunna upprätthållas.

Den som i annat fall än förut i detta kapitel är sagt, för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda vär­defull egendom eller av annan så­dan orsak handlar i nöd, skall ock vara fri från ansvar, om gärningen med hänsyn till farans beskaffen­het, den skada som åsamkas annan och omständighetema i övrigt mås­te anses försvarlig.

En gärning som någon, i annat fall än som nämnts tidigare i detta kapitel, begår i nöd utgör brott en­dast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsam­kas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig.

Nöd föreUgger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något an­nat viktigt av rättsordningen skyd­dat intresse.

5 §3

Har någon i fall som avses i 1-4 §§ detta kapitel eller 10 § polis­lagen (1984:387) gjort större våld eller svårare skada än i varje fall är medgivet, skall han likväl ej dö­mas nll ansvar, om omständighe­tema var sådana att han svårligen kunde besinna sig.

Finnes gärningen brottslig, må dömas till lindrigare straff än för brottet eljest är stadgat.

5§ Om någon enligt 1-4 §§ detta kapitel eller enligt 10 § polislagen (1984:387) har rätt att begå en annars straffbelagd handling, har var och en som hjälper honom samma rätt.

6§ Om någon i fall där 1-5 §§ detta kapitel eller 10 § polislagen (1984:387) är tillämplig har gjort mer än vad som är medgivet, skall han ändå vara fri från ansvar, om omständighetema var sådana att han svårligen kunde besinna sig.

- Senaste lydelse 1984:389. 3 Senaste lydelse 1984:389.

Nuvaiande lydelse

Föreslagen lydebe

Prop. 1993/94:130

64 Gärning som någon begått på order av den under vars lydnad han står skall ej medföra ansvar för ho­nom, om han med hänsyn till lyd­nadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständighetema i övrigt hade att lyda ordem.

7§ En gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott endast om gäntingen, med häiisyti till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig.

8§ En gärning som någon begår på order av den under vars lydnad han står skall inte medföra ansvar för honom, om han med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärning­ens beskaffenhet och omständighe­terna i övrigt har att lyda ordem.

9§ En gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) skall inte medföra ansvar för honom om vill­farelsen på grund av att fel före­kommit vid kungörandet av den StraffrättsUga bestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ur­säktlig.

29 kap.

3 §5

Såsom förmildrande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet skall, vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall, särskilt beaktas

1.

om brottet föranletts av någon annans grovt kränkande beteende,

2.

om den tilltalade till följd av psykisk stöming eller sinnesrörelse eller av någon annan orsak haft starkt nedsatt förmåga att konttoUera sitt hand­lande,

3.

om den tilltalades handlande stått i samband med hans uppenbart bristande utveckling, erfarenhet el­ler omdömesförmåga eller

4.

om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla.

3.

om den tilltalades handlande stått i samband med hans uppenbart bristande utveckling, erfarenhet el­ler omdömesförmåga,

4.

om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla eller

5.

om gärningen, utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses 24 kap.

* Senaste lydelse 1986:645. 5 Senaste lydelse 1991:1138.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130

Om det är uppenbart påkallat

Om det är påkallat med hänsyn

med hänsyn till brottets straffvärde,

till brottets straffvärde, får dömas

får dömas till lindrigare straff än

till linchigare straff än som är före-

som är föreskrivet för brottet.

skrivet för brottet.

1.

Denna lag ttäder i kraft den 1 juli 1994.

2.

Före den 1 juli 1999 skall, såvitt avser straffbestämmelse i annan lag eller författning än brottsbalken, 1 kap. 2 § första stycket i dess nya lydelse tillämpas endast på sttaffbestämmelse som trätt i kraft efter utgången av juni månad 1994 eller som ändrats i något avseende efter denna tidpunkt.

2.2   Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)    Prop. 1993/94:130

Härigenom föreskrivs au 2 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha följan­de lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§i

Den som till ledning för myn­dighets beslut i fråga om skatt el­ler avgift uppsåtligen avger hand­ling med oriktig uppgift och däri­genom föranleder att skatt eller avgift påföres med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt belopp dömes för skattebe­drägeri till fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med avsUct att skatt eller avgift skaU på­föras med för lågt belopp underlå­ter att avge deklaration eller där­med jämförlig handling och däri­genom föranleder att för lågt be­lopp påföres honom eller den han företräder.

För skattebedrägeri skall också den dömas som med avsikt att skatt skall påföras med för lågt belopp överenskommer med sin arbetsgivare eller annan som är skyldig att utan föreläggande läm­na kontrolluppgift enligt 3 kap. lagen (1990:325) om självdeklara­tion och kontrolluppgifter, att den­ne skall underlåta att fullgöra sin uppgiftsskyldighet, och som däri­genom föranleder att skatt på grundval av förenklad självdekla­ration påförs honom med för lågt belopp.

Den som till ledning för myn-cUghets beslut i fråga om skall el­ler avgift uppsätiigen avger hand­ling med oriktig uppgift och däri­genom föranleder att skatt eller avgift inte påförs eller påförs med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt belopp döms för skattebedrägeri dll fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med avsikt au skatt eller avgift ime skall påföras eller skall påföras med för lågt belopp underlåter att avge de­klaration eller därmed jämförlig handling och därigenom föranleder att han eller den han företräder inte påförs skatt eller avgift eller påförs skatt eller avgift med för lågt be­lopp.

För skattebedrägeri skall också den dömas som med avsikt att skatt inte skall påföras eller skall påföras med för lågt belopp överenskom­mer med sin arbetsgivare eller annan som är skyldig att utan före­läggande lämna kontrolluppgift enligt 3 kap. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrollupp­gifter, att denne skall underlåta att fullgöra sin uppgiftsskylcUghet, och som därigenom föranleder att skatt på grundval av förenklad självde­klaration inte påförs eller påförs honom med för lågt belopp.

Denna lag tiäder i ki-aft den 1 juli 1994.

Senaste Ivdelse 1990:360.

10

3     Ärendet och dess beredning

Prop. 1993/94:130

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för Justitiedepartementet i maj 1979 en kommitté för att utreda vissa frågor om bl.a. fängelse och kriminalvård i anstalt. Kommittén antog namnet Fängelse-straffkommitten (Ju 1979:04).

Kommittén har avgett samrnanlagt fyra betänkanden. De tre första - del­betänkandena Fjorton dagars fängelse (SOU 1980:1) och Villkorlig frigiv­ning samt nämnder och lekmannamedverkan inom kriminalvården (SOU 1981:92) samt huvudbetänkandet Påföljd för brott (SOU 1986:13-15) - har lett till lagstiftning beträffande bl.a. minimitiden för fängelsestraff, vill­korlig frigivning (halvtidsfrigivning), regler för påföljdsval och straffmät­ning, bötesstraffet samt utformningen av vissa straffskalor. Beträffande dessa ändringar i brottsbalken (BrB) hänvisas till prop. 1980/81:44, bet. 1980/8l:JuU32, rskr. 1980/81:252, SFS 1981:331, prop. 1981/82:153, bet. 1981/82:JuU5I, rskr. 1981/82:297, SFS 1982:363. prop. 1982/83:85, bet. 1982/83:JuU26, rskr. 1982/83:241, SFS 1983:240, prop. 1987/88:120, bet. 1987/88:JuU45, rskr. 1987/88:404, SFS 1988:942-948, prop. 1990/91:68, bet. 1990/91:JuU10, rskr. 1990/91:155, SFS 1991:240-301 och prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuU 16. rskr. 1992/93:220, SFS 1993:207.

Fängelsestraffkommittén överlämnade i maj 1988 sitt slutbetänkande Frihet från ansvar (SOU 1988:7). 1 arbetet med det betänkandet deltog som ledamöter hovrättslagmannen Carl-Johan Cosmo, ordförande, riksdagsle­damöterna Helge[REDACTED_EFTERNAMN], Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och Jerry Maninger, f d. riks­dagsledamoten Lisa[REDACTED_EFTERNAMN], fastighetsmäklaren Jan[REDACTED_EFTERNAMN] och lands-ringsrådet Kay-Vilhelm Winqvist.

1 betänkandet behandlar kommittén den straffrättsliga legalitetsprincipen och föreslår lagstiftningsåtgärder som syftar till atl stärka denna princips in­flytande inom svensk straffrätt. Kommittén gör också en genomgång av de allmänna grunderna för ansvarsfrihet och föreslår dels en del ändringar i de nuvarande reglerna, dels att vissa oskrivna ansvarsfrihetsgmnder lagfästs. Betänkandet var enhälligt.

Kommitténs sammanfattning finns i bilaga 1 och kommitténs lagförslag i bilagal.

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstansema finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justidedepanementet (dnr 88-2000).

Den nya yttrandefrihetsgrundlagen trädde i kraft den 1 januari 1992 (prop. 1990/91:64, bet. 1990/91:KU21, rskr. 1990/91:254, bet. 1991/92:KU1, rskr. 1991/92:2). Under förarbetena till denna väcktes tanken, att man skulle ge den tryckfrihetsrättsliga instruktionen ett vidgat tillämpningsområde. Instruktionen föreskriver att alla som har att vaka över tryckfrihetsförordningens efterlevnad skall ha i åtanke au tryckfriheten utgör grundval för ett fritt samhällsskick, alltid fästa uppmärksamheten mera på ämnets och tankens än på uttryckets lagstridighet, mera på syftet än på framställningssättet samt i tvivelsmål hellre fria än fälla. Närmare bestämt menade man från vissa håll att instruktionen borde vara direkt

11

tillämplig även i sådana brottmål som har iryckfriheisrättslig eller Prop. 1993/94:130 yttrandefrihetsrättslig anknytning men som inte handläggs som tryck­frihetsmål eller yttrandefrihetsmål. Konstitutionsutskottet uttalade i sitt av riksdagen godkända betänkande 1990/91 :KU21 att det finns skäl som talar för att det i BrB bör föras in en motsvarighet till instruktionen i ttyck-frihetsförordningen och i yttrandefrihetsgmndlagen; en parallelUnstruktion. Enligt utskottet bör frågan övervägas i samband med att ställning tas till Fängelsestraffkommitténs slutbetänkande.

Riksdagens ställningstagande föranledde att en departementspromemoria - "PARALLELLINSTRUKTION" Om tillgodoseendet av yttrandefrihets-inttessei i vanliga brottmål (Ds 1991:78) - utarbetades i ämnet. Promemo­rian har remissbehandlats.

Promemorians sammanfattning finns i bilaga 4. En förteckning över remissinstansema finns i bilaga 5. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr 91-1274).

3.1   Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 november 1993 att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

På Lagrådets inrådan har vissa änchingar gjorts i 24 kap. 9 § BrB. Vidare har 2 § skattebrottslagen (1971:69) givits den lydelse Lagrådet förordat.

Regeringen återkommer tiU Lagrådets synpunkter i berörda avsnitt.

4     Allmän motivering 4.1    Inledning

I Fängelsestraffkommitténs slutbetänkande behandlas frägor av central bety­delse inom straffrätten. Flertalet gäller straffrättsliga problem som är svåra att omformulera till en i alla stycken helt invändningsfri lagtext. Det gäller särskilt de allmänna grundema för ansvarsfrihet och i all synnerhet de som hittiUs lämnats oreglerade. Rättsutvecklingen på dessa områden har därför i stor utsträckning fått ske genom utveckling i praxis. Några mer betydande olägenheter härav har heller i och för sig inte kunnat förmärkas. Å andra si­dan, när nu frågan om ett ytterligare befästande av legalitetsprincipen upptas till prövning, är det angeläget au undersöka fömtsättningama att - så långt det är möjligt - i brottsbalken mer fullständigt reglera de allmänna förut­sättningama för straffrättsligt ansvar.

De förslag som lämnas i kommittébetänkandet ansluter i allt väsentligt till gällande rätt. En sådan uppläggning av en reform är enligt regeringens mening riktig. Det finns all anledning att tro att den praxisbildning som skett på de behandlade områdena är väl förankrad i det allmänna rättsmedve­tandet. Det kan tilläggas att försiktighet allmänt bör iakttas med att i större utsträckning förändra regelsystemet i den mer centrala sttaffrätten.

12

De förslag som kommittén framlagt - och som regeringen i huvudsak ansluter sig till - innebär således i stor utsffäckning endast en kodifiering av gällande rätt. Regeringen är medveten om att de föreslagna bestämmelsema, exempelvis vad avser verkan av samtycke, inte har någon absolut exakthet och att det även fortsättningsvis kommer att lämnas ett utrymme för tolkning i de reglerade situationema. Det är dock regeringens övertygelse att den fö­reslagna lagstiftningen ändå kommer att medföra en ytterligare stadga och enhetlighet i bedömningen av hithörande frågor.

Prop. 1993/94:130

4.2   Legalitetsprincipen

4.2.1  Förbud mot analogisk tillämpning av straffbud

Regeringens förslag: Ett förbud mot analogisk tillämpning av straff­bud införs i brottsbalken. Samtidigt ändras skattebrottslagen så, att ett sådant förfarande - varigenom skatt undandras - som ansetts straffbart endast genom analogislut, blir utffyckligen straffbart.

Kommitténs förslag överensstämmer i sak med regeringens. Vi har dock valt en något annorlunda utformning av lagtexten.

Remissinstanserna: Kommitténs förslag att lagfästa ett förbud mot analogisk tillämpning av straffstadganden har fått ett starkt stöd av remissinstansema. Endast Föreningen Sveriges åklagare anser att det bör finnas en möjlighet till analogislut. Enligt föreningen behövs detta för att stötande resultat skall kunna undvikas. Eslövs tingsrätt, som ansluter sig till principen om förbud mot analogisk tillämpning av straffbestämmelser, menar att kommittéförslaget är "mindre välbetänkt" eftersom det innebär lagstiftning mot en "viss teknisk rättsfigur".

Vissa remissinstanser har haft synpunkter pä utformningen av bestäm­melsen. Bl.a. menar Riksåklagaren (RA) att bestämmelsen bör utgöra en egen paragraf.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund

För att en handling skall utgöra brott och således kunna leda till utdömande av en sttaffrättslig påföljd krävs ett stadgande i lag eller i annan författning. Denna grundsats benämns legalitetsprincipen och ingår som en väsentlig beståndsdel i alla civiliserade länders rättssystem. Den har fått sitt klassiska uttryck genom den latinska sentensen: nulla poena sine lege, nulla poena sine crimine, nullum crimen sine poena legali, dvs. inget straff utan lag, inget straff utan brott, inget brott utan kriminalisering genom lag.

Vad regeringen i detta sammanhang kommer att behandla är den straff­rättsliga legalitetsprincipen. Det bör emellertid påpekas att en legalitetsprin-

13

cip gäller även inom andra delar av rättssystemet. Så kan legalitetsprincipen    Prop. 1993/94:130 sägas komma till uttryck i 2 kap. regeringsformen med dess reglering av gmndläggande fri- och rättigheter, viUca inte kan begränsas annat än genom lagstiftning.

Ett exempel på legalitetsprincipens tillämpning utanför straffrätten som kan nämnas är socialrätten. Administrativa frihetsberövanden får t.ex. inte ske utan lagstöd. Också inom skatterätten är legalitetsprincipen av gmnd­läggande betydelse. Sin största betydelse har den dock inom straffrätten. Detta hänger samman bl.a. med att straffrättsliga ingripanden är ett uttryck för en ensidig maktutövning och inte sker med hänvisning till personliga behov hos den som utsätts för dem, utan äger mm därför att han har begått ett brott

Enligt 1 kap. 1 § brottsbalken (BrB) definieras brott som gärning för vilken i BrB eller i annan lag eller författning är stadgat straff. Bestäm­melsen kan ses som ett uttryck för legalitetsprincipen. Vidare gäller enligt 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen att sttaff eller annan brottspåföljd inte får åläggas för gäming som inte var belagd med brottspåföljd när den förövades. Inte heller får svårare brottspåföljd åläggas för gämingen än den som då var föreskriven. Vad som gäller om brottspåföljd gäller även förverkande och annan särskild rättsverkan av brott.

Bestämmelsen i regeringsformen får i första hand anses vara riktad till lagstiftaren och innebär att retroaktiv strafflagstiftning är förbjuden. Den måste emellertid enligt sin ordalydelse även ses som en föreskrift för domstolarna och övriga rättstillämpande myndigheter. 1 vilken utsträckning som stadgandet är avsett att innefatta eu förbud mot analogisk tillämpning av straffbestämmelser är dock osäkert. Visserligen torde dess ordalydelse knappast lämna utrymme för någon annan uppfattning än att den inrymmer eu sådant förbud, men frågan berördes inte i förarbetena. Där talas endast om att avsikten varit au förhindra retroaktiv straffiagstiftning och enligt brottsbaUcskommentaren (Beckman m.fl.. Brottsbalken III 3:e uppl. 1985 s. 469) är 2 kap. 10 § regeringsformen inte avsedd att helt utesluta ana­logislut.

Grundlagsbestämmelsen i 2 kap. 10 § regeringsformen kompletteras av en bestämmelse i vanlig lag, nämligen 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken (BrP). Enligt denna får ingen dömas för gärning, för vilken det inte var stadgat straff när den begicks. Vidare gäller att straff skall be­stämmas efter den lag som gällde när gämingen företogs. Gäller annan lag när dom meddelas, skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Undantag från denna regel görs dock beträf­fande gäming som under viss tid var straffbelagd på grund av då rådande särskilda förhållanden.

Att 5 § BrP inte skall tolkas så aU den innebär ett absolut förbud mot

analogisk tillämpning av sttaffbud framgår av förarbetena till BrB. 1 1958

års lagrådsremiss med förslag till brottsbalk föreslogs eu stadgande om att

som brott skulle anses endast gäming som inryms under en i baUcen eller

eljest i lag eller i författning given brousbeskrivning. Detta skulle kunna ses

som ett försök att lagfästa legalitetsprincipen. 1 remissen uttalades (prop.

14

1962:10 s. B 56) att principen att en gäming inte kan betraktas som brott Prop. 1993/94:130 utan eu uttryckligt stöd i lag är allmänt omfauad i västerländska kulturstater och även i Sverige djupt rotad i rättslivet. Dåvarande departementschefen framhöll emellertid att när det gällde den för principen centrala frågan vad lagen skall anses omfatta innebar det föreslagna stadgandet inte att det i varje särskilt fall måste finnas ett direkt stöd i själva bokstavslydelsen av la­gen. Lagen skulle enligt honom i stäUet enligt vedertagna gmndsatser tolkas så att dess rätta mening utröntes, vilket åtminstone inom specialstraffrätten torde innebära att även analogisk tillämpning skulle vara tillåten, fastän "en­dast inom mycket snäva gränser". Bestämmelsen i 1 kap. 1 § BrB kan emel­lertid ses som en erinran om legalitetsprincipens betydelse.

Gällande rätt

Någon helt säker beskrivning av hur svensk rätt numera stäUer sig till analogisk tilllämpning av straffbud går inte au ge. Detta gäller särskilt som begreppet analogi, såsom framgår nedan, förefaller kunna toUcas på olika sätt. En i doktrinen till synes allmänt omfattad uppfattning är au analogisk lagtillämpning definitionsmässigt innebär au ett förfarande anses straffbart trots att det står klart att det aktuella fallet inte ryms under det ifrågakomna straffbudet (se t.ex. Agge, Straffrättens allmänna del, andra häftet, 1970, s. 230 och[REDACTED_EFTERNAMN] m.fi.. Brottsbalken 1 5:e uppl. 1987 s. 20 f.). Professorn Stig Suömholm har i boken Rätt, Rättskällor och Rättstillämpning (4:e uppl. 1992 s. 407) uttryckt saken så au laganalogi förekommer när en rättsregel tillämpas på ett fall som inte utan uppenbart våldförande på språket kan pressas in under ens det vagt avgränsade ytterområdet av det aktuella begreppets betydelseområde. Med denna definition står det klart att utrymmet i rättstillämpningen för analogitolkning ansetts begränsat. 1 den straffrättsliga doktrinen har läget också beskrivits så att det är tillåtet att döma till ansvar i fall som ligger så nära dem som är uttryckligt straffbe­lagda att det skulle framstå som alltför "formalistiskt" att inte tillämpa straffbudet. Deua har emellertid ansetts gälla endast om situationen samti­digt är sådan att det inte möter några betänkligheter att göra avkall på kravet att lagstiftaren skall ha tagit ställning för kriminalisering.

I rättspraxis finns ett par exempel på analogisk tillämpning av straffbud. Det mest tydliga är Högsta domstolens dom i rättsfallet NJA 1978 s. 452, som avsåg tillämpning av 2 § anch-a stycket skattebrottslagen (1971:69). I domen uttalade Högsta domstolen bl.a. följande. "För en analogisk tillämp­ning ... av 2 § andra stycket skattebrouslagen talar ... synpunktema med så­dan styrka au de - även med beaktande av den i och för sig tungt vägande legalitetsprincipen - måste anses utslagsgivande." Domen innebar alltså att en person fälldes till ansvar för skattebedrägeri uots au hans gäming inte täcktes av det aktuella sttaffstadgandet.

Å ancha sidan kan nämnas att även den uppfattningen framförts, att det inte ens i det nyss angivna rättsfallet var fråga om analogitolkning utan

15

endast om en, låt vara fri, tolkning av den aktuella straffbestämmelsen     Prop. 1993/94:130 (Brottsbalken I s. 21).

I lagrådsremissen utgick regeringen, bl.a. mot bakgmnd av vad som ovan anförts, från aU utrymmet för analogitolkning på straffrättens område är starkt begränsat. Lagrådet har emellertid redovisat en delvis annoriunda upp­fattning. I siu yttrande har Lagrådet, i anslutning till beskrivningen av gäl­lande rätt, anfört:

Lagrådet vill ifrågasätta om utrymmet verkligen är så begränsat som görs gällande i remissen.

I själva verket synes det finnas ett stort rättsområde där analogisk tillämpning av straffbestämmelsema förekommer. Det gäller det s.k. före-tagaransvaret. Enligt svensk rätt kan, med undantag för företagsbot, endast fysiska personer straffas. I många fall tar emellertid en straffbestämmelse sikte på subjekt i viss ställning, t.ex. innehavare av rörelse eller ägare av viss egendom.

Som exempel på sådan lagstiftningsteknUc har Lagrådet angivit straff­bestämmelser som riktar sig mot "ägare", "arbetsgivare", "uppdragsgivare" och "tillståndshavare" och härvid hänvisat till 5 kap. 14 § tryckfrihets­förordningen, 79 § vägtrafikskattelagen (1988:327), 8 kap. 11 § första stycket andra meningen lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 80 och 81 §§ uppbördslagen (1953:272) samt 21 § yrkestrafiklagen (1988:263). Lagrådet fortsätter:

1 svensk rättspraxis har fysiska personer sedan gammalt dömts till straffansvar för brou mot bestämmelser som de nu angivna utan hinder av au "ägaren", "arbetsgivaren", "tillståndshavaren" etc. varit en juridisk person och gämingen begåtts som ett led i den juridiska personens verksamhet. Det är tydligt att domstolarna därvid tillämpat bestämmelsema analogiskt eller kvasianalogiskt och alltså utvidgat straffbudets gämingsinnehåll utöver dess ordalydelse (se Thomstedt, Om företagaransvar, 1948, s. 113 f.).

I senare tiders författningar anges vanligen det rättssubjekt som skall straffas vid brott mot en bestämmelse med det neutrala uttrycket "den som". En så formulerad straffbestämmelse ger möjligheter att intolka ett straffansvar för t.ex. styrelseledamöter vid brou som begås i ett aktiebolags rörelse. Någon sådan tolkningsmöjlighet föreligger enligt Lagrådet knappast om det ansvariga rättssubjektet betecknats "ägaren" och denne är en juridisk person.

Med den tolkning som Lagrådet givit åt begreppet analogisk tillämpning av slraffbud skulle uttymmet härför enligt gällande räu uppenbarligen vara betydande. Enligt regeringens mening är det dock tveksamt om de av Lagrådet valda exemplen verkligen utgör analogisk tillämpning av straff­bud. Regeringen återkommer härtill nedan i motiveringen för förslaget.

Beskrivningen av gällande rätt är således avhängig av hur begreppet analogi definieras. Så mycket kan dock konstateras att det faktiska ut­rymmet för att tillämpa ett straffbud, trots att det står klart att det aktuella fallet inte ens efter tolkning i avsUct att utröna stadgandets rätta mening kan inordnas dämnder, är mycket begränsat. Om analogitolkning definieras på detta sätt, vilket regeringen finner naturiigt, torde, såvitt kan bedömas, det enda mer allmänna exemplet härpå vara medverkansansvaret inom special-straffrätten (jfi- avsnitt 4.2.3).

16

Konventionsåtaganden

Prop. 1993/94:130

En fråga som är av betydelse i sammanhanget, och som också kommittén tagit upp, är om svensk räu - såsom den av regeringen redovisats ovan -står i överensstämmelse med de intemationella konventioner som Sverige har ratificerat. Av särskilt intresse är den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighetema och de grundläggande friheterna. I konventionens artikel 7 stadgas att ingen får fällas till ansvar för en gäming eller en underlåtenhet som vid tidpunkten för dess begående inte utgjorde brott enligt inhemsk eller intemationeU rätt. Något fall av analogisk tillämpning av straffbud har ännu inte underställts den europeiska dom­stolens prövning. Frågan har emellertid aktualiserats vid flera tUlfällen i kommissionen för de mänskliga rättighetema. Härvid har kommissionen -även om den inte kunnat konstatera att analogisk tillämpning förekommit -klart uttalat au artUcel 7 i konventionen skall ges den innebörden att den för­bjuder analogislut på straffrättens område. Regeringen har i propositionen 1993/94:117 om inkorporering av Europakonventionen och anch-a fri- och räuighetsfrågor föreslagit att konventionen skall införiivas med svensk räu och därigenom bli direkt tillämplig här i landet.

Ett förbud mot analogisk tillämpning av straffbud bör införas i BrB

Den straffrättsliga legalitetsprincipen har på senare tid mera allmänt tagits upp till diskussion. Man kan i denna diskussion se en klar strävan au tydli­gare avgränsa det straffbelagda området. Förutom i det betänkande som lig­ger till grund för detta lagstiftningsärende kan pekas på de förslag som 1983 lades fram av Förmögenhetsbrousuttedningen i betänkandet Översyn av lagstiftningen om förmögenhetsbrott utom gäldenärsbroU (SOU 1983:50). Av intresse i sammanhanget är också propositionen 1984/85:32 om riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet m.m. I denna uttalas bl.a. (s. 39) att ambitionen vid ny eller ändrad strafflagstiftning bör vara att det straffbara området om möjligt skall avgränsas på eu klarare sätt än som är fallet vid vissa brott i BrB. (Se även bet. 1984/85:JuU28 s. 23 ff)

Denna strävan att ytterligare hävda legalitetsprincipen på det straffrätts­liga området har även kommit till uttryck i lagstiftningen. Främst gäller detta införandet av särskilda och detaljerade regler för straffmätning och på­följdsval (29 och 30 kap. BrB) efter förslag av Fängelsestraffkommittén i dess huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:13-15). Direktiven till Suaffsystemkommittén (Ju 1992:07, dir. 1992:47), vars arbete pågår, får också betraktas som uttryck för en vilja att gå vidare i en rUctning som innebär att mindre uö-ymme lämnas för en tillämpning av det straffrättsliga regelsystemet som går utöver vad som följer av en strikt läsning av givna regler.

För regeringen är det naturiigt au fullfölja den inriktning av reformarbetet som nu beskrivits. Legalitetsprincipen är fundamental i ett rättssäkert straff­system. Endast det som är tydligt straffbelagt i lag bör få föranleda straff­rättsliga ingripanden. Visserligen präglas svensk straffrättskipning i hög grad av de krav som legalitetsprincipen ställer. Enligt regeringens mening måste

17

2 Riksdagen 1993/94. 1 samL Nr 130

det dock anses vara en brist au den straffrättsliga legalitetsprincipen inte fått    Prop. 1993/94:130 eu klart och entydigt uttryck i vår strafflagstiftning, inte minst med hänsyn till de redovisade konventionsåtagandena.

I syfte att avhjälpa denna brist lades i lagrådsremissen fram förslag till en bestämmelse som var avsedd att innefatta ett uttryckligt förbud mot analogisk tillämpning av strafflag.

Lagrådet har riktat invändningar mot deua förslag och menat att det sakligt sett får onöjaktiga och svåröverblickbara konsekvenser när det gäller företagaransvaret.

Lagrådet anför med hänvisning till dess ovan redovisade uppfattning an­gående gällande räu, au företagaransvaret försvinner på en rad områden om möjligheten till analogisk tillämpning försvinner. Lagrådet fortsätter:

Lagrådet kan inte överblicka i vilken omfattning straffbestämmelser av nu angivet slag förekommer, men redan de exempel som har lämnats ovan ger vid handen atl sådana bestämmelser inte är ovanliga. Det inger be­tänkligheter att upphöja den remitterade bestämmelsen till lag innan en inventering av författningsbeståndet har skett och erforderliga för­fattningsändringar företagits. I allt fall bör bestämmelsen inte träda i kraft innan så skett.

Lagrådet har i sin kritik mot den föreslagna bestämmelsen inte angivit några andra fall än de nu nämnda som reglerar företagaransvaret. Regeringen har i och för sig uppfattningen au den exemplifierade lagstiftningsmetoden från legalitetssynpunkt är mindre lämplig. Enligt regeringens mening kan dock Lagrådets uppfattning att företagaransvaret i stor utsuäckning fömt­sätter analogisk eller kvasianalogisk rättstillämpning starkt ifrågasättas, särskilt mot bakgrund av senare års i olUca sammanhang redovisade uppfatt­ning av begreppet analogitolkning. Vad det i de av Lagrådet nämnda fallen i stället får anses vara frågan om är närmast traditionell lagtoUcning i avsikt au utröna ett straffbuds reella innehåll, något som givetvis alltid är tillåtet. Eftersom ett straffbud inte kan - och inte heller har kunnat - rikta sig mot en juridisk person är det uppenbart att i exempelvis begreppet ägare måste, i den mån det inte som i t.ex. 5 § yrkestrafiklagen (1988:263) är direkt reglerat i lagen, tolkas in den som i en viss situation kan anses förettäda ägaren. En sådan tolkningsoperation måste det alltid stå domstolama friu att utföra och kan knappast anses innebära au straffansvar åläggs utan stöd av bestäm­melsens ordalydelse. Som eu annat exempel på en sådan, uppenbariigen tillåten, tolkningsoperation kan nämnas att underlåtenhet i många fall anses straffbar trots att själva straffbestämmelsen primärt beskriver ett aktivt handlande (s.k. oäkta underlåtenhetsbrott).

Avsikten med det i lagrådsremissen framlagda förslaget har naturligtvis inte heller varit att inskränka straffbarheten i förhållande till dagens regler i de fall som Lagrådet nämner Av beskrivningen av gällande räu framgår all regeringen velat ge begreppet analogitolkning en avsevärt mer inskränkt betydelse än den som Lagrådet ger uttryck för

För att analogibegreppet skall kunna ges ett i detta sammanhang meningsfullt innehåll är det också, enligt regeringens mening, naturligt au använda det som ett åskådliggörande av en tolkningsmetod som ligger klart

utanför det som legalitetsprincipen inom su-affrätten medger. Sedd i denna Prop. 1993/94:130 mer inskränkta bemärkelse, vilken överensstämmer såväl med den upp­fattning av gällande rätt som regeringen nyss redovisat som - såvitt kan bedömas - med innebörden av den nämnda konventionen, är det uppenbart att ett förbud mot analogisk lagtolkning inom straffrätten inte får de effekter som Lagrädet befarar. Eu sådant förbud skulle för svensk rätts del dll och med kunna sägas få en mer symbolisk än praktisk betydelse. Det gäller särskilt som det utrymme som hittills funnits i praxis för sådan lagtolkning genom regeringens i det följande framlagda förslag i praktiken kommer att undanröjas. Eu förbud skulle således närmast tjäna som en erinran om au endast förfaranden som med tillämpande av vedertagna tolkningsmetoder kan inordnas under en brousbeskrivning i BrB eller i annan författning får ligga till grund för utkrävande av straffrättsligt ansvar.

Mot bakgrund av det anförda finner regeringen att förbud mot analogisk lagtillämpning, i den av regeringen angivna bemärkelsen, nu bör genom­föras.

Den närmare utformningen av bestämmelsen

Kommittén har föreslagit au det till BrB:s inledningsparagraf skall fogas eu nytt andra stycke enligt vilket en straffbestämmelse inte får ges en vidare tillämpning än dess ordalydelse medger. Kommittén föreslår au inlednings­bestämmelsen i 5 § BrP flyttas till detta stycke.

Som nämnts anser RÅ i siu remissvar att den föreslagna hiestämmelsen är så viktig att den bör utgöra en särskild paragraf Vidare ifrågasätter RÅ om det är lämpligt att utforma bestämmelsen som en handlingsregel. Enligt RÅ:s bedömning skulle det från lagteknisk och systematisk synpunkt vara mer konsekvent om förbudet mot analogislut och mot rettoaktiv suafflag-stiftning utformas i anslutning till definitionen av brou i 1 kap. 1 § första stycket BrB.

Justitieombudsmannen (JO) godtar kommitténs förslag men anser att åtgärden att till 1 kap. 1 § BrB föra över endast första stycket i 5 § BrP är ofullständig. Enligt hans mening bör även bestämmelsen i 5 § andra stycket BrP om att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gämingen företogs, flyttas med, JO anser dessutom au föreskriften i 2 kap. 10 § första stycket tredje meningen regeringsformen, om att vad som i dessa hän­seenden gäller om brottspåföljder gäller även förverkande och annan särskild rättsverkan av brou, skall tas med.

Regeringen kan för sin egen del i huvudsak ansluta sig till de synpunkter som framförts av RÅ och JO. Konstruerar man bestämmelsen som en handlingsregel och därvid även flyttar över inledningsbestämmelsen i 5 § BrP bör man, i konsekvensens namn, i paragrafen även ta med de av JO angivna bestämmelsema. Men detta behövs inte om man följer RÅ:s tanke att knyta utformningen av legalitetsprincipen till den nuvarande föreskriften i 1 kap. 1 § om vad som utgör brou. En sådan åtgärd skulle också stämma bättre med innebörden av legalitetsprincipen. Enligt vår mening bör man därför gå tillväga på det sättet. Därmed tillgodoser man även den av Eslövs

tingsrätt framförda åsikten att man bör undvika att lagstifta mot en viss teknisk rättsfigur.

Regeringen har stannat för att 1 kap. 1 § BrB bör ges följande lydelse.

Brott är en gännng som är beskriven i denna balk eller i annan lag eller fölfattning och för vilken straff som sägs nedan är föreskrivet.

Lagrådet har mot detta förslag, viUcet överensstämmer med det som upp­togs i lagrådsremissen, invänt att det är svårt att av bestämmelsens orda­lydelse förstå att det rör sig om ett förbud mot analogisk rättstillämpning och att kommittéförslaget var klarare på denna punkt. Regeringen har i och för sig förståelse för denna uppfattning. Fördelama såväl lagtekniskt som språkligt med att ge uttryck för förbudet i anslutning till definitionen av brott är dock enligt regeringen så stora att den metoden trots aUt bör väljas.

Förslaget medför att förbudet mot retroaktiv suafflagstiftning och retro­aktiv tillämpning av strafflag alltjämt regleras i 5 § BrP.

1 samband med den nu föreslagna lagändringen bör även 2 § skatte­brouslagen (1971:69) ändras så att också sådant förfarande, som dom­stolarna för närvarande fäller till ansvar för genom analogitolkning, täcks av bestämmelsens ordalydelse. Härvid bör det av Skattetilläggsutredningen ut­arbetade förslaget läggas till grund för lagändringen (se avsnitt 4.3.8). Denna lagstiftningsåtgärd, som är nödvändig för au inte det straffbara om­rådet vid skattebedrägeri skall minskas, skall inte ses som eu föregripande av 1993 års skattebrottsutrednings (Fi 1993:08) arbete. Den uttedningen har alltså fortfarande till uppgift bl.a. att göra en fullständig översyn av 2 § skattebrouslagen.

Prop. 1993/94:130

4.2.2   Det subjektiva rekvisitet inom specialstraffrätten

Regeringens förslag: Stadgandet i 1 kap. 2 § BrB om att i balken be­skriven gäming skall, om inte annat sägs, anses som brott endast om den begås uppsåtligen görs generellt tillämpligt. Vissa övergångsbe­stämmelser meddelas.

Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Även när det gäller förslaget au generellt lagreglera det subjektiva rekvisitet inom specialstraffrätten har kommitténs förslag fått ett kraftigt stöd av remissinstanserna. Ingen säger nej till förslaget. Från flera håll påpekas emellertid att, som kommittén också framhållit, en ge­nomgång av olika specialstraffrättsliga bestämmelser behövs och att denna bör göras så snart som möjligt.

JO har synpunkter på hur övergångsbestämmelsema skall konstmeras medan Föreningen Sveriges åklagare har invändningar mot den lagtekniska lösningen. Föreningen menar att det, om inte annat sägs i straffbudet, inom specialstraffrätten bör räcka med oaktsamhet.

20

Skälen för regeringens förslag:

Prop. 1993/94:130

Bakgrund

Frågan vad som utgör brott besvaras inte enbart av de objektiva rekvisit som utgör brousbeskrivning i de olika suaffstadgandena. Även gämingsmannens subjektiva förhållande till gämingen är av betydelse. Normalt krävs full överensstämmelse mellan brottsbeskrivningamas objektiva och subjektiva sidor. Detta innebär, för att ansvar skall kunna ådömas, att händelse­förloppet i sina huvuddrag skall omfattas av den handlandes uppsåt eller oaktsamhet (täckningsprincipen).

Det subjektiva rekvisitet i en brousbeskrivning kan bestå i ett krav på uppsåt (dolus). Härmed menas i princip au det för suaffbarhet krävs att gär­ningsmannen utfört den brottsliga handlingen med "vett och vilja". Av upp­såt finns i svensk rätt tre olika former. 1 regel är det för suaffbarhet likgiltigt vilken form av uppsåt som gärningsmannen haft.

Inom uppsåisläran skiljer man mellan uppsåt till effekten och uppsåt till gärningsmoment. Den vanligast förekommande uppsåtsformen är direkt uppsåt (dolus directus), som enkelt kan sägas innebära ett krav på att gär­ningsmannen hade full vetskap om de föreliggande omständigheter, som utgjorde gärningsmoment, och eftersträvade det brottsliga resultatet. En an­nan uppsåtsform är indirekt uppsåt (dolus indirectus). Även här krävs au gärningsmannen hade insikt i de föreliggande omständighetema eller gär­ningsmomenten. Det brottsliga resultatet är emellertid inte på samma sätt som vid direkt uppsåt eftersträvat av gärningsmannen, men han skall ha uppfattat det som nödvändigt förbundet med ett annat resultat som han ville uppnå. Den tredje uppsåtsformen är eventuellt uppsåt (dolus eventualis). Härmed avses att existensen av en viss omständighet, som utgjorde gär­ningsmoment, för gärningsmannen tedde sig som oviss men möjlig. Sam­tidigt skall förhållandena vara sådana au man kan utgå från att han skulle ha företagit den brottsliga gärningen även om han varit fullt säker på att denna omständighet förelåg. När det gäller det brottsliga resultatet behöver detta inte vara eftersträvat av gärningsmannen och inte ens nödvändigt förbundet med det resultat som han vill uppnå, men han skall ha uppfattat det som en möjlig biverkan till den effekt han eftersttävade och omständighetema skall vara sådana att man kan hålla för visst att han, om han hade vetat att effekten skulle inträda, inte skulle ha avstått från gämingen. Det utmärkande för det eventuella uppsåtet är att domstolen på detta sätt skall göra ett hypotetiskt prov avseende gämingsmannens handlande för det fall han hade haft full visshet om samUiga gämingsomständigheter och effekter.

Vid åtskilliga brou krävs det inte uppsåt från gämingsmannens sida för att straffbarhet skall inuäda, utan det räcker med oaktsamhet (culpa). På motsvarande sätt som i fråga om uppsåt skall brottsbeskrivningens olika objektiva moment täckas av oaklsamheten.

Förutsättningen för att culparekvisitet skall vara uppfyllt är att gärnings­mannen inte iakttagit tillräcklig aktsamhet. Det krav som i detta hänseende ställs i olika sammanhang växlar. Vid flera brou gäller att ringa oaktsamhet inte medför ansvar och ibland krävs det för att ansvar skall inträda att

21

vårdslösheten har varit grov. Men innebörden av culparekvisitet växlar Prop. 1993/94:130 även, och det utan att det dhekt framgår av lagtexten, med de olika straff­bestämmel semas natur. Vid vissa ordningsförseelser, särskilt inom närings­rättens område, har i rättspraxis kravet på aktsamhet ställts högt, vilket in­neburit att en mycket lindrig grad av oaktsamhet föranlett ansvar. I andra fall, speciellt vid något allvarligare brott, har culparekvisitet tolkats så att oaklsamheten skall ha nått en viss nivå för att vara straffbar och detta även om ansvarsfrihet vid ringa oaktsamhet inte är uttryckligen föreskrivet.

I de fall kravet på subjektivt rekvisit efterges och ansvar inträder även om varken uppsåt eller oaktsamhet kan läggas gärningsmannen till last talar man om strikt ansvar. Det är emellertid en omdiskuterad fråga, om strikt ansvar förekommer inom straffrätten. Ett ansvar som liknar det strikta är det som en utgivare enligt tryckfrihetsförordningen (TF) har för innehållet i en periodisk skrift (8 kap. 1 § TF). Här gäller nämligen en legalpresumtion för vetskap om innehållet i skriften.

Nuvarande reglering av det subjektiva rekxnsitet

1 1 kap. 2 § BrB finns en generell bestämmelse rörande vad som, när det gäller brotlssiadgandena i balken, krävs i fråga om subjektivt rekvisit. Där stadgas att vid brotten i BrB krävs uppsåt om inget annat sägs i suaffstad-gandet.

Bestämmelsen i 1 kap. 2 § BrB gäller alltså endast beträffande brotten i BrB. Vad som inom specialstraffrätlen krävs på den subjektiva sidan för att brou skall föreligga är många gånger oklart. 1 modernare specialsuaffrätts­liga författningar klargörs i regel direkt i lagtexten vilket subjektivt rekvisit som gäller men i äldre bestämmelser är frågan ofta oreglerad. Som exempel på det sistnämnda kan pekas på bestämmelsen om olovlig köming i 3 § p-afikbrottslagen (1951:649). Det måste dock framhållas att det, i många fall där en uttrycklig reglering saknas, framgår relativt klart av bestämmelsens natur och dess syfte vad som skall gälla i subjektivt hänseende. Om så inte är fallet blir frågan emellertid till sist beroende av domstolamas tolkning av bestämmelsen.

En generell reglering av det subjektiva rehisitet bör ske även för brotten Utanför BrB

Regeringen har i föregående avsnitt redogjort för legalitetsprincipen och de krav som denna uppställer i fråga om lagstöd på straffrättens område. Lagstödet bör naturligtvis omfatta inte bara brottets objektiva sida utan även det subjektiva rekvisitet. I varje straffstadgande bör därför anges vad som krävs i fråga om uppsåt eller oaktsamhet.

Deua krav tiUgodoses sedan eu antal år tillbaka regelmässigt även vid ny lagstiftning pä specialstraffrättens område. Sedan år 1969 gäller nämligen av Statsrådsberedningen utfärdade riktlinjer, enligt vilka kravet i subjektivt hänseende måste göras klart vid utformandet av straffbestämmelser. Men

bettäffande äldre specialsuaffräusliga lagstiftningsprodukter är läget som vi

22

nyss angivit ett annat. Här saknas ofta en reglering av det subjektiva rekvi-     Prop. 1993/94:130 sitet.

Enligt vår mening är det angeläget att åstadkomma en förbättring på denna punkt. Regeringen delar alltså, liksom remissinstansema, kommitténs uppfattning att en generellt verkande lagstiftning på omiådet är önskvärd.

I fråga om utformningen av denna lagstiftning har regeringen ingen annan uppfattning än kommittén. På samma sätt som i BrB bör utgångspunkten vara att det för ansvar skall krävas uppsåt. Om lagstiftaren vill sträcka an­svaret längre får det särskilt anges i straffstadgandet.

Regeln i 1 kap. 2 § BrB bör alltså göras generellt tillämplig. Men en så­dan åtgärd kan inte gälla de specialstraffrättsliga straffbud som redan existe­rar. Nägot sådant skulle nämligen få otillfredsställande konsekvenser genom att straffansvaret vid många brott skulle inskränkas på ett sätt som inte är lämpligt. Den nya 1 kap. 2 § BrB bör alltså göras tillämplig endast på straff­bestämmelser som tillkommer samtidigt som eller efter lagändringen. Detta ställer, som kommittén också framhållit, krav på åtgärder som tar sikte på nu gällande straffbestämmelser. Enligt kommitténs mening bör en genomgång i fråga om kravet på subjektivt rekvisit göras beträffande hela specialstraffrätten. Kommittén anför att det är särskilt angeläget att de centrala lagama snarast ses över.

Flera remissinstanser har instämt i vad kommittén uttalat och för egen del har regeringen i och för sig ingen avvikande uppfattning. Någon samlad översyn finner vi dock för närvarande inte befogad. Det lämpligaste till­vägagångssättet torde i stället vara att varje departement inom regerings­kansliet granskar de straffbestämmelser som faller inom dess ansvarsområde och utarbetar underiag till erforderiig lagstiftning. Det torde dock stå klart au en genomgång av detta slag kommer att ta flera år i anspråk. Under en övergångstid, som regeringen föreslår sätts till fem år, får man acceptera en situation där nya sttaffbud omfattas av den generella subjektiva regleringen medan för sådana straffbestämmelser som var i kraft vid lagändringen det subjektiva rekvisitet i många fall tills vidare får kvarstå oreglerat.

Enligt de av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsema skall den nya avfattningen av 1 kap. 2 § första stycket BrB inte tillämpas på ett straff­stadgande i annan lag eller författning än BrB som träu i kraft före lag­ändringens ikraftträdande. Har ett sådant straffstadgande ändrats i något av.seende efter lagändringens ikraftträdande skall dock enUgt kommittén den nya regeln tillämpas på suaffstadgandet.

Kommittén tänkte sig alltså att varje änching av en straffbestämmelse skulle få till följd att den generella regleringen i 1 kap. 2 § BrB blev till­lämplig på bestämmelsen. Tanken bakom detta är uppenbarUgen att det skall vara enkelt för de tillämpande myndigheterna att avgöra vad som är gällande rätt.

Regeringen kan i huvudsak hålla med kommittén. Även om en ordning av detta slag ställer stora krav på lagstiftaren är den nödvändig för au regle­ringen skall motsvara de krav på tydlighet som det finns anledning au ställa på all lagstiftning och i synnerhet på suafflagstiftning.

23

JO har emellertid uppmärksammat ett problem med den föreslagna över­gångsregleringen. Den av kommittén föreslagna formuleringen ger enligt JO utrymme för situationer där ett skenbart oreglerat tillstånd uppstår. Det kan vara så att en översyn av det subjektiva rekvisitet i en äldre straffbestäm­melse har skett i eu lagstiftningsärende efter ikraftttädandet men att detta inte, och inte heller något annat, har föranlett något ingrepp i stadgandet. Man har alltså kommit fram till att för straffbarhet skall krävas uppsåt. Trots att således en prövning skeu som borde ha leu till att 1 kap. 2 § första stycket BrB blev direkt tillämplig, medför den av kommittén föreslagna övergångsbestämmelsen au lagstöd saknas för tillämpning av BrB:s bestäm­melse.

Det är enligt regeringens bedömning knappast möjligt au lösa det av JO angivna problemet genom au konsuuera övergångsbestämmelsema på ett annorlunda sätt än kommittén föreslagit. I situationer som den angivna måste därför lagstiftaren direkt i suaffstadgandet sätta ut det krav på sub­jektivt rekvisit som skall gälla. Med hänsyn till de varierande subjektiva rekvisit som gäller inom specialstraffrätten ser regeringen .det inte heller som en nackdel au, i dessa fall och under övergångstiden, kravet på uppsåt utuyckligen anges i lagtexten.

Prop. 1993/94:130

Brott begångna under berusning

1 1 kap. 2 § andra stycket BrB finns en bestämmelse om hur kravet på det subjektiva rekvisitet skall tolkas vid fall av självförvållad berusning och lik­nande tillstånd. Kommittén har inte föreslagit någon ändring av denna be­stämmelse, även om kommittén kritiserat både utformningen och tillämp­ningen av den. Inte heller regeringen anser att bestämmelsen skall ändras i materiellt hänseende i detta sammanhang. I avsnitt 4.3.6 kommer vi att när­mare utveckla värt ställningstagande på denna punkt.

4.2.3   Medverkansansvaret inom specialstraffrätten

Regeringens förslag: Den allmänna medverkansregleringen i 23 kap. 4 § BrB utvidgas till att gälla även utanför balken straffbelagda gärningar för vilka fängelse är föreskrivet.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Dock föreslog kommittén även dels en redaktionell förändring av medverkansbestämmel­sen, dels den ändringen att den som medverkat i form av medhjälp alltid skall anses ha medverkat endast i mindre mån.

Remissinstanserna: Inte heller när det gäller au lagreglera medverkans­ansvaret inom specialstraffrätten har någon remissinstans motsatt sig inriktningen på kommitténs förslag. Förslaget att omformulera medverkans­bestämmelsen har emellertid kritiserats från vissa håll, bl.a. från JO.

24

Kritiken gäller särskilt förslaget au den som medverkat i form av medhjälp     Prop. 1993/94:130 alltid skall anses ha medverkat endast mindre mån. Från flera håll har det påpekats att en specialsuaffräuslig genomgång avseende bl.a. medverkans-ansvaret behövs.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund

Straffansvar åvilar ofta inte endast den som i strikt mening är gärningsman. Även den som på annat säu medverkat i en sttaffbar gäming kan fällas dll ansvar. Man skiljer, vid sidan om gärningsmannaskap, mellan anstiftan till brott och medhjälp dU brott.

Att anstifta någon au göra något är au "förmå" denne att utföra gäming­en. Vad det är fråga om är alltså au genom psykisk påverkan orsaka den andres gäming. Anstiftan förutsätter varken övertalning eller vilseledande.

Medhjälp till en brottslig gäming beslår i ett främjande som inte uppfyller kraven för anstiftan. Medhjälp kan vara fysisk eller psykisk. Som exempel på den förstnämnda formen av medhjälp kan nämnas vakthållning vid ett inbrott. Psykisk medhjälp kan bestå i råd eller uppmunuan.

I vissa fall kan den som i formell mening endast anstiftat annans gärning vai-a att bedöma som gärningsman. Detta kan vara fallet om den anstiftade näj-mast varit ett viljelöst eller omdömeslöst redskap i anstiftarens händer. Man talar här om medelbart gärningsmannaskap.

Gällande rätt

Bestämmelsen om medverkansansvar finns i 23 kap. 4 § BrB. Enligt denna ' pai-agraf skall ansvar som i balken är stadgat för viss gäming ådömas inte bara den som har utföit gärningen utan även den som har främjat denna med räd eller dåd. Som nyss nämnts skall, om det inte är fråga om gärningsman­naskap. dömas för anstiftan till brottet, om det är frågan om någon som har förmått någon annan till brottet, och annars för medhjälp till det.

Bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB gäller, enligt paragrafens uedje stycke, inte i de fall som annat är särskilt föreskrivet. Exempel på brott där inte alla medverkande ådrar sig ansvar är ocker (9 kap. 5 § BrB) och koppleri (6 kap. 8 § BrB).

Straffet för övriga medverkande är i princip samma som för gär­ningsmannen. 1 praktiken torde dock den som gjort sig skyldig endast till medhjälp regelmässigt bli föremål för en mildare bedömning.

Vid brousbalksbrotten gäller alltså ett generellt ansvar även för andra medverkande än gärningsmannen. Vid brotten utanför BrB är läget dock annorlunda. Bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB gäller nämligen endast brotten i BrB.

I ett mindre antal specialstraffrättsliga lagar, t.ex. narkotUcasuafflagen (1968:64), finns det en utuycklig reglering av medverkansansvaret. 1 dessa fall är saken naturligtvis klar. Men finns ingen sådan reglering skall enligt

25

doktrin och praxis sUaffansvaret i specialstraffrätten för anstiftare och     Prop. 1993/94:130 medhjälpare behandlas enligt följande.

1.

Lösningen kan framgå vid en tolkning av straffbudet. Ibland är suaff-bestämmelserna utformade så au det framgår hur frågan om ansvar för med­verkan skall besvaras. Ofta rör det sig om sludedningar e contrario, dvs. motsatsslut. När det t.ex. i en författning stadgas att viss medverkan är straffbelagd får detta toUcas så au annan medverkan inte utgör brou (se 3 § uafikbrottslagen [1951:649]).

2.

BrB:s medverkansreglering kan vara att tillämpa analogiskt. I praxis sker en sådan analogisk tillämpning i de fall straffskalan för det special­straffrättsliga stadgandet innehåller fängelse. I fråga om brott som endast har böter i straffskalan gäller olika regler beroende på om suaffstadgandet tillkommit före eller efter juni månad 1969. Då utfärdade nämligen Stats­rådsberedningen anvisningar för författningsskrivning som innebär att, om avsikten är au ansvar även för anstiftan och medhjälp skall förekomma, detta klart skall utsägas i bestämmelsen. Deua innebär att man kan utgå från att annan medverkan än gärningsmannaskap till rena bötesbrott som är till­skapade efter juni 1969 inte skall föranleda ansvar om inget annat sägs i den aktuella författningen. När det gäller äldre författningar är läget emellertid oklart i den mån Högsta domstolen inte har haft frågan uppe till bedömande. Så mycket torde man dock kunna säga som att någon analogisk tillämpning av 23 kap. 4 § BrB inte sker beuäffande helt bagatellartade brou.

Frågans tidigare behandling

Frågan om ett lagfästande av medverkansansvaret inom specialstraffrätten har, som kommittén redovisat, tidigare varit föremål för diskussion vid ett par tillfällen. En redogörelse för de synpunkter som lagts fram finns i betän­kandet (s. 55 ff). Här skall vi endast uppehålla oss vid de förslag som vid olika tillfällen lagts fram.

Suaffräuskommittén föreslog i betänkandet Förslag dll brottsbalk (SOU 1953:14 s. 368) att medverkansansvar skulle föreligga vid specialstraff­rättsliga brott vars straffskala innehåller fängelse. Enligt Suaffräuskom-mitténs mening saknas det ur kriminalpolitisk synvinkel i allmänhet anled­ning att utsträcka medverkansansvaret längre.

Uuedningen om specialstraffrätten ansåg i betänkandet Vissa special­straffrättsliga problem (Ds Ju 1975:23) i första hand att någon lagstiftning inte skulle ske. Uttedningens huvudförslag skall ses mot bakgrund av de riktlinjer som Statsrådsberedningen utfärdat år 1969. Utredningen lade emellertid fram även ett alternativt förslag. Enligt detta skulle bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB göras generellt tillämplig. Dock skulle anstiftan och med­hjälp inte vara straffbar om endast penningböter var stadgat för brottet.

Det kan här tilläggas att frågan om innebörden av medverkansansvaret tas upp i departementspromemorian Efter Lindome (Ds 1993:15). Beredningen av de frågor som föranleds av innehållet i promemorian pågår för närvaran-

26

de inom Justitiedepartementet. De berörs därför inte vidare i detta samman-     Prop. 1993/94:130 häng.

En generell reglering av medverkansansvaret bör ske även för brotten utan­för BrB

Även i fråga om medverkansansvaret inom specialsuaffrätten gör sig de krav som legalitetsprincipen ställer gällande. Den nuvarande situationen med eu på många håll inom specialstraffrätten oreglerat medverkansansvar är inte godtagbar. Den torde även vara svår att förena med del förbud mot analogisk tillämpning av straffbestämmelser som regeringen nyss förordat. Liksom kommittén och remissinstansema anser regeringen sålunda att en lagreglering bör ske.

Någon kritik har från remissinstansemas sida inte rUctats mot den av­gränsning av medverkansansvaret inom specialsuaffrätten som kommittén, för övrigt i nära överensstämmelse med både Straffrättskommittén och Uuedningen om specialstraffrätten, förordat. Inte heller regeringen finner anledning till någon anmärkning mot kommitténs förslag, som i själva verket överensstämmer med vad som i stora delar redan nu får anses vara gällande rätt. Genom förslaget blir den allmänna medverkansregleringen i BrB, som alltså innebär au inte endast gämingsmännen ådrar sig suaffräus-ligt ansvar utan även anstiftare och medhjälpare, utttyckligen tillämplig på alla specialstraffrättsliga brott som har fängelse i straffskalan. Härigenom kommer endast de rena bötesbrotten i specialstraffrätten att undantas från medverkansregleringen.

Förslaget medför, som kommittén påpekat, att medverkansansvaret för vissa äldre specialstraffrättsliga bötesbrott avskaffas. Regeringen ser ingen nackdel i detta och några övergångsregler torde inte vara erforderliga. Regeringen ställer sig alltså bakom detta förslag.

En lagstiftningsåtgärd i enlighet med kommitténs förslag innebär att för­utsättningama för en del av de särskilda reglema om medverkansansvar i specialstraffrätten i viss mån ändras. Denna fråga bör uppmärksammas i det kommande lagstiftningsarbetet.

Som framgått föreslog kommittén även dels en redaktionell förändring av medverkansbestämmelsen, dels den sakliga ändringen att den som medver­kat bara som medhjälpare alltid skall anses ha medverkat endast i mindre mån.

Förslaget till redaktionell ändring innebar ett avskaffande av den regel i pai-agrafens andra stycke, ancha meningen, som slår fast att ansvar som är stadgat för någon i särskild ställning också skall drabba den som jämte ho­nom medverkat till gämingen. Skälet för kommittéförslaget i denna del var att regeln är onödig, eftersom detta medverkansansvar framgår redan av pa­ragrafens första stycke.

För egen del kan regeringen visserligen hålla med kommittén om au den aktuella regeln sakligt sett framstår som överflödig. 1 tydlighetens intresse anser vi emellertid att den bör vara kvar. Regeringen är alltså inte beredd att förorda att kommitténs förslag på denna punkt genomförs.

27

Det sagda gäller också förslaget au i materieUt hänseende ändra sffaffbe-stämmelsen om medhjälp. Även om medhjälparen i regel gjort sig skyldig till en mindre suaffvärd gärning än den som är att bedöma som gärningsman eller anstiftare, kan undantag förekomma. Domstolarna bör alltså även fort­sättningsvis få bedöma detta från fall dll fall.

Prop. 1993/94:130

4.3   Ansvarsfrihetsgrunder 

4.3.1   Nödvärn

Regeringens förslag: Nödvämsbestämmelsens materiella innehåll ändras inte. Paragrafen redigeras emeUertid om så att innebörden av nödvärnsrätten kommer till klarare uttryck.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Vi har dock ut­format lagtexten något annorlunda.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har redovisat någon an­nan uppfattning än kommittén när det gäller det materiella innehållet i nödvärnsbestämmelsen. Från något håll har framförts att domstolarnas tillämpning av bestämmelsen är alltför restriktiv. Även behovet av infor­mationsinsatser har berörts i remissvaren liksom frågan om vad som skall krävas av en nödvärnsinvändning för au den skall godtas.

Sveriges domareförbund avstyrker att lagtexten ändras. RA är tveksam till om den föreslagna lydelsen är bätue än den nuvarande. Brottsförebyggande rådet (BRÅ) har starka invändningar mot den föreslagna texten. De flesta re­missinstanserna godtar dock kommitténs förslag. Några åter, bl.a. Stock­holms tingsrätt och JO. anser att lagtexten bör utformas på ett något annorlunda sätt än som gjorts i betänkandet.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande rätt

Bestämmelsen om nödväm finns i 24 kap. 1 § BrB. Den innebär au en gär­ning som någon begår i en nödvämssituation och som håller sig inom grän­sema för nödvärnsrätten inte skall medföra ansvar. Nödvärnsrätt föreligger enligt paragrafen i fyra olika situationer.

Först anges det fallet au någon söker avvärja ett påbörjat eller överhäng­ande brottsligt angrepp på person eller egendom. Med brottsligt angrepp rnenas ett angrepp som uppfyller rekvisiten för eu brott, däribland uppsåts-eller oaktsamhetsrekvisitet. Däremot krävs inte au angriparen fyllt 15 år el­ler att han är psykiskt normal. Även bam och psykiskt abnorma kan ju begå brott enligt BrB. Eftersom en nödvärnshandling inte är brottslig är nödväm inte medgivet mot en handling som är företagen i nödväm. Att nödvämsrätt föreligger vid ett påbörjat eller överhängande angrepp innebär au nödvärns-

räu inte föreligger när angreppet upphört om inte ett nyu angrepp är över-     Prop. 1993/94:130 hängande.

Som andra punkt i nödvämsparagrafen nämns den situationen att någon söker betvinga den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hin­drar att egendom återtas på bar gärning. Enligt punkten 3 i övergångsbe­stämmelsema till lagen den 12 juni 1942 om ändring i vissa delar av suaff-lagen, som enligt 14 § BrP fortfarande äger tillämpning, får varje besitt­ningsförhållande, som någon rubbat utan rätt, "å färsk gäming" återställas. Med "bar gäming" i nödvämsparagrafen avses eu närmare samband med gämingen. Deua innebär au den som med laga räu skaU återställa ett rubbat besittningsförhållande inte i alla situationer har nödvämsrätt.

Som tredje nödvämssituation upptas att någon söker hindra någon att olovligen uänga in i mm, hus, gård eller fartyg. Fallet svarar mot bestäm­melsen i 4 kap. 6 § första stycket BrB, som stadgar au som hemfridsbrott skall anses att olovligen inuänga där annan har sin bostad vare sig det är frågan om mm, hus, gård eller fartyg.

Slutligen stadgas au nödvämsrätt föreligger då någon söker att frän ut­rymmen av nyss nämnt slag avlägsna någon, som uängt in olovligen eller, om det är bostad, annars vägrar att på tillsägelse lämna denna.

Som en förutsättning för au ansvarsfrihet skall föreligga i de angivna si­tuationerna gäller att den gäming som begås inte med hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är uppenbart oförsvarlig. Det in­nebär att nödvärnsrätten inte är knuten till vad som i det enskilda fallet kan behövas för att avvärja det brottsliga angreppet. I vissa fall tillåter lagen alltså den angripne att göra mer än vad som fordras för au förhindra den brottsliga gärningen bara det inte är uppenbart oförsvarligt, medan det i andra fall kan vara uppenbart oförsvarligt att göra vad som behövs. Det senare kan gäUa t.ex. vid angrepp av bam.

Nödvämsbestämmelsen, liksom för övrigt vissa andra objektiva ansvars­frihetsgrunder, kompletteras av en regel i nuvarande 24 kap. 5 § BrB som innebär att om någon, som varit i en nödvämsituation, gjort större våld eller svårare skada än i varje särskilt fall är medgivet (excess) han likväl inte skall dömas till ansvar, om förhållandena var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Denna paragraf innehåller också en regel om sffafflindring om det förelegat svårigheter till besinning men dessa svårigheter inte varit så stora att ansvarsfrihet bör inuäda.

Nödvärnsbestämmelsens innebörd bör inte ändras

Enligt kommittén måste nödvämsrätten alltid bli beroende av en avvägning mellan motstående intressen. På ena sidan finns inuesset av att en person som blir angripen skall ha möjlighet aU försvara sig och sin egendom mot angreppet. Som kommittén konstaterat är detta inuesse naturligtvis starkt. Det måste emellertid vägas mot det angelägna i att rättssystemet inte bäddar för en upptrappning av våldet i samhället. Det är inte rimligt au brottsliga angrepp får mötas av motåtgärder som inte står i proportion till angreppen.

29

Den nuvarande lagstiftningen innebär, i enlighet med vad som uttalas i Prop. 1993/94:130 förarbetena till BrB (SOU 1953:14 s. 377), au det finns en relativt bred marginal till förmån för den angripne vid bedömandet av om han hållit sig inom gränsema för nödvämsrätten. Detta har också kommit till uttryck i Högsta domstolens praxis på området. Här kan pekas på rättsfallen NJA 1969 s. 425, 1970 s. 58, 1971 s. 442 och 1978 s. 356.

Under de senaste två decenniema har frågan om nödvämsrättens omfatt­ning varit föremål för riksdagens bedömning vid flera olika tillfällen (se bl.a. bet. ILU 1970:6, bet. 1982/83:JuU3 och bet. 1986/87:JuU5). Detta har haft sin grund i främst att det från vissa håll, bl.a. från Sveriges advokat­samfund, påståtts att domstolamas tillämpning av nödvämsbestämmelsen varit alltför snäv. Riksdagen har vid varje tillfälle ansett att det saknats skäl att vidta några ändringar i nödvämsrätten. Med anledning av under senare år väckta motioner angående förtydligande av nödvämsrätten har dock Justitie­utskottet hänvisat dll det nu aktuella lagstiftningsärendet.

Kommitténs uppfattning när det gäller nödvämsrättens omfattning har inte motsagts av någon av remissinstansema. Inte heller regeringen har nå­gon annan uppfattning än kommittén. Nödvärnsrätten innebär att det finns eu förhållandevis stort uttymme för den som angrips att försvara sig och sin egendom och så bör det också vara. Något skäl dll förändring av nödvärns­rätten föreligger således inte. Den osäkerhet som kan föreligga i praxis och som måhända kan ligga till grund för kritiken att nödvämsbestämmelsen ibland ges en för snäv tolkning, bör i stället föranleda au lagtexten utformas på eu tydligare säu.

I deua sammanhang kan det finnas skäl att något beröra den processuella hanteringen av nödvärnsbestämmelsen.

Den grundläggande principen är och skall vara au det är åklagaren som skall styrka att den tilltalade inte handlat i nödväm. Detta följer av allmän­na regler om åklagarens bevisbörda i brottmål. I något remissvar har frågan berörts vad man bör kräva av en invändning om nödväm från den tilltalade i en rättegäng för att åklagaren skall behöva föra motbevisning. Spörsmålet rör egentligen vilket beviskrav man bör ställa på åklagaren i detta läge. Denna fråga behandlas i ett relativt nyligen avgjort rättsfall från Högsta domstolen, NJA 1990 s. 210. Där uttalar Högsta domstolen au vad som bör krävas av åklagaren är att han förebringar så mycket bevisning att nödvämsinvändningen/raA?7irå/-iOTO obefogad. Det kan tilläggas au åklaga­ren i många fall kan styrka siu åtal även utan någon egentlig bevisning i nödvämsfrågan. Detta gäller om den tiUtalade framfört ett påstående om nödväm som inte till någon del konkretiserats eller som är så orimligt au det kan lämnas utan avseende.

Lagte.xten bör formuleras om

1 sitt remissvar över den motion som låg till grund för Justitieutskottets be­tänkande 1982/83:3 uttalade Sveriges advokatsamfund att det finns an­ledning alt ifrågasätta om inte en omarbetning av lagtexten är nödvändig mot bakgrund av au underrättema, Uots vägledande avgöranden från Högsta

30

domstolen, fortsatt med en tillämpning som suider mot de tankegångar som Prop. 1993/94:130 ligger till gmnd för bestämmelserna om nödvämsrätt. Om lagtexten är svår för domstolar och åklagare au tillämpa enligt de tankegångar som ligger bakom så är den, framhöll samfundet, närmast helt obegriplig för den vanlige medborgaren. Samfundet pekade på au bestämmelsen, som väsent­ligen innehåller en enda, nio rader lång mening, är svårläst och erbjuder flera för lekmannen otillgängliga finesser Samfundet menade au den med­borgare, som har förmåga och vågar tänka sig att begagna sin nödvämsrätt, inte kan hämta någon ledning ur lagtexten utan blir - om han värjer sig i en nödvärnssituation - helt hänvisad till en efterhandsgranskning från åklagarens och domstolens sida med ett mer eller mindre slumpartat resultat.

Det är naturligtvis ett starkt önskemål au all lagtext är utformad på ett så­dant säu att var och en kan tillägna sig den och få en klar uppfattning om -vilka grundsatser som gäller Detta gäller inte minst på suaffrättens område och när det, som här, är fråga om en centtal reglering. Regeringen delar ad­vokatsamfundets och kommitténs åsikt att nödvämsparagrafens språkliga utformning är något svårtillgänglig och att paragrafen skulle vinna på en omredigering.

Det finns också ett annat skäl att ändra i bestämmelsen. Av den nuva­rande lydelsen kan man, genom att det anges au "i nödväm handlar den som söker avvärja, beninga" etc, få intrycket att det för ansvaisfrihet krävs au den som handlar har ett säi-skilt syfte med handlingen eller åtminstone att han är medveten om att det är fråga om en nödvämssituation. Något sådant krav har emellertid inte saUs upp. Även den som handlar i en nödvämssitu­ation men som är omedveten om detta går alltså fri från ansvar om hans gärning inte är uppenbart oförsvarlig. Detta hänger samman med att nöd­värn är en objektiv ansvarsfrihetsgrund. Lagtexten är således på denna punkt något vilseledande.

Även i ett annat hänseende är den nuvarande lagtexten något missvisan­de. Det gäller i fräga om vilka omständigheter som skall beaktas vid försvarlighetsbedömningen. För närvarande nämns endast angreppets be­skaffenhet och det angripnas betydelse. Härigenom skiljer sig nödvämspara­grafen från nödbestämmelsen, enligt vilken hänsyn skall tas bl.a. till "om­ständighetema i övrigt".

Det framstår som diskutabelt om bedömningen av om en nödvärns­handling är uppenbart oförsvarlig suängt kan begränsas till de båda i nöd­värnsparagrafen angivna omständigheterna. Frågan är alltså om inte även andra omständigheter måste kunna tas i beaktande. Här kan hänvisas till rättsfallet NJA 1970 s. 58 i viUcet Högsta domstolen i domskälen åberopade bl.a. just omständigheterna i övrigt. Förhållandena kan vara sådana att den angripne i stället för att slå ned angriparen bör göra något annat. t.ex. påkalla hjälp av en granne eller av polis. Vidare kan redan rop på hjälp ibland vara tillräckligt för att hejda eU angrepp. När det är uppenbart au angriparen handlar i villfarelse, t.ex. förväxlar den angripne med någon annan, kan redan en upplysning om det rätta förhållandet få honom att avslå. Hänsyn  skall  också tas  till den angripnes egenskaper,  främst hans

31

kroppskrafter. Det kan vara icke uppenbart oförsvarligt av en svag person att försvara sig med ett tillhygge som en stark person inte skulle ha kunnat använda utan att göra sig skyldig till uppenbart oförsvarlig handling. Helt naturligt måste hänsyn också tas till angriparens egenskaper. Även om en angripen i regel har rätt att stanna kvar och försvara sig, kan fall förekomma där han förfar uppenbart oförsvarligt genom au inte ge vika. Exempel härpå är angrepp av minderåriga och av psykiskt abnorma, mot vilka ju också nödvämsrätt kan förekomma. Det motsatta gäller, dvs. kraftigare våld än annars kan vara befogat, i de fall angriparen är stark eller upphetsad. 1 sist­nämnda hänseende kan hänvisas till räusfallet NJA 1971 s. 442.

Enligt regeringens mening kan det aUtså, som också kommittén kommit fram till, ifrågasättas om alla de faktorer som sålunda skall tas med i be­dömningen verkligen kan inordnas under uttrycken "angreppets beskaffen­het" och "det angripnas betydelse". För egen del anser regeringen au så knappast är möjligt.

Det nu sagda, liksom det förhållandet att "omständigheterna i övrigt" enligt vad som tidigare sagts uttryckligen skall beaktas vid den bedömning som skall göras enligt nödbestämmelsen leder till att lagtexten i nödvärns­bestämmelsen bör formuleras så att en gäming som någon begår i nödväm utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Men också i övrigt bör lagtexten förtydligas. De språkliga ändringarna i paragrafen kommenteras i specialmotiveringen.

Prop. 1993/94:130

4.3.2  Laga befogenhet

Regeringens förslag: Det materiella innehållet i bestämmelsema i 24 kap. 2 och 3 §§ BrB ändras i princip inte. Däremot modemiseras lagtexten.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: När det gäller 24 kap. 2 § BrB har ingen remissin­stans haft några invändningar mot kommitténs förslag. I fråga om 24 kap. 3 § BrB har Överbefälhavaren (ÖB) och Sveriges domareförbund hållit med kommittén om au bestämmelsen bör ses över. Domareförbundet har dock inte godtagit kommitténs förslag. Övriga remissinstanser som ytttat sig i denna del har tillstyrkt förslaget.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande rätt

I 2 kap. 5-9 §§ regeringsformen finns bestämmelser som ger varje med­borgare skydd mot ingripanden från det allmännas sida i form av kränkning av den personliga integriteten. Det är emellertid givet au även en rättsstat

32

måste ha möjlighet att ta till tvång gentemot medborgama i olika samman- Prop. 1993/94:130 häng. Så är våld, frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder ibland nöd­vändiga, t.ex. för att allmänheten skall kunna skyddas, ordning och säkerhet kunna upprätthållas och brott kunna upptäckas och beivras. Au undantag från suaffbarheten gäller för den som med laga befogenhet företar sådana åtgärder är naturligt. Bestämmelser härom finns bl.a. i 24 kap. 2 och 3 §§ BrB.

124 kap. 2 § BrB behandlas först det fallet att den som är intagen i krimi­nalvårdsanslalt eller häktad, anhållen eller annars berövad friheten rymmer. Mot rymlingen får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt för att rymningen skaU hindras. Motsvarande gäller om rymlingen med våld eller hot om våld sätter sig tUl motvärn eller om han på annat säu gör motstånd mot någon under vars uppsikt han slår då denne skall hålla honom till ordningen. 1 dessa faU får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt för upprätthåUandet av ordningen.

1 paragrafens andra stycke hänvisas, när det gäller rätt för polismän och viss annan personal att bruka våld, till bestämmelserna i polislagen (1984:387). Slutiigen anges i ett uedje stycke, att i de fall någon enligt para­grafens första stycke eller enligt polislagen har räu au bmka våld, var och en som kommer honom till hjälp har samma räu.

I 24 kap. 3 § BrB behandlas krigsmans räu au bmka våld. 1 paragrafen anges atl krigsman mot underlydande som visar ohörsamhet får bmka det våld som är nödigt för att upprätthålla krigslydnaden. Det sagda gäller dock endast vid myteri (se 16 kap. 6 § BrB) eller under strid eller vid annat till­fälle då brou mol krigslydnaden medför särskild fara. Bestämmelsen är i princip tillämplig även i fredstid. Myteribestämmelsen t.ex. är ju inte be­gränsad till krigsförhållanden. Au 24 kap. 3 § BrB blir aktuell för tillämp­ning under fredsförhållanden torde dock vara mycket ovanligt. Om discipli­nen äventyras i fred räcker det normalt att vidta ancha åtgärder.

Vissa språkUga och redaktionella förändringar bör göras i lagtexten

Som kommittén kommit fram till saknas skäl att i sak ändra innehållet i de aktuella bestämmelsema. Dock bör vissa språkliga och redaktionella för­ändringar göras. I huvudsak hänvisas här till specialmotiveringen. I detta sammanhang skall endast en fråga rörande 24 kap. 3 § BrB beröras.

Den som enligt paragrafen får bmka våld är "krigsman". Av definitionen av detta begrepp i 21 kap. BrB och i 2 och 3 §§ lagen (1986:644) om disci­plinförseelser av krigsmän, m.m. framgår au bl.a. yrkesofficerare under fredstid nonnalt inte är krigsmän. Paragrafen innebär alltså enligt sin orda­lydelse att det i fredstid inte är tillåtet för t.ex. yrkesofficerare att bmka våld mot underlydande som visar ohörsamhet men au värnpliktiga befäl har rätt att göra detta. Detta fel i lagtexten bör naturligtvis rättas till. Kommittén har föreslagit au ordet krigsman byts ut mot "militär förman". Under remissbe­handlingen har ingen erinran riktats häremot. Regeringen ansluter sig därför

till kommitténs förslag i denna del.

33

3 Riksdagen 1993/94. 1 samL Nr 130

Det kan tilläggas att en definition av vad som avses med militär personal finns i förordningen (FFS 1983:50) om försvarsmaktens personal. Frågan vem som är au bettakta som förman regleras i förordningen (FFS 1983:31) med tjänsteföreskrifter för försvarsmaktens personal.

Prop. 1993/94:130

4.3.3   Nöd

Regeringens förslag: Nödbestämmelsens innebörd ändras sä att ut­rymmet atl handla i nöd för att rädda egendom utvidgas. I övrigt redi­geras nödparagrafen om på motsvarande sätt som nödvärnsbestäm­melsen.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens. Vi har dock ut­format lagtexten något annorlunda.

Remissinstanserna: Sveriges domareförbund har lagit avstånd från kom­mittéförslaget med åberopande av att det kan leda till en alltför stor ut­vidgning av nödrätten. I övrigt har kommitténs förslag när det gäller det materiella innehållet i nödbestämmelsen godtagits av remissinstansema.

Ett par remissinstanser har haft synpunkter på utformningen av lagtexten. Bl.a. vänder sig RA och JO mot det av kommittén föreslagna utuycket "är att jämställa dänned". Övriga remissinstanser har emellertid i huvudsak godtagit kommitténs lagtextförslag.

Skälen för regeringens förslag:

Gällande rätt

Enligt 24 kap. 4 § BrB skall den som för au avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller av annan sådan orsak handlar i nöd vara fri från ansvar, om gämingen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omstäncUghetema i övrigt måste anses försvarlig.

Nödbestämmelsen är subsicUär i förhållande till 24 kap. 1-3 §§ BrB, dvs. den skall tillämpas först om ansvarsfrihet inte skall inträda enligt dessa pa­ragrafer. Bestämmelsen är avsedd att ge en regel för fall av intressekolU-sion. Vad det är frågan om är att två inuessen, som båda skyddas av rätts­ordningen, kolliderar och att den fara som hotar det ena intresset kan avvärjas endast genom eu inuång i det andra.

De av rättsordningen skyddade inuessen som nödbestämmelsen uttryckli­gen skyddar är liv, hälsa och egendom. Men en nödsituation kan föreligga även när andra inttessen är hotade. I paragrafen lämnas därför utrymme för en nödhandling som företas av annan orsak. Vad som här syftas på är all­männa inuessen. För au en gäming skall vara fri från ansvar i eU sådant fall bör dock i regel gälla att inuesset skall vara av synnerlig vikt.

34

En skillnad i förhållande till nödvämsbestämmelsen är au det - för au    Prop. 1993/94:130 nöchätt skall föreligga - inte krävs att faran uppkommit genom ett brottsUgt angrepp.

En fömtsättning för au ansvarsfrihet skall inuäda för en gäming som be­gås i nöd är som framgått att denna "måste anses försvarlig". Detta innebär au uuymmet au företa nödhandlingar är snävare än det som finns för nöd-vämshandlingar. Det åligger alltså en nödställd att i större utsuäckning än den som är i en nödvämssituation sätta sina egna intressen åt sidan. I princip gäller att den gäming som företas i nöd skall vara påkallad av ett inttesse av betydligt större vikt än det som offras. Nödbestämmelsen är enligt dess för­arbeten (se prop, 1962:10 s. B 334) avsedd au tiUämpas endast i undantags­fall.

Liksom nödvämsbestämmelsen kompletteras nödbestämmelsen av en re­gel i nuvarande 24 kap. 5 § BrB som innebär bl.a. au ansvarsfrihet kan in­uäda vid excess om den handlande svårligen kunde besinna sig.

MöjUghetema att handla i nöd för att rädda egendom bör öka

Som redogjorts för i det föregående skall nödbestämmelsen enligt gällande rätt tillämpas endast i undantagsfall. Det krävs ett nödläge som innebär att en fara hotar inuessen av sådan vUct som liv, hälsa eller värdefull egendom eller annat som klart är att jämställa härmed. 1 förarbetena har Straff-rättskommittén uttalat bl.a. atl, dä fråga ej är om fara för liv eller hälsa utan om ekonomiska värden, förutsättningama för paragrafens tillämplighet sällan kan anses uppfyllda.

Enligt Fängelsesttaffkommitténs uppfattning bör nödbestämmelsens in­nehåll i huvudsak kvarstå oföränchat. På en punkt anser emellertid kommit­tén au den nuvarande lagstiftningen ger uttryck för en alltför resniktiv in­ställning. Det gäller den situationen att fara hotar endast egendom. Enligt kommittén är det inte befogat att kräva att egendom skall vara värdefull för att nödrätt skall föreligga utan sådan rätt bör föreligga i princip i alla situa­tioner när fara hotar egendom. Det sagda innebär naturUgtvis inte att varje nödhandling bör vara tillåten. Kommittén pekar på att en avvägning alltid skall göras mellan den hotade egendomen och det uppoffrade inuesset ge­nom att ansvarsfrihet skall inträda endast när gärningen är försvariig. Härigenom är det, enligt kommittén, uppenbart att ju mindre värde egendo­men har desto mindre är uUymmet för att medge ansvarsfrihet på gmnd av nöd.

Regeringen delar kommitténs uppfattning. Också enligt regeringens me­ning finns det situationer då en nödhandling, som i och för sig alltså faller under eu brottsstadgande, kan vara befogad även om den egendom som den gäller har ett mindre värde. 1 undantagsfall bör det inte heller vara uteslutet med ansvarsfrihet ttots att egendomen har endast affektionsvärde. Här kan pekas på det av kommittén anförda exemplet att det bör vara tillåtet att rädda även en gammal hund utan något egentiigt ekonomiskt värde från att dö av koloxidförgiftning genom att slå sönder en fönstermta.

35

Det sagda leder till att kommitténs förslag att ur lagtexten i nödparagrafen Prop. 1993/94:130 utmönstra ordet "värdefull", så att bestämmelsens innebörd blir au nödräu föreligger då fara hotar egendom i allmänhet, enligt regeringens mening bör genomföras. Att inte vilken nödhandling som helst kan godtas och att egen­domens värde - det ekonomiska värdet eller affektionsvärdet - får betydelse för vilken nödhandling som är tUlåten, kommer därefter att framgå endast genom försvarlighetsrekvisitet.

Lagtexten bör formuleras om

Kommittén har, även om någon mera allmän kritUc inte har riktats mot nöd­bestämmelsens utformning, föreslagit att lagtexten omformuleras på motsvarande sätt som nödvämsbestämmelsen. Detta har i huvudsak till­styrkts av remissinstansema och även regeringen anser au en omredigering bör ske. Det är naturUgt att nödparagrafen så långt som möjligt utfonnas på eu säu som ansluter till nödvärnsparagrafen. Detta innebär bl.a. att paragra­fen styckeindelas.

Men det finns också andra skäl au omformulera 24 kap. 4 § BrB. Ett så­dant skäl är, som också angetts vid nödvämsbestämmelsen, att det är ange­läget att utmönstra uttrycken "för att avvärja" etc. ur lagtexten. Detta kan nämligen ge det felaktiga intrycket au det för ansvarsfrihet vid nöd krävs att den handlande haft eu särskilt syfte. Nöd är, på samma säu som nödväm, en objektiv ansvarsfrihetsgrund och syftet med gämingen saknar därmed bety­delse för den suaffräusliga bedömningen.

Med den av regeringen förordade omredigeringen av nödbestämmelsen kommer en i nöd företagen gäming utgöra brott endast om den är oför­svarlig. Ordalydelsen i paragrafen kommer alltså att, i motsats till för närvarande, utuycka en presumtion för ansvarsfrihet vid nöd. Detta, anser regeringen vara riktigt. Sakligt seu är dock denna ändring avsedd att vara av redaktionell karaktär och är således inte uttryck för någon materiell förän­dring av försvarlighetsbedömningen. Det kan emellertid inte uteslutas att den nya formuleringen leder till att domstolarna friar från ansvar i nödsitua­tioner i något fler fall än för närvarande. En sådan rättsutveckling finns det enligt regeringens uppfattning inte anledning att ställa sig avvisande tiU.

Kommittén föreslog au uttrycket "annan sådan orsak" skulle ersättas med lokutionen "annat som är au jämställa dänned" och au denna skulle syfta på endast liv och hälsa. Au den nuvarande syftningen på egendom togs bort i kommittéförslaget motiverades med au skyddsobjektet egendom hade blivit så vidsttäckt när rekvisitet "värdefull" slopats och alltså att nödbestämmel­sen annars hade fåu en alltför vidsttäckt utformning. Någon ändring i sak var inte avsedd. Fortfarande skulle kravet på jämförbarhet med liv och hälsa ställas högt och tillämpningen vara restriktiv. För egen del är regeringen som framgått beredd att godta kommitténs uppfattning au någon ändring av nödrättens omfattning inte behövs på denna punkt. Paragrafen kan emeller­tid ges en ännu tydligare utformning om man låter uttrycket "av annan

36

sådan orsak" ersättas med "annat viktigt av rättsordningen skyddat inuesse". Regeringens förslag har därför den innebörden.

Prop. 1993/94:130

4.3.4   Samtycke

Regeringens förslag: En lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke in­förs. Regeln får sin plats i 24 kap. 7 § BrB och innebär au en gäming som någon företar med samtycke av den mot vilken den riktas skall utgöra brott endast om gärningen med hänsyn till den skada, kränk­ning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter är oförsvarlig. Vad avser tolkningen av bestämmelsen uttalas att vid uppsåtligt tillfogande av kroppsskada gränsen för ansvarsfriande verkan av samtycke bör dras på i princip samma sätt som gränsen mellan ringa misshandel och normalgraden av misshandel. Regeln är inte avsedd au ge uuymme för att samtycke vid grov misshandel eller vid uppsåtiigt dödande i något fall ska leda till ansvarsfrihet.

Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. En betydande skillnad är dock au regeringen, i motsats till kommittén, inte un­der några förhållanden kan acceptera au samtycke skall kunna leda till frihet från ansvar för uppsåtiigt dödande.

Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser anser au en lagregel om verkan av samtycke på det straffrättsliga området bör införas. Bland dessa finns RA, BRA, Hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms och Norrköpings tingsrätter, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms uni­versitet och JO. Eslövs och Piteå tingsrätter ställer sig tvekande i frågan medan bl.a. Domstolsverket, Svea hovrätt och Sveriges domareförbund avstyrker kodifiering av ansvarsfrihetsgrunden samtycke.

När det gäller innehållet i den föreslagna regeln är det bara ett par re­missinstanser som godtagit kommitténs förslag som det föreligger. En ge­nomgående synpunkt är att ansvarsfrihet aldrig bör inträda vid uppsåtligt dödande. Denna uppfattning har också med stort eftertryck framförts i de spontana remissvar som kommit in. En synpunkt som flera remissinstanser ger uttryck för är au lagtexten bör preciseras närmare.

Eu antal remissinstanser tar upp frågan om lek och ichott och om åtgärder på det medicinska fältet. Vissa anser att den suaffräusliga regleringen på detta område bör undantas från paragrafens tillämpningsområde och uuedas närmare, medan andra ifrågasätter om inte den föreslagna regeln kommer att medföra att frågan får sin lösning.

De flesta godtar kommitténs förslag au hypotetiskt samtycke inte skall kunna grunda ansvarsfrihet. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser dock aU någon form av livets regel behövs och aU frågan således inte kan avfärdas på det säu kommittén gjort. Centralorganisationen SACO/SR menar att en regel om presumerat samtycke är nödvändig.

Bland dem som motsätter sig att kommitténs förslag i denna del läggs till grund för lagstiftning anser Svea hovräu au den föreslagna regeln skapar

37

fler problem än den löser, medan domareförbundet menar att avgränsnings-     Prop. 1993/94:130 problemen är för stora och au paragrafen är alltför svepande.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänt

Någon lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke finns inte i svensk suaffrätt. . Däremot finns en oskriven regel som innebär att samtycke i vissa fall friar från ansvar. Ansvarsfrihet på gmnd av samtycke förekommer ofta i det praktiska livet men kommer sällan under domstols prövning. Därmed är rättspraxis på området mycket sparsam. Högsta domstolen har dock i en den 26 oktober 1993 meddelad dom, DB 596, tagit upp en fråga om an­svarsfrihet på grund av samtycke. För närmare kunskap om samtycke som ansvarsfrihetsgmnd är man emellertid hänvisad till den juridiska doktrinen. Kommittén har relativt utförligt redovisat vad som kan bedömas vara gällande rätt. Regeringen vill därför i huvudsak hänvisa till betänkandet (s. 99 ff) i detta avseende. En kortfattad beskrivning av rättsläget skall dock lämnas i det följande.

Det bör påpekas att vad som i detta sammanhang behandlas är endast den verkan som samtycke har när det gäller straffrättsligt ansvar. Deua innebär inte au samtycke saknar betydelse på andra rättsområden. Det är emellertid främst på straffrättens område som frågan aktualiseras och som det finns tillräckligt underlag för lagstifming.

Situationer vid vilka samtycke friar från ansvar Betydelsen av samtycke vid de olUca brotten

Samtycke som ansvarsfrihetsgmnd har sin största betydelse vid brotten mot person och då särskilt vid brotten mot liv och hälsa.

Samtycke torde aldrig kunna utesluta ansvar för den som berövat annan livet. Detta innebär emellertid inte au samtycke saknar betydelse vid mord (3 kap. 1 § BrB), dråp (3 kap. 2 § BrB) eller våUande till annans död (3 kap. 7 § BrB). Samtycke får nämligen betydelse på så sätt att gämingens suaff-värde regelmässigt minskar.

När det gäller misshandelsbrotien är rättsläget beuäffande ansvarsfrihet vid samtycke inte lika klart. AU med någons samtycke tillfoga denne smärta eller ringa kroppsskada är dock normalt inte suaffbart. Vid allvarligare ska­dor är däremot huvudregeln au ansvarsfrihet inte inuäder. Det finns dock situationer där området för ansvarsfrihet suäcker sig in över området för till­fogande av kroppsskada som inte är ringa. Ett sådant fall kan vara om gär­ningen har eu godtagbart syfte. Det ansvarsfria området synes i huvudsak kunna beskrivas så att om misshandeln med hänsyn till samdiga omständig­heter - utom det förhållandet au samtycke förelåg - skulle ha bedömts som ringa skall inte dömas till ansvar om den mot vilken gämingen riktades sam­tyckte till den. Detta innebär au vid normalgraden av misshandel ett sam-

38

tycke i princip inte medför ansvarsfrihet lUcsom det inte heller gör det vid     Prop. 1993/94:130 grov misshandel. 1 de fall samtycket inte leder till ansvarsfrihet kan det dock medföra au suaffvärdet hos gämingen minskar.

Det sagda har rört brotten mot liv och hälsa i 3 kap. BrB. Men även vid andra brott mot person kan samtycke ha ansvarsfrihetsgrundande verkan. Så kan samtycke utesluta ansvar för brott mot frihet och frid i 4 kap. BrB och vid förtalsbrotten i 5 kap. BrB. Det kan tilläggas att avsaknaden av sam­tycke är för vissa, men dock inte alla, av sexualbrotten i 6 kap. BrB en för­utsättning för att brott skall föreligga.

Också vid andra typer av brott som riktar sig mot fysiska eller juridiska personer har samtycke från den mot vilken gämingen riktas betydelse. Här kommer främst förmögenhetsbrotten i 8-12 kap. BrB i åtanke, vilka för sin tillämpning i de flesta fallen kräver att samtycke inte föreligger. När det däremot gäller brotten mot allmänheten (13-15 kap. BrB) och brotten mot staten (16-22 kap. BrB) liksom de specialsuaffräusliga brotten kan sam­tycke endast i undantagsfall få betydelse som ansvarsfrihetsgrund.

Förutsättningarna för au eu samtycke skall vara giltigt

För att ett samtycke skall ha ansvarsfriande verkan i det enskilda fallet måste vissa garantier föreligga för att samtycket verkligen innebär atl den enskilde har gett upp det straffskyddade intresse som det är frågan om. Samtycket måste alltså vara giltigt. Detta innebär i första hand au det måste ha lämnats av någon som är behörig att förfoga över det aktuella inuesset. Men det krävs också att samtycket lämnats av någon som är kapabel alt för­stå innebörden av det, att det är frivilligt och att det är allvarligt menat samt au det givits med full insikt om relevanta förhållanden.

Samtycket måste, för au ha ansvarsfriande verkan, föreligga när den ak­tuella annars straffbelagda gämingen företas. Vid gämingar utsträckta i tiden måste samtycket föreligga under hela den tid som gärningsmannen har skeendet under kontroll.

Något krav på" att samtycket skall ha tagit sig något yttre uttryck finns inte. Det är alltså tillräckligt med eu tyst inre samtycke. Om saken kommer under rättslig prövning och samtycket förnekas får dock krävas att det finns något som tyder på att ett samtycke förelegat. På detta säu kan olika typer av manifestationer av samtycket få betydelse för den rättsliga hanteringen, även om sådana alltså egentligen inte krävs materiellt sett.

Hypotetiskt samtycke

Med hypotetiskt samtycke förstås au något samtycke inte föreligger, men aU omständighetema är sådana au man objektivt sett kan anta att den som hade förfoganderätten över inuesset inte skulle ha haft något att invända mot in­trånget om han. med full insikt om de relevanta förhållandena, varit i till­fälle att ta ställning. Eventuellt kan man tala om hypotetiskt samtycke också i fair där samtycke nekats, men där samtycke skulle ha givits om veder-

39

börande känt till samtiiga relevanta omständigheter De gärningar där frågan     Prop. 1993/94:130 om hypotetiskt samtycke aktualiseras är ofta bagatellartade. Som exempel kan nämnas att någon lånar gräsklipparen av en boruest granne eller tar sig in i hans hus för att i all välmening se till något eller avhjälpa något fel, uots au man inte kan tala om atl en nödsituation föreligger.

Det är osäkert om svensk räu godtar hypotetiskt samtycke som ansvars­frihetsgmnd. Samtidigt som man på många håll inom doktrinen tar avstånd från det hypotetiska samtycket finns uppfattningen au det behövs en regel av detta slag i det dagliga praktiska livet. Och i rättspraxis finns både fall som talar för och fall som talar emot att hypotetiskt samtycke accepteras som ansvarsfrihetsgrund i svensk räu.

Åtgärder inom sjukvården samt lek och ichort

Inom sjukvården förekommer åtgärder som i och för sig uppfyUer rekvisiten för t.ex. misshandel. Det kan naturligtvis ifrågasättas om exempelvis en operation verkligen bör tas in under begreppet misshandel. 1 doktrinen har påpekats att en typisk misshandel sker i avsUct att tillfoga skada eller smärta medan operationens syfte är det rakt motsatta. Häremot kan emellertid sägas au även en otypisk handling som faller under rekvisiten i 3 kap. 5 § BrB en­ligt lagens bokstav utgör misshandel. I vart fall torde en illa utförd eller omotiverad operation kunna besuaffas som vållande till kroppsskada.

Samtycke från patienten är en grundläggande förutsättning för i princip all sjukvård. Förekomsten av samtycke är emellertid inte det enda som styr tillåtligheten när det gäller åtgärder på det medicinska fältet. Bl.a. kan också nödbestämmelsen vara tillämplig. En grundprincip är att åtgärder av läkare är tillåtna även utan lagstöd om de sker i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet och patienten inte motsätter sig dem.

Inom lek och idrott godtas svårare misshandel än som i allmänhet accep­teras på gmnd av enbart samtycke. I många sporter är det ofrånkomligt att deltagama utsätts för ett visst mått av både avsikdigt och oavsUcdigt våld under stridens hetta, t.ex. inom ishockey. I boxning utgör t.o.m. uppsåtiig misshandel det cenuala momentet i sporten.

Det är naturligtvis inte endast frågan om ansvar för misshandel som skulle kunna aktualiseras när det gäller lek och idrott. Även rekvisiten för exempelvis vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § BrB) och ofredande (4 kap. 7 § BrB) kan ofta tänkas vara uppfyllda.

I de flesta sporter, som innefattar handgripligt beteende, finns det regler som har karaktär av säkerhetsföreskrifter. I huvudsak torde man kunna utgå från att den som följer dessa inte skall fällas till ansvar för brou, även om hans förfarande i och för sig ryms under ett suaffstadgande. Men inte heller om dessa regler överträds är det givet att ansvar skall inuäda. Det finns sporter som allmänt bedrivs på ett sådant sätt att regelöverträdelser, som ibland leder till personskador, är oundvUcliga. Som exempel kan, förutom ishockey, nämnas fotboll, handboll, bandy och rugby. Den som frivilligt deltar i sporter av denna typ är medveten om skaderisken. Detta innebär dock inte att man generellt kan säga att han godtar skadan i det enskilda

fallet. Au använda samtycke som grund för ansvarsfrihet är därför inte     Prop. 1993/94:130 möjligt i alla situationer. Ansvarsfriheten följer här i stället av att vissa regelöveruädelser är allmänt godtagna i samhället.

En lagregel om ansvaisfrihet vid samtycke bör införas

Som framgår av Fängelsestraffkommitténs slutbetänkande Frihet från ansvar (SOU 1988:7 s. 111 ff) har frågan, om en lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke till brottslig gärning skall införas, varit aktuell vid flera tillfällen och under en lång följd av år. Flera olika förslag har lagts fram. Lagstiftaren har dock inte anseu sig böra lagstifta på grundval av något av dessa. Nu har frågan åter kommit på dagordningen genom Fängelse­straffkommitténs förslag.

Kommittén anser att starka skäl talar för att den ansvarsfriande verkan som samtycke har bör lagfästas. Främst pekar kommittén på de krav som le­galitetsprincipen ställer. Enligt kommittén bör i den mån det är möjligt varje omständighet som inverkar på frågan, om en handling utgör brott eller ej, regleras i lag. Vidare antar kommittén au en lagstiftning på området skulle medföra en del effektivitetsvinster inom rättsväsendet. Härvid pekar kom­mittén på au samtyckesfrågor ibland är komplicerade och au deras Ijisande skulle underlättas av en lagreglering samt på att en lagregel skulle ge säkrare avgöranden i mål där samtyckesfrågan är aktuell och således en större stadga på omrädet.

De flesta remissinstanserna har anslutit sig till uppfattningen au ansvars­frihetsgrunden samtycke bör lagregleras. Även regeringen har denna upp­fattning. Främst vill regeringen peka på au det är angeläget att, så långt det går, undvika att suaffräusliga frågor får sin lösning utanför lagen. Det är, även om det inte går att undvika att en del frågor får sin lösning i rättspraxis, lagstiftaren som skall dra gränsen kring det straffbara området. Med hänsyn till den betydelse som samtyckesproblematiken har för bedömningen av många brott talar således starka principiella skäl för att en reglering av sam­tycke som ansvarsfrihetsgrund bör införas. Endast om det skulle varit omöj­ligt au skapa en sådan lagregel, som tillgodoser de krav som man bör ställa på straffrättsliga regleringar, hade frågan bort lämnas åt doktrin och praxis att lösa.

Kommittén har även åberopat effektivitetsskäl för en lagstiftning. Det är klart au en lagreglering för med sig ett bätue underlag för domstolamas och andra myndigheters bedömningar av samtyckesfrågor och därmed säkrare avgöranden. Detta är naturligtvis av godo och talar för lagstiftning. För egen del tror regeringen dock knappast att en lagreglering i övrigt medför några märkbara effektivitetsvinster.

Även om vi således tar ställning för ett införande av en lagregel om an­svarsfrihet vid samtycke vill vi framhålla att vi inte föreställer oss att man med en ny sådan regel kan ge domstolama heltäckande anvisningar för hur olika samtyckessituationer skall lösas. Den oklai-het som nu i viss utsträck­ning råder beträffande samtyckets ansvarsfriande verkan kommer alltså inte att helt kunna undanröjas genom lagstiftning. Detta innebär att det i inte

ringa utsuäckning även fortsättningsvis blu en sak för domstolama att när-     Prop. 1993/94:130 mare pröva var gränsema för ansvarsfrihet på gmnd av samtycke går.

Kraven för an ett samtycke skall ha ansvarsfriande verkan

Regeringen har i det föregående redogjort för vad som fär anses vara gäl­lande rätt i fråga om de krav som man bör ställa på ett samtycke för att det skall ha verkan som ansvarsfrihetsgrund. Kommittén har inte föreslagit att några ändringar skall vidtas i detta hänseende. Inte heller har några önske­mål i den vägen framförts av remissinstansema.

Även regeringen ansluter sig till kommitténs ställningstagande i detta av­seende. En lagreglering bör alltså innebära endast en kodifiering av vad som redan nu kan bedömas vara gällande räu, med de förtydliganden som anges i det följande.

Särskilt om hypotetiskt samtycke

Som framgått är rättsläget när det gäller hypotetiskt samtycke oklart även om man inom doktrinen kan finna stöd för eu avvisande av sådant samtycke som ansvarsfrihetsgrund. Kommitténs slutsats är au hypotetiskt samtycke inte bör accepteras som ansvarsfrihetsgmnd i svensk rätt. 1 detta avseende får kommittén slöd av de flesta remissinstanserna. Dock är Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet och Centralorganisationen SACO/SR, som nyss nämnts, mera tvekande.

Också regeringen anser au det i och för sig finns skäl au inta en reserve­rad hållning till hypotetiskt samtycke. En regel som direkt slår fast hypote­tiskt samtycke som en ansvarsfrihetsgrund skulle kunna uppfauas som en minskning av det skydd som suafflagstiftningen ger den enskilde mot an­grepp av andra. Dessutom skulle en regel av detta slag innebära tillämp­ningsproblem.

Den av regeringen föreslagna regeln om ansvarsfrihet vid samtycke om­fattar därför enligt sin ordalydelse inte hypotetiskt samtycke. Deua innebär emellertid inte att ansvarsfrihet i dessa och liknande fall skall vara helt ute­sluten. 1 praktiken torde den oskrivna ansvarsfrihetsgrund som ibland till-lämpas i mera bagatellartade mål, och som har formen av en hänvisning till "livets regel" eller "social adekvans" eller liknande i litteraturen använda ut-uyck, ofta kunna åberopas i sådana situationer.

Gränsen för ansvarsfriande verkan av samtycke till kroppsskada

Kommitténs slutsats - som regeringen ansluter sig till - beträffande gällan­de rätt är att gränsen för ansvarsfriande verkan av samtycke till kroppsskada noi-malt går mellan vad som. med bortseende från samtycke, skulle anses som ringa misshandel och - med motsvai-ande förbehåU - normalgraden av misshandel. Av naturliga skäl kan samtycke inte heller leda rill ansvarsfrihet från gämingar som utgör grov misshandel.

42

Förslaget från kommittén innebär inte heller i detta avseende någon Prop. 1993/94:130 avvikelse från vad som kan bedömas vara gällande räu. Gränsen för an­svarsfrihet vid samtycke går alltså enligt förslaget i princip mellan ringa misshandel och normalgraden av misshandel. En absolut gränsdragning har kommittén dock inte velat göra. Enligt kommittén bör det i undantagsfall vara tillåtet att sträcka ansvarsfriheten något längre än till övre gränsen för ringa misshandel. Någon närmare precisering i detta avseende innehåller betänkandet emellertid inte.

Också regeringen anser au det är eu riktigt ställningstagande au ansluta till gäUande rätt i fråga om hur långt området för ansvarsfrihet bör sträcka sig vid samtycke till kroppsskada. Vidare håller regeringen med kommittén om att en absolut gränsdragning är svår au göra och au uuymme bör ges till domstolarna att i vissa fall gå längre än till övre gränsen för ringa misshan­del. Fall kan finnas där gärningen i och för sig är att bedöma som normal­graden av brottet men omständigheterna ändå är sådana au ett samtycke bör medföra ansvarsfrihet. 1 detta ligger emellertid au om misshandeln i sig är au bedöma som grov, samtycke inte bör ges ansvarsfriande verkan.

Det bör poängteras att, om gämingen befinns brottslig, dess straffvärde i de fall samtycke förelegat ofta är betydligt lägre än om samtycke inte före­legat. Likaså bör framhållas att frågan om misshandelsbrottet är sådant au samtycket leder till ansvarsfrihet i princip bör bedömas innan denna straff­värdereduktion har gjorts.

Samtycke medför inte ansvarsfrihet vid uppsåtligt dödande

En bred majoritet av remissinstanserna har motsatt sig kommitténs förslag att den som med samtycke berövat någon livet, låt vara i extrema undan­tagssituationer, skall kunna gå fri från ansvar. Denna inställning utgör också det dominerande inslaget i de många spontana remissvar som avgivits.

De gämingar som det här är frågan om är så allvarliga au det förhållan­det, att samtycke förelegat eller rent av att dödandet skett på uppmaning från någon som inte längre vill leva, inte i något fall bör leda till frihet från ansvar. Det är fullt tillräckligt med det hänsynstagande till gämingsmannens avsikter och motiv som skall ske enligt 29 kap. 1 § andra stycket BrB och den reducering av suaffvärdet som enligt 29 kap. 3 § BrB blir följden av att en gärning föranletts av stark mänsklig medkänsla och att samtycke förelegat (se förslaget till ändrad lydelse av 29 kap. 3 § BrB).

Åtgärder på det medicinska fältet samt lek och idrott

En allmän regel om ansvarsfrihet vid samtycke kommer au omfatta även åt­gärder på det medicinska fältet samt förhållandena när det gäller lek och idj-ott. Såsom framgår av beskrivningen av gällande rätt är emellertid svårig­heterna au applicera vedertagna suaffräusliga resonemang här uppenbara. På dessa områden måste en annorlunda gränsdragning göras än på privat­livets område i övrigt. Att så är förhållandet är såväl nödvändigt som

43

naturligt med hänsyn till bl.a. syftet med handlingar inom dessa områden. Även om sålunda bestämmelsen i och för sig är tillämplig också här måste inte minst försvarlighetsbedömningen i dessa fall göras från andra utgångs­punkter. Det innebär att bestämmelsen i praktiken torde få begränsad betydelse på dessa områden. Någon förändring av vad som i dag kan anses vara gällande räu är heller inte avsedd.

Prop. 1993/94:130

Lagregelns utformning

Kommittén har föreslagit att lagregeln om ansvarsfrihet på grund av sam­tycke ges en allmänt hållen utformning. Som framgått anser några re­missinstanser att lagtexten bör preciseras närmare. För egen del kan rege­ringen instämma i den tankegång som ligger bakom dessa remissynpunkter, vilka ligger väl i linje med ett hävdande av legalitetsprincipen på suaffrät­tens område. Det är emellertid uppenbart att det möter stora svårigheter att utforma en ansvarsfrihetsregel avseende samtycke, som är avsedd au kunna tillämpas i flera olika typer av situationer, på eu mera detaljerat sätt. Med hänsyn till de tidigare redovisade motiven för införandet av en bestämmelse om den straffrättsliga verkan av samtycke, låter sig enligt regeringens me­ning en mer allmänt hållen bestämmelse försvaras. Av det som tidigare an­förts framgår också au utrymmet för ansvarsfrihet på grund av samtycke i inte oväsentlig grad även fortsättningsvis kommer att bestämmas genom domstolarnas praxis. Regeringen förordar därför att lagtexten i huvudsak får den utformning som kommittén föreslagit.

Regeringen föreslår således au en gärning, som någon begår med sam­tycke från den mot vilken den riktas, skall utgöra brott endast om gämingen med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter är oförsvariig.

4.3.5   Excess

Regeringens förslag: Excessbestämmelsen ändras så att den blir di­rekt tillämplig i alla de situationer i vilka ansvarsfrihet kan inuäda en­ligt nuvarande 24 kap. 1 §§ BrB och 10 § polislagen (1984:387) och inte bara när en situation av sådant slag som anges i dessa paragrafer objektivt sett föreligger. Detta innebär att ansvarsfrihet kan inträda även vid s.k. putativ excess. Straffnedsättningsregeln i excessbestämmelsens andra stycke flyttas till 29 kap. 3 § BrB.

Kommitténs förslag överensstämmer till innebörden med regeringens. Kommittén föreslår dock en uttrycklig föreskrift angående verkan av putativ excess, dvs. när någon handlat i exempelvis en inbillad nödvärnssituation och därvid vidtagit en åtgärd som - även om den inbillade situationen varit verklig - skulle ha varit uppenbart oförsvarlig men där den handlande i den inbillade situationen svårligen kunde besinna sig.

44

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker kom-     Prop. 1993/94:130 mittens förslag. Dock framhåller en del av dessa att det kan uppstå bevisproblem vid tillämpningen och att det bör krävas au den tilltalade hade befogad anledning att uppfatta situationen på det säu han gjorde.

Förslaget avstyrks av RA, Domstolsverket, Sveriges domareförbund och Föreningen Sveriges åklagare.

Enligt RÅ synes den föreslagna regleringen ge ett alltför stort uuymme för ansvarsfrihet vid invändningar om putativ excess. Läget måste vara sådant au han med hänsyn till omständighetema kan sägas ha haft fog för sin uppfattning. RÅ ifrågasätter för övrigt starkt om någon reglering av den angivna situationen över huvud taget är erforderlig, särskilt som det inte ansetts nödvändigt att reglera vad som i subjektivt hänseende i övrigt gäller beträffande nödväm och nöd.

Domstolsverket menar att det inte föreligger nägra sakliga skäl för en ut­vidgning av excessbestämmelsen medan Sveriges domareförbund befarar att förslaget kan leda till svårigheter i rättstillämpningen och att det inte heller behövs för att man skall nå eu rimligt resultat. Domareförbundet har även synpunkter på den nuvarande lydelsen av excessbestämmelsen.

Föreningen Sveriges åklagare anser att bestämmelsen inte behövs och dessutom, om den skall införas, au "fog" för uppfattningen måste ha funnits.

Skäten för regeringens förslag:

Gällande rätt

Om någon i fall som avses i 24 kap. 1 §§ BrB - dvs. i en nödväms- eller nödsituation eller då personen i fråga haft laga befogenhet - eller i 10 § polislagen (1984:387) har gjort större våld eller svårare skada än i varje fall är medgivet skall han enligt nuvarande 24 kap. 5 § första stycket BrB vara fri från ansvar om omständighetema var sådana att han svårligen kunde be­sinna sig. Vidare gäller enligt paragrafens andra stycke att han, om gär­ningen vid denna prövning bedöms som brottslig, kan få strafflindring. Detta hänger samman med att fall, där den handlande svårligen kunde be­sinna sig, utan någon bestämd gräns går över i fall där det mötte svårigheter för honom att besinna sig. Straffet får i dessa fall sättas under sUaffskalans minimum och lägst till allmänna bötesminimum.

Vid bedömande av om gärningsmannen svårligen kunde besinna sig bör beaktas dels farans art och den tid som stått till förfogande för en adekvat reaktion, dels gämingsmannens individuella egenskaper. Särskild vikt bör läggas vid om faran var stor eller överhängande eller om angreppet kom plötsligt eller på ett oväntat säu. I synnerhet gäller detta i nödvärnssituatio­ner. Om gärningsmannen snabbt måste fatta beslut om hur han skall bete sig, kan man inte begära lika mycket av honom som om han hade tid till öveivägande. Det bör beaktas, att förhållandena i den aktuella typen av situ­ationer mycket ofta äi- sådana au de ställer stora krav på sinnesnärvaro och självbehärskning. Som exempel på individuella egenskaper som bör beaktas

45

kan nämnas nervositet, lättskrämdhet och häftigt lynne men också mera till-     Prop. 1993/94:130 fälliga subjektiva tillstånd, t.ex. akut rädsla eller panUckänsla.

Excessbestämmelsen behandlar endast det fallet att en situation som anges i 24 kap. 1 §§ BrB eller 10 § polislagen rent faktiskt förelegat. Den som trott sig vara i exempelvis en nödsituation, dvs. den som felaktigt upp­fattat omständighetema så au han skulle ha befunnit sig i nöd om den inbil­lade situationen varit verklig, anses i doktrinen inte enligt paragrafens orda­lydelse kunna gå fri från ansvar vid fall av excess där han svårligen kunde besinna sig. Han kan inte heller med stöd av lagtexten få suafflindring.

Enligt doktrinen bör excessbestämmelsen emellertid inte tillämpas på detta sätt. En författare menar att ansvarsfrihet och strafflindring enligt excessbestämmelsen bör inträda på samma säu vid inbillade situationer som vid verkliga (Jareborg, Brottsbalken kap. 23-24 m.m. s. 89). Även brotts-balkskommentaren (Beckman m.fl., Brottsbalken 

II 

6:e uppl. 1990 s. 691 f) intar denna hållning. Detta innebär au också den som uou sig vara angripen bör få åtnjuta åtminstone suaffnedsättning enligt paragrafen, om han över­skrider den rätt han skulle ha haft om hans föreställning var riktig. Kom­mentaren framhåller att även denne lätt kan göra en felbedömning av vad situationen, i hans fall den inbillade situationen, ger honom rätt att göra.

Någon stadgad praxis avseende dessa situationer torde inte föreligga.

Verkan av putativ e.xcess bör omfattas av excessbestämmelsen

Kommittén har föreslagit au den som svårligen kunde besinna sig i en inbil­lad nöd- eller nödvärnssituation eller i en situation där han inbillat sig ha laga befogenhet, utuyckligen skall omfattas av excessbestämmelsen.

Kommitténs redovisade uppfattning att putativ excess för närvarande inte omfattas av excessbestämmelsen är enligt regeringens mening i viss mån diskutabel. Skäl kan anföras för aU det redan av den vanliga uppsåtsbedöm­ningen följer att fall av inbillade - putativa - nödvämssituationer och nöd­situationer på samma sätt som verkliga sådana situationer omfattas av excessbestämmelsen. För dennas tillämpning skulle det således inte krävas au det rent faktiskt förelegat en situation som beskrivs i 24 kap. 1-4 §§ BrB eller 10 § polislagen och det skulle alltså i de angivna fallen inte vara frågan om någon analogisk tiUämpning.

Oavsett hur det förhåller sig härmed är det dock angeläget att den osäker­het som föreligger i denna fråga undanröjs. Den lösning som då väljs bör klargöra att ansvarsfrihet i enlighet med kommitténs förslag bör inuäda vid putativexcess. Detta har också tillstyrkts av en majoritet av remissinstan­serna. Regeringen är därför beredd au godta innebörden av kommitténs för­slag i denna del.

Som redovisats i det föregående har vissa remissinstanser hävdat att kommittéförslaget innebär en utvidgning av gällande rätt. Av vad som nyss sagts framgår att det är osäkert om denna uppfattning är riktig. I detta avse­ende kan man för övrigt peka på RÅ:s remissvar, där det uttalats att det är tveksamt om någon lagreglering av den aktuella situationen är nödvändig och om alltså ansvarsfriheten inte följer redan av gällande lagtext. En enligt

regeringens mening ändamålsenlig lösning är då att, i stället för den av Prop. 1993/94:130 kommittén föreslagna modellen med en uttrycklig föreskrift om vad som skall gälla om den handlande trodde att han var i en situation av det aktuella slaget, ändra inledningen av excessbestämmelsen så att det redan där fram­går att fallen av putativ excess omfattas av ansvarsfrihetsregeln i paragrafen. Detta blir läget om man, i stället för att inskränka paragrafens tiUämpnings­område till fall som avses i 1 §§ etc, anger deua till fall där de angivna paragrafema är tillämpliga. Regeringens förslag har den innebörden.

Några instanser för i sina remissvar rörande excessbestämmelsen fram åsikten att det bör krävas att den som handlat i t.ex. putativt nödväm haft fog för sin uppfattning om au han befann sig i en nödvämssituation för att han skall beviljas ansvarsfrihet vid excess. Denna inställning är dock svår att förena med gällande principer för uppsåtsbedömningen. Täckningsprin­cipen inom straffrätten, som innebär au det subjektiva rekvisit som gäller enligt en straffbestämmelse skall täcka de objektiva gämingsmomenten eller den effekt som straffbestämmelsen tar sikte på för att ansvar skall kunna ådömas, gäller även ansvarsfrihetsreglema. Detta innebär au den som begåu en gäming måste - om det är fråga om eu uppsåtiigt brou - ha haft insikt bl.a. om att det inte varit fråga om en nödvämssituation för au han skall kunna straffas. Trodde han, ehuru felaktigt, att ett brottsligt angrepp var överhängande är den gärning som han begick fri från ansvar om hans handlande i förhållande till den inbillade situationen inte var uppenbart oför­svarlig.

I nu angivet fall spelar det alltså, förutsatt au det rört sig om eu brott för vilket det för suaffbarhet krävs uppsåt, ingen roll om den som handlade hade fog för sin missuppfattning eller ej. Hur det än förhöll sig med detta skall han gå fri från ansvar. Det är då inte logiskt att kräva av den som gjort sig skyldig till excess, dvs. som gått längre i sin nödvärnshandling än tillåtet, att han skall ha haft fog för sin uppfattning om ett överhängande brottsligt angrepp. En sådan ordning påverkar för övrigt inte bara tillämp­ningen av förevarande paragraf utan också täckningsprincipens tillämpning över huvud taget på de objektiva ansvarsfrihetsgrundemas område och leder fel. Något krav på au den som handlat i putativ excess skall ha haft fog för sin uppfattning om den situation som han befann sig i skall alltså inte upp­ställas.

Det sagda skall inte förväxlas med det krav på bevisningens styrka som bör gälla. Eu blankt påstående au man handlat i putativt nödväm och därför skall gå fri från ansvar kan naturligtvis inte godtas. Det måste föreligga så­dana omständigheter au invändningen inte framstår som obefogad. DeUa är redan gällande räu och au föreslå någon ändring härav är inte aktuellt.

47

4.3.6  Tillfällig sinnesförvirring

Prop. 1993/94:130

Regeringens förslag: Någon lagstiftning beuäffande verkan av till­fällig sinnesförvirring föreslås inte. Frågan härom, lUcsom frågan om den straffrättsliga regleringen av brott begångna under bemsning, får i stället bli föremål för fortsatta överväganden.

Kommitténs förslag går ut på att en särskild lagregel om ansvarsfrihet vid tillfällig sinnesförvirring skall införas. Kommittén anser vidare au de regler som gäller för brou som begåtts under berusning bör bli föremål för översyn.

Remissinstanserna: Remissutfallet är splitttat. Antalet remissinstanser som tillstyrker kommittéförslaget är ungefär lUca många som de som anser att det inle bör genomföras.

De remissinstanser som avstyrker förslaget är RA, Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Svea hovrätt. Hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt, en minoritet i Norrköpings tingsrätt, JO och Föreningen Sveriges åklagare. En genomgående synpunkt som förs fram är att det är oacceptabelt med olika regler för gämingar som begås av tillfälligt förvirrade personer och för sådana som begås av personer som är mera permanent förvinade.

De som tillstyrker förslaget är ÖB, majoriteten i Norrköpings tingsrätt, Piteå tingsrätt, Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges polischefer. Centralorganisationen SACO/SR och Svenska Arbetsgivare­föreningen. Av dessa sistnämnda anser domareförbundet att endast hög­gradiga omtöckningstillstånd bör leda till ansvarsfrihet. Förbundet ifråga-säuer om inte frågan bör lösas i samband med att man tar ställning till hur psykiskt störda lagöverttädare skall behandlas suaffrättsligt.

Rera remissinstanser delar den av kommittén framförda uppfattningen att de regler som gäller för brott som begåtts under berusning bör bli föremål för översyn.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund

Kommitténs förslag tar sikte på tillfällig sinnesförvirring som någon råkat i utan egen skuld. Som exempel på sådan kan nämnas förvirring på gmnd av feber, chock eller slag mot huvudet samt omtöckning på gmnd av medicine-ring enligt läkares anvisningar. Vidare kan nämnas fall då narkotUca, aUcohol eller något annat ämne ofrivilligt tillförts kroppen och förvirring i samband med uppvaknande ur sömn, narkos eller hypnos.

I BrB saknas en bestämmelse om ansvarsfrihet för den som begått en brottslig gärning i ett tillstånd av tillfällig sinnesförvirring som han råkat i utan egen skuld. Däremot finns i 1 kap. 2 § andra stycket BrB en regel, som

48

innebär att om en gärning begåtts under självförvållat rus eller om     Prop. 1993/94:130 gämingsmännen annars genom eget vållande tiUfäUigt var från sina sinnens bmk, så skall detta inte föranleda att gämingen inte anses som brott.

Regeln avser alltså det fallet att gärningsmannen själv på ett icke ursäkt­ligt sätt försatt sig i det förvirtade sinnestillståndet. Har han gjort det skall förvirringen inte verka till hans förmån i suaffrättsligt hänseende. Härav skulle man kunna dra slutsatsen au lagmmmet innebär au om gämingsmän­nen utan egen skuld blivit förvirrad så skall hans gärning inte anses som brou. Detta är emellertid inte avsikten med bestämmelsen. Men meningen var inte heller au denna kategori, som hade varit fri från ansvar enligt en ut-Uycklig bestämmelse i suafflagen, i och med införandet av BrB skulle fällas till ansvar. Man ansåg endast att en bestämmelse om detta var onödig då ansvarsfrihet följer av den allmänna uppsåtsregleringen.

Någon lagreget om ansvarsfrihetsgrundande verkan av tUlfällig sinnesför­virring bör inte införas nu

Uppfattningen att det inte behövs någon ansvarsfrihetsregel som tar sUcte på fall av tillfällig sinnesförvirring utan egen skuld är i och för sig diskutabel. Från flera håll har gjorts gällande au den tolkning av uppsåtsrekvisitet som gjordes i förarbetena till BrB är felaktig. Osäkerheten i detta hänseende föranledde också departementschefen att i förarbetena till BrP (prop. 1964:10 s. 107) uttala att de som var fria från ansvar enligt strafflagens be­stämmelse om tiUfällig sinnesförvirring även enligt BrB skulle gå fria från ansvar.

Frågan, om det finns något behov av en regel om verkan av tillfällig sin­nesförvirring, har efter införandet av BrB diskuterats i den juridiska doktrinen. Bl.a. professorn Ivar Suahl har ifrågasatt om en bestämmelse i ämnet verkUgen är obehövlig. Och kommittén har anseu det klart au ett sådant behov föreligger.

För egen del är också regeringen närmast av den uppfattningen att en re­gel om ansvarsfrihet vid fall av tillfällig sinnesförvirring utan egen skuld skulle fylla en funktion i BrB. Frågan om synen på de tillfälligt sinnesför­virrade kan emellertid inte behandlas isolerad från den om suaffräusliga in­gripanden mot psykiskt störda lagöveruädare dvs. mot dem som är mera permanent förvirrade. Detta har kommittén också påpekat. Enligt kom­mitténs mening ligger det närmast till hands att även för denna kategori ge ansvarsfrihet och sedan, utanför det suaffräusliga systemet, tillgodose det behov av psykiauisk vård, ofta i form av tvångsvård, som föreligger.

Detta sistnämnda spörsmål, dvs. frågan om vilka regler som bör gälla för psykiskt störda lagöveruädare, har nyligen varit föremål för riksdagens be­slut (prop. 1990/91:58, bet. 1990/91 .JuU34, rskr. 1990/91:330). Detta beslut innebär bl.a. eu konfirmerande av den linje som BrB bygger på, nämligen au de psykiskt störda lagöverträdama suaffrättsligt skall svara för sina gär­ningar och au den hänsyn som bör tas lill deras psykiska tillstånd skall tas genom begränsningar på påföljdssidan. Någon ändring av derma ordning bör inte ske nu. Att i detta läge föreslå att en ansvarsfrihetsregel införs för dem

49

4 Riksdagen 1993/94. 1 samL Nr 130

som, utan eget vållande, tillfälligt är från sina sinnens bmk - en regel som skulle befästa skiljelinjen mellan ansvaret vid tillfälliga och vid permanenta förvirringstillstånd - är enligt regeringens mening inte lämpUgt. Regeringen anser alltså au kommitténs förslag i denna del inte bör genomföras.

Som antytts innebär det sagda inte att den nuvarande ordningen går helt fri från kritik. Även fortsättningsvis kan de tillfälligt sinnesförvirrade, på gmnd av förarbetsuttalandet år 1964, gå fria från ansvar medan de psykiskt sjuka kommer alt fällas till ansvar för brott. Detta är i och för sig en ologisk ordning. Det stämmer också dåligt överens med legalitetsprincipen att an­svarsfrihetsregeln för tillfälligt sinnesförvirrade är oskriven. På sikt skulle således en annan ordning vara önskvärd. Regeringen överväger därför att i annan ordning låta undersöka denna fråga och för övrigt också en del andra allmänstraffrättsliga problem.

1 deua sammanhang vill regeringen också ta upp vad kommittén anfört rörande den suaffräusliga regleringen av gämingar som begås av bemsade personer. Enligt kommitténs uppfattning är det nuvarande rättsläget när det gäller behandlingen av det subjektiva rekvisitet i fall av självförvållad be­rusning, som innebär atl kravet på uppsåt eller oaktsamhet i sådana fall i princip skall efterges, orimligt. Kommittén anser att del naturiiga skulle vara au upprätthålla de vanliga reglema om uppsåt och oaktsamhet även när gär­ningsmannen är berusad. Något förslag i detta avseende lägger kommittén emellertid inte fram. Detta hänger samman med att frågan om den straff­rättsliga verkan av berusning är av sådan art au den - för au eu lagstift­ningsprojekt skall kunna genomföras - kräver eu omfattande förarbete, nå­got som legat utanför kommitténs direktiv. Det är emellertid kommitténs be­stämda uppfattning att del nuvarande rättsläget är otillfredsställande och att en ändring snarast bör komma till stånd.

Kommitténs uppfattning i detta avseende delas av flera remissinstanser

Vad kommittén uttalar om den straffrättsliga regleringen av brott be­gångna under bemsning kan inte lämnas utan avseende. Nuvarande regle­ring förefaller ibland kunna leda till otillfredsställande resultat, åtminstone vid en strikt tillämpning. Nägot underlag för en förändring av lagstiftningen föreligger emellertid inte. Däremot förtjänar även denna fråga uppmärksam­het i framtiden.

Prop. 1993/94:130

4.3.7 Straffrättsvillfarelse

Regeringens förslag: En lagregel om ansvarsfrihet vid suaffrättsvill-farelse införs. Denna ansluter i huvudsak till vad som är gällande rätt, men är avsedd att i vissa begränsade avseenden leda till en försiktig utvidgning.

Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En bred majoritet av remissinstansema tUIstyrker att det införs en lagregel om ansvarsfrihet vid rättsvillfarelse. Endast Dom-

50

stolsverket och Eslövs tingsi'ätt anser det tveksamt om kommitténs förslag    Prop. 1993/94:130 bör genomföras.

Riksskatteverket, vars remissvar får tolkas så att man inte motsätter sig en lagstiftning på området, framhåller bl.a. att förslaget kan medföra betydande svårigheter i det att det kommer att bli svårt för åklagaren att, när det är frågan om råd från en skattemyndighet, vederlägga vad den misstänkte uppger om vad han fått för råd.

Även om således förslaget att införa en lagregel om ansvarsfrihet vid rättsvillfarelse tillstyrkts över lag av remissinstansema har många av dem haft synpunkter på lagregelns utformning. En mera allmän uppfattning är att bestämmelsen bör vara tydUgare och alltså mera utförlig än kommittén föreslagit. Ett par remissinstanser motsätter sig en utvidgning av området för ansvarsfrihet vid straffrättsvillfarelse. En synpunkt som förs fram är att gränsen mellan olika slag av rättsvillfarelse bör klargöras, dvs. au det i lag bör framgå vilka typer av rättsvillfarelse som den aktuella bestämmelsen är avsedd att reglera.

Skälen för regeringens förslag:

Olika typer av villfarelse

Suaffräuslig villfarelse bmkar delas in i tre olika typer, nämligen/aÅ:r/s/t villfarelse, oegentlig rättsvillfarelse och egentlig rättsvillfarelse.

Med faktisk villfarelse, eller - bättre uttryckt - villfarelse om faktum, av­ses den situationen att en person har en felaktig uppfattning om ett visst faktiskt förhållande. Ett klassiskt och av kommittén anfört exempel rör till­lämpningen av straffbestämmelsen i 7 kap. 1 § BrB om tvegifte. Enligt denna suaffas bl.a. den som är gift men som uots detta ingår nytt äktenskap. Den omständigheten au äktenskap föreligger skall vara subjektivt täckt för att ansvar skall kunna utdömas, vilket i det här fallet innebär ett krav på uppsåt. För atl ansvar skall inträda måste man alltså inse att man redan är gift. Detta innebär exempelvis att ansvar inte inträder om den som gifte sig felaktigt Uodde att hans hustru hade dött i samband med en drunknings-olycka. Han svävade då i en faktisk villfarelse som utesluter uppsåt. Inte ens om vederbörande kan sägas ha varit grovt vårdslös när det gäller hans upp­fattning om au husuun var död inttäder ansvar. Läget i detta sistnämnda hänseende hade dock varit ett annat om gämingen varit brottslig även vid oaktsamhet. 1 sådana fall skall nämligen också den vars misstag kan tillskri­vas vårdslöshet eller, som man bmkar utuycka det, är oursäklligt, dömas till ansvar.

Med rättsvillfarelse avses en villfarelse rörande innehållet i vissa rätts­regler eller rättsliga förhållanden.

Oegentiig rättsvillfarelse består i missuppfattning - inte om att ett visst i en suaffbestämmelse angivet förfarande är brottsligt - utan om en bakom­liggande rättsregel eller någon annan typ av rättsnorm eller något rättsfak­tum som har betydelse för tillämpningen av suaffbudet. För att ta exemplet med tvegifte föreligger oegentiig rättsvillfarelse om den som tidigare gift sig

51

i Sverige gifter om sig i den felaktiga uon att en äktenskapsskillnad avse-    Prop. 1993/94:130

ende det gamla äktenskapet som beslutats utomlands är giltig enligt svensk

internationell privaträtt. Oegendig rättsvillfarelse skall straffrättsligt

behandlas på samma sätt som faktisk villfarelse. Detta innebär alt frågan,

om ansvar skall ådömas eller inte, får sin lösning inom ramen för

hanteringen av det subjektiva rekvisitet. Vad del är frågan om är helt enkelt

en tillämpning av den inom suaffrätten gällande täckningsprincipen, dvs. att

brottets objektiva sida - i det här fallet ett gämingsmoment - i princip skall

vara fullständigt subjektivt täckt för att ansvar skall kunna utkrävas. I

exemplet skall den som gifter sig inte fällas till ansvar, viUcet här gäller även

om han varit vårdslös i fråga om att inte bätue ta reda på vad som gällde.

Eu annat av kommittén anfört exempel på faktisk villfarelse och oegent­lig rättsvillfarelse rör äganderätten vid stöld. Enligt 8 kap. 1 § BrB skall för stöld dömas den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det. Den som tar något som han uor tillhör honom själv skall gå fri från ansvar vare sig misstaget beror på au han förväxlat föremål (faktisk villfa­relse) eller på att han har en felaktig uppfattning om reglema bettäffande äganderättens omfattning (oegentiig rättsvillfarelse).

Med egentlig rättsvillfarelse eller, som kommittén valt att benämna denna typ av villfarelse, straffrättsvillfarelse avses villfarelse om innehållet i strafflag. Egentlig rättsvillfarelse är utan betydelse för den vanliga uppsåts-eller vårdslöshetsbedömningen. Behandlingen av denna typ av rättsvill­farelse gäller i stället frågan, huruvida en person skall gå fri från ansvar eller få ett lägre straff om han inte insett au han överuäu en suaffbestämmelse. Kommittén har som exempel anfört det fallet att en person kommer till Sverige och gifter sig här uots att han redan har en eller flera hustmr i hem­landet. Det förhållandet att han Uodde att månggifte var tillåtet i Sverige in­nebär atl han svävade i egendig rältsviUfarelse. I princip påverkar egentiig räusvillfarelse inte den straffrättsliga bedömningen, utan den som gjort ett misstag av detta slag skall fällas till ansvar på samma sätt som om han hade förstått att hans gäming var brottslig.

Av denna redogörelse kan man få intrycket att det skuUe vara möjligt au i förväg bedöma hur olika typer av rättslig villfarelse, när det gäller en suaff­räuslig reglering, skall behandlas, dvs. vilka fall som utgör oegendig räus­villfarelse och som leder till ansvarsfrihet i vart fall för uppsätiiga brou och vilka som utgör egentiig rättsvillfarelse och som i de alha flesta fallen inte har någon suaffrättsUg betydelse. Så är emellertid inte fallet. Visseriigen har man viss hjälp av de typfall som nämnts i det föregående men det finns ex­empel på situationer sorn, om man skulle gå efter dessa typfall, borde behandlas som oegentiig rättsvillfarelse men som - på grund av uttalanden i lagförarbeten eller genom domstolspraxis - förts till gruppen egentlig rätts­villfarelse. Som exempel kan nämnas den vanliga formen av vamsmuggling (se NJA 1985 s. 281 I och

II). 

Detta innebär att, när en fråga om rättsvillfa­relse inställer sig, tolkningsproblemen i fråga om viUcen typ av rättsvillfarel­se det rör sig om för främst domstolama inte sällan är betydande.

52

Terminologin på omiådet

Prop. 1993/94:130

Kommittén har föreslagit att egentlig rättsvillfarelse fortsätmingsvis skall benämnas straffrättsvillfarelse. Tanken bakom detta förslag är att det här­med skall bli lättare att skilja mellan de båda typema av rättsvillfarelse.

Någon invändning mot kommitténs förslag i detta hänseende har inte framförts av remissinstanserna. Regeringen delar bedömningen au benäm­ningen straffrättsvillfarelse kan underlätta förståelsen för regelsystemet. 1 fortsättningen kommer vi följaktligen att i stället för det nuvarande begrep­pet egendig rättsvillfarelse använda termen suafft-ättsvillfarelse.

Nännare om straffrättsvillfarelse

Någon lagregel om verkan av sUaffrättsvillfarelse finns inte. I praxis har emellertid sUaffrättsvillfarelse i vissa undantagsfall godtagits som ansvars­frihetsgrund. Rättsläget kan beskrivas på följande säu!

Den allmänna uppfattningen är att man av kriminalpolitiska skäl inte kan gå så långt i kravet på subjektiv täckning att man kräver att gärningsmannen hade kännedom om att gämingen var brottslig för au han skaU kunna dömas för brottet. Ett sådant krav skulle leda till au en orimlig bevisbörda lades på åklagaren. Inte minst gäller detta i fråga om den stora massan av special­straffrättsliga brott. Att visa att den tiUtalade kände till sttaffbestämmelsen skulle många gånger bli ogörligt. Även vid oaktsamhetsbrott skulle - låt vara inte i samma utsuäckning - bevissvårigheter inställa sig.

Det sagda innebär att principen är au en felaktig uppfattning eller okun­nighet om suaffbud inte friar från ansvar. Men denna princip gäller inte utan undantag. 1 vissa fall bedömer domstolama en gärning som mindre suaff­värd när gärningsmannen uodde att den var tillåten eller inte förstod att den var suaffbelagd. Ibland leder också SUaffrättsvillfarelse till ansvarsfrihet.

Som utförligt redovisas i betänkandet (s. 165 ff) har det inom doktrinen utbildats olika teorier om hur sUaffrättsvillfarelse bör behandlas. Svensk räu har enligt kommittén stannat för en relativt suäng variant av vad som brukar benämnas ursäktsteorin. Enligt denna teori är huvudregeln att straffrätts-villfarelse saknar relevans. Undantag bör dock göras i särskilda fall där gär­ningsmannens villfarelse framstår som ursäktlig.

Enligt ursäktsteorin blir hänsynen till rättskipningens effektivitet tillräck­ligt tillgodosedd om det för ansvarsfrihet krävs att något klander inte kan riktas mot gärningsmannen i anledning av gärningen. Men teorin förutsätter alt var och en är skyldig att sätta sig in i de regler som gäller för honom i det dagliga livet, t.ex. när det gäller hans yrke, och au SUaffrättsvillfarelse alltså inte kan fria från ansvar när någon har försummat dessa skyldigheter. Ursäktsteorin innebär au domstolen kan sätta ned straffet eller lämna gär-, ningen helt utan straff Det sistnämnda sker genom att domstolen meddelar en frikännande dom och således ogillar åtalet. Innan de nuvarande påföljds-bestämningsreglema infördes kunde rätten i dessa situationer även meddela påföljdsefiergifl.

De fall i vilka domstolarna friat från ansvar på grund av sUaffrättsvillfa­relse är följande.

53

1.   Det har varit frågan om en felaktigt publicerad författningsbestäm-     Prop. 1993/94:130

melse eller fall där gämingsmännen, uots en formellt sett fullständigt riktig

publicering, inte haft möjlighet att få kännedom om innehållet i en rättsregel.

2.

Det har varit fråga om ett synneriigen otydligt suaffbud.

3.

Offentlig myndighet har genom någon ämbetsåtgärd gett gämingsmän­nen anledning au anta att det överträdda straffbudet haft ett annat innehåll än det i verkligheten haft.

4.

Mvata sakkunniga eller enskilda personer med auktoritativ ställning har lämnat felaktiga upplysningar.

De uppräknade situationema är ovanliga. Särskilt gäller detta fallen under 1 och 2. De exempel som finns på punkten 1 härrör i huvudsak från tiden under eller omedelbart efter första världskriget och har avsett överttädelser av författningar som trätt i kraft strax innan gämingen begicks och som gärningsmannen inte hunnit få vetskap om. Även ansvarsfrihet enligt punk­ten 2 är något exceptionellt. Vad beträffar punkten 4 torde där nämnda omständigheter i regel ha beaktats endast i mildrande riktning vid påföljds­bestämningen och således inte ha föranlett ansvarsfrihet.

En lagregel om ansvarsfrihet i vissa undantagsfall vid straffrättsvillfarelse bör införas

Som Fängelsestraffkommittén redovisat (s. 168 ff) har frågan om en lag­reglering av verkan av stiaffrättsvillfarelse, liksom den i det föregående behandlade frågan om en lagstiftning rörande verkan av samtycke, tidigare varit föremål för lagstiftarens inuesse. 1 förarbetena till BrB (prop. 1962:10 s. B 61) uttalade emellertid departementschefen att det bör få ankomma på rättstillämpningen att bedöma spörsmålet med beaktande av de förhållanden som föreligger i varje särskilt fall.

Kommittén anser att starka skäl talar för att verkan av SUaffrättsvillfarelse lagfästs. I princip anlägger kommittén samma synpunkter som på frågan hu­ruvida verkan av samtycke bör lagregleras. Som framgått har kommittén här fått stöd av en så gott som enig remissopinion. Lagrådet har, med hänvis­ning till svårighetema att formulera en invändningsfri lagtext, ställt sig tvekande till lämpligheten av en lagreglering. Lagrådet har dock uttalat för­ståelse för önskemålet att brottsbalken skall innehålla en bestämmelse om SUaffrättsvillfarelse.

Enligt regeringens mening har den uppfattning som kommittén och remissinstansema redovisat starkt fog för sig. Eu lagfästande av verkan av straffräusvillfarelse ligger väl i linje med den bedömning regeringen tidi­gare har gjort av värdet av eu ytterligare befästande av legalitetsprincipen. 1 fråga om straffrättsvillfarelse gäller även, på samma sätt som i fråga om samtycke, att det rör sig om eu komplicerat område av suaffrätten och att en lagstiftning redan av detta skäl är angelägen. Någon risk för art en utuycklig regel, om att ansvarsfrihet i vissa undantagsfall inuäder vid sUaffrätts­villfarelse, skulle minska de straffrättsliga bestämmelsemas effektivitet kan regeringen inte se. Som kommittén har uttalat kan rättsordningen inte

54

förlora i auktoritet på att den klart talar om au den avstår från att behandla    Prop. 1993/94:130 medborgama på ett orättfärdigt sätt.

Allmänt om regelns innehåll

Från några remissinstanser har framhålUts au en lagstiftning på området inte endast bör klargöra i vilka fall som SUaffrättsvillfarelse skall leda till an­svarsfrihet utan också i vilka situationer en rättsvillfarelse skall behandlas som en sUaffrättsvillfarelse. Kommittén har inte föreslagit någon sådan reglering utan ansett atl denna fråga liksom hittills skall överlämnas åt praxis. Dock har kommittén pekat på det principiellt otillfredsställande i deua och framhållit au lagstiftaren framdeles bör ägna spörsmålet en ökad uppmärksamhet.

Regeringen kan instämma i att det skulle vara önskvärt med ett klar­görande av när en rättsvillfarelse skall behandlas som en straffrättsvill­farelse - och leda till frihet från ansvar endast i rena undantagsfall - och när den utgör en oegentiig rättsvillfarelse och dänned skall behandlas på samma sätt som en faktisk villfarelse. En lagstiftning som reglerar denna fråga kräver emellertid ingående överväganden. Det kan till och med diskuteras om det över huvud taget är möjligt au skapa en lagregel som täcker alla olika fall och som samtidigt är tillräckligt insuukiiv. Genom den artrika flora av suaffbestämmelser med mycket varierande utformning, som finns inom specialstraffrätten, föreligger nämligen uppenbara svårigheter att skapa en regel som har en tillräcklig grad av precision. Betydelsen av gräns­dragningen mellan de olika villfarelseformerna kan dock tonas ned något genom att suaffrättsvillfarelser som till sin natur inte skiljer sig så mycket från oegentliga rättsvillfarelser men som inte leder till ansvarsfrihet, i ökad utsträckning beaktas vid straffvärdebedömningen.

En särskild fråga i deua sammanhang är hur begreppet villfarelse skall tolkas. Med villfarelse avses språkligt seu en oriktig uppfattning. Enligt kommittén är därför okunnighet inte synonymt med villfarelse. Detta leder kommittén till att som princip bör gälla au den som inte känner till en straffbestämmelse inte skall kunna åberopa sUaffrättsvillfarelse. Enligt kom­mittén bör det alltså, åtminstone i normalfallet, krävas att personen i fråga aktivt uor att hans handlingssätt är tillåtet.

Enligt regeringens uppfattning kan det sättas frågetecken för denna språkliga slutledning. Detta gäller särskilt som kommittén sedan föreslår au okunnighet i vissa fall skall kunna leda till ansvarsfrihet inom ramen för regleringen av sUaffrättsvillfarelse. Rättsläget är för övrigt redan nu sådant au ren okunnighet om straffbestämmelser i vissa, låt vara synnerligen sällsynta, fall leder lill ansvarsfrihet. Som regeringen ser det kan man mycket väl tala om villfarelse i situationer då någon över huvud taget inte känner till en straffbestämmelse. Detta gäller om en person av någon anledning inte kunnat få reda på innehållet i ett nytt suaffbud lika väl som om han över huvud taget inte reflekterat över att ett förfarande kunde utgöra brott. Det kan i sammanhanget påpekas att om en lagöverträdelse skall

55

behandlas enligt reglema för oegentlig rättsvillfarelse, ren okunnighet leder     Prop. 1993/94:130 till ansvarsfrihet, i de fall det för ansvar krävs uppsåt.

När det gäller utformningen av regeln om straffrättsvillfarelse vill rege­ringen inledningsvis slå fast att den gmndläggande principen även i fort­sättningen bör vara att missuppfattningar och okunnighet rörande straffbe­stämmelser inte fritar från ansvar. Motsatsen är otänkbar. En sådan ordning skulle innebära att den som höll sig i okunnighet skulle premieras framför den som känner lagen. Vidare skulle åklagarens bevisbörda på den subjek­tiva sidan bli mycket tung, särskilt på specialsuaffrättens område.

Kommitténs förslag till materiellt innehåll i bestämmelsen om sUaff­rättsvillfarelse ansluter i huvudsak till det nuvarande rättsläget. Dock fö­reslår kommittén på ett par punkter au uuymmet för ansvarsfrihet skall vid­gas något. Detta innebär emellertid inte annat än att ansvarsfrihet även fort­sättningsvis skall inuäda endast i rena undantagsfall.

Kommittén pläderar även för att den s.k. skuldteorin skall ersätta den en­ligt kommittén nu förhärskande ursäktsteorin. Enligt kommittén, som ingå­ende redovisar den framställning av olika teoribildningar när det gäller an­svarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelse som gjorts i den suaffräusliga doktrinen, innebär skuldteorin au det - för au ett brott skall föreligga - for­dras att gärningsmannen haft möjlighet att inse gämingens otillåtlighet och att det skall kunna läggas honom till last att han inte gjort det. Det sagda in­nebär au det, utöver de vanliga objektiva och subjektiva rekvisiten, för an­svar skall krävas ytterligare ett moment på den subjektiva sidan som inte har med det vanliga uppsåts- eller vårdslöshetsrekvisitet au göra. 1 stället är det alltså frågan om elt fristående subjektivt rekvisit, ett culparekvisit, som in­nebär au gärningsmannen skall fällas till ansvar endast om han haft möjlig­het att förstå att gärningen var otillåten och hans bristande kännedom om suaffbestämmelsen beror på oaktsamhet.

Regeringen kan ansluta sig till det synsäu som skuldteorin representerar. Regeringen vill emellertid framhålla, vilket för övrigt kommittén påpekar, att skillnaden mellan ursäktsteorin och en på detta säu definierad skuldteori inte är särskilt stor. Detta gäller i synnerhet som en lagreglering på gmndval av ursäktsteorin inte skulle se mycket annorlunda ut än en som gmndar sig på skuldteorin.

Den grundläggande principen för ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvill­farelse bör alltså kunna formuleras så att ansvarsfrihet skall inuäda i de fall gärningsmannen inte haft möjlighet att förslå att gärningen var otillåten och i de fall hans bristande kännedom om suaffbestämmelsen inte beror på oakt­samhet. Det förtjänar dock att betonas att kravet på aktsamhet måste ställas mycket högt. Vad det är frågan om är situationer där villfarelsen är uppen­bart ursäktlig.

En lagregel om verkan av SUaffrättsvillfarelse bör, i fråga om de krav som bör ställas på den enskilde beuäffande kunskap om innehållet i gällan­de rätt, i huvudsak ansluta till den ståndpunkt som svensk rätt får anses ha intagit. Det är emellertid regeringens uppfattning au domstolama i vissa fall medgett ansvarsfrihet på grund av straffräusvillfarelse i alltför liten ut­sträckning. Regeringen delar därför kommitténs och de flesta remissin-

56

stansemas uppfattning au området för ansvarsfrihet vid sUaffrättsvillfarelse     Prop. 1993/94:130 bör utvidgas något.

Det i lagrådsremissen framlagda förslaget avsågs ge utuyck härför. På Lagrådets inrådan har emellertid bestämmelsen omformulerats. Lydelsen är dock något annorlunda än den Lagrådet förordade. Bestämmelsen har i propositionen följande lydelse.

En gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (stiaff­rättsvillfarelse) skall inte medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att fel förekommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestäm­melsen eller av annan orsak var uppenbart wsäktUg.

Under följande mbriker kommer vi mera i detalj att redogöra för vår uppfattning rörande de olika situationer i vilka ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse bör kunna komma i fråga.

Felaktig publicering

Enligt gällande räu inträder ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse om den aktuella författningsbestämmelsen var felaktigt publicerad.

Om det är frågan om överuädelse av en felaktigt publicerad författnings­bestämmelse och felaktigheten påverkat möjligheten att få kännedom om bestämmelsens rätta innebörd står det enligt regeringens mening klan au ansvar inte skall ådömas. För att någon skall kunna fällas till ansvar måste krävas att den aktuella straffbestämmelsen publicerats på ett riktigt säu. Lagrådet har i anslutning härtill anfört att det i lagrådsremissen framlagda förslaget kunde ge intryck av att varje formell brist i kungörelseförfarandet leder till ansvarsfrihet utan avseende på om bristen varit kausal till straffrättsvillfarelsen eller ej. Detta torde emellertid enligt Lagrådet inte vara avsett. Lagrådet fortsätter:

Villfarelsen skall ha berott på felaktigheten i fråga om kungörandet samtidigt som villfarelsen skall ha varit uppenbart ursäktlig. Härav torde följa att inte vilket obetydligt fel som helst kan leda till ansvarsfrihet. Det måste vara fråga om en mera väsentlig felaktighet. De fall som närmast kommer i åtanke är att kungörandet inte har ägt rum innan den straffbelagda gämingen begicks eller att kungörandet av successiva ändringar som uäder i kraft samtidigt gjorts på ett sådant säu au betydande svårigheter förelegat att klarlägga den slutliga lydelsen av ett straffstadgande.

Regeringen ansluter sig till vad Lagrådet anfört.

Med felaktig publicering avses främst brister i kungörelseförfarandet och feltryck i svensk författningssamling. En likartad omständighet som inte är direkt jämställd med felaktig publicering men som kan medföra att en villfarelse är uppenbart ursäktlig är uyckfel i lagboken av sådan art au en författnings rätta innebörd inte går att utläsa. Eu specialfall av sådant slag är det au ett straffsanktionerat förbud gäller endast inom eu begränsat minche område. Det kan vara fråga om ett naturskyddsområde eller ett militärt skyddsområde. Här gäller ofta att förbudet skall vara tillkännagivet genom skyltar eller anslag på platsen. Om dessa skyltar eller anslag antingen saknas eller är så skadade att deras innebörd inte framgår bör, som

57

också skett i praxis i vissa fall, ansvarsfrihet inträda för den som överträder    Prop. 1993/94:130 förbudet.

Gärningsmannen saknade av någon annan anledning möjlighet atl få kännedom om innehållet i en straffbestämmelse, m.m.

Enligt gällande rätt medges ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelse om gärningsmannen, uots en formellt seu riktig publicering, inte haft möj­lighet att få kännedom om innehållet i en viss suaffbestämmelse.

Den grundläggande regeln när det gäller författningar som publicerats på eu riktigt sätt bör liksom nu vara au okunnighet om innehållet i en författ­ning inte leder till ansvarsfrihet. Endast i de fall okunnigheten, i enlighet med vad som nyss anförts, inte kan läggas gärningsmannen till last som för­summelse bör ansvarsfrihet inuäda. Mycket stora krav måste emellertid stäl­las på den enskilde. Principen måste vara au bestämmelser som är intagna i författningssamling eller som på annat säu kungjorts i räusenlig ordning betraktas som allmänt kända.

I deua sammanhang kan pekas på att vissa myndighetsföreskrifter för att få bindande verkan gentemot allmänheten, t.ex. lokala uafikföreskrifter, i regel skall kungöras genom vägmärken. Av 167 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) följer att brister i detta avseende leder till au ansvar inte skall ådömas.

Liksom enligt gällande räu bör ansvarsfrihet enligt denna grund inträda endast i mycket udda situationer. Det bör framhållas att den som medvetet håller sig i okunnighet, t.ex. genom att bosätta sig på en ensligt belägen plats och avskärma sig från yttervärlden, inte bör medges ansvarsfrihet på grund av okunnighet om ett suaffbud.

Ett särskilt fall är det att en utlänning kommer till Sverige och begår ett brott mot en straffbestämmelse som för honom framstår som helt främ­mande mot bakgrund av rättsuppfattningen i hans eget land. Utan tvekan kan det förekomma situationer av detta slag där suaffrättsvillfarelsen bör kunna leda till ansvarsfrihet även om huvudregeln är den motsatta. Det bör dock, i enlighet med det tidigare anförda, för ansvarsfrihet krävas att det rör sig om fall där personen i fråga inte kan lastas för aU han inte kände till existensen av en lagreglering. Av den utiänning som kör bil i Sverige måste man kräva kunskap om de svenska trafikreglema. Och av den som för in varor i landet är det rimligt au fömtsätta kunskap om tull- och ancha in­förselbestämmelser. 1 vart fall får det i de allra flesta fallen anses som klart oaktsamt att inte föivissa sig om vad som gäller. Självklart är det, som Lagrådet påpekar, inte heller meningen att främmande rättsuppfattningar om tillåtligheten av våld, tvång eller hot mot person skall godtas som ansvars­frihetsgrund.

Otydligt straffbud

Även ansvarsfrihet på grund av otydlighet i ett suaffbud bör behandlas med mycket stor resuiktivitet. Med otydlighet förstås här språklig oklarhet. För

58

att frågan om ansvarsfrihet enligt denna punkt över huvud taget skall bli     Prop. 1993/94:130

aktuell fömtsäus helt naturligt au den spärr, när det gäller vad som omfattas

av en straffbestämmelse, som reses enligt 1 kap. 1 § BrB - och som

förstärks enligt den nya lydelsen - har passerats och gärningen alltså befinns

straffbar. Detta innebär au området för ansvarsfrihet på grund av otydlighet

i straffbudet blir mycket litet.

I deua sammanhang bör, som kommittén också gjort, påpekas att man vid bedömningen av vad en straffbestämmelse omfattar måste beakta - inom de gränser som legalitetsprincipen ställer upp - både motivuttalanden och rätts­praxis. Det kan i vissa fall vara svårt au avgöra om en handling, som ligger nära periferin av beskrivningen av det suaffbara området, är brottslig eller inte. Ett förfarande, vars egenskap av brou skulle kunna vara något tvek­samt om man ser endast till lagtexten, kan därför inte leda till ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelse om den lösts i lagförarbeten eller i praxis på ett sätt som täcks av lagtexten.

Felaktiga besked från myndighet m.m.

De i praktiken vanligaste fallen av ansvarsfrihet på grund av SUaffrättsvillfa­relse är de där den handlande på olika sätt har försökt att ta reda på innehål­let i gällande rätt men misslyckats och till följd av detta överträtt elt suaff­bud. 1 första hand är det här frågan om fall där någon vänt sig till en myn­dighet för att få besked om hur han skall skall förfara i en viss situation.

Med den detaljerade och ofta komplicerade lagstiftning som vi har pä många områden framstår det inte sällan som naturligt för enskilda personer au vända sig till olika myndigheter för att få råd för sitt handlande. Och i de fall en myndighet fauat eu beslut som rör den aktuella frågan utgör detta för de flesta ett auktoritativt besked som man rättar sig efter. Liksom kommittén anser regeringen att det är naturligt, att den som följer eu felaktigt råd eller ett beslut frän en myndighet och inte förstår att han begår en suaffbar gär­ning, skall gå fri från ansvar på grund av straffrättsvillfarelse.

De råd eller beslut som avses kan framgå av skriftiigt informationsmate­rial från myndigheten. Men det kan också röra sig om muntliga besked. Här bör emellertid vissa krav ställas på den enskilde. Grundläggande är natur­ligtvis att gärningsmannen vänt sig till rätt myndighet och au han lämnat eu riktigt och fullständigt underlag för det svar han önskat få. En förutsättning är vidare, som Lagrådet påpekar, att den enskilde måste ha haft något särskilt skäl för aU vända sig till myndigheten. Omständigheterna måste också ha varit sådana att myndigheten haft möjlighet och behörighet att ge ett auktoritativt besked.

Det sagda har avseu felaktig information från offentlig myndighet. En annan typ av fall är de där eu iagstridigt handlande föregåtts av kontakt med någon privat sakkunnig eller med en enskild person med auktoritativ ställning och där denne gett ett, som det visat sig, felaktigt besked. För näivarande torde dessa fall i princip inte kunna leda till ansvarsfrihet utan endast till en mildare påföljdsbestämning.

59

Liksom kommittén anser regeringen au, även om dörren inte helt bör stängas till ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse i dessa fall, mycket stor restriktivitet här bör iakttas. Endast i de fall det rör sig om eu förhållandevis lindrigt bron, det inte finns någon naturiig myndighet att vän­da sig till, rådgivaren har specialkunskaper och i övrigt är seriös samt det råd han gett framstår som väl övervägt och rimligt, bör ansvarsfrihet kunna inträda.

En tredje typ av fall är de där den handlande på egen hand försökt att ta reda på gällande bestämmelser. Även här bör man som kommittén föreslagit kunna medge ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfarelse i vissa fall. Det bör emellertid krävas både att personen i fråga har förutsättningar att tillgo­dogöra sig innehållet i de aktuella bestämmelsema och att tillräckliga efter­forskningar gjorts. Den övergripande principen bör ju vara att det misstag som gjorts inte får framstå som oaktsamt om ansvarsfrihet skall inuäda.

Prop. 1993/94:130

Behandlingen av en invändning om straffrättsvillfarelse

På samma sätt som i fråga om övriga ansvarsfrihetsgrunder är det åklagaren som har bevisbördan för att straffräusvillfarelse inte förelegat. Men om inget tyder på au sådan villfarelse förelegat och om den tilltalade inte heller aktualiserar frågan behöver åklagaren självfallet inte beröra saken. Inte heller ett blankt påstående om straffräusvillfarelse bör godtas. 1 stället bör krävas att den tilltalade, i de fall han påstår sig ha inhämtat besked från en myndighet, på ett uovärdigt säu anger vem han har varit i kontakt med, när kontakten togs och vilket råd han fått. När det gäller av gärningsmannen själv gjorda efierforskningai- måste dessa kunna redovisas detaljerat. Blir inte uppgifterna pä detta sätt preciserade har åklagaren ingen möjlighet att vederiägga dem, vilket, om de ändå skulle godtas, i praktiken många gånger skulle innebära att även obefogade invändningar om straffräusvillfarelse skulle leda till ansvarsfrihet.

4.3.8   övriga frågor

Frivilligt tillbakaträdande och frivillig rättelse

Regeringens förslag: De nuvarande.reglema om frivilligt tillbakauä-dande och frivillig rättelse ändras inte.

Kommitténs förslag innebär au frivilligt tillbakauädande och frivillig rättelse, i de fall som för närvarande leder till ansvarsfrihet, i stället skall leda till obligatorisk påföljdseftergift.

Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrker, utan att närmare gå in på frågan, kommitténs förslag. Flera remissinstanser ställer sig emellertid avvisande.

60

Enligt RÅ känns regler om obligatorisk påföljdseftergift i vissa fall främmande och leder till svårigheter vid åtalsbeslut. Överåklagaren i Malmö anser att de teoretiska skälen för en lagändring saknar tilhäcklig tyngd medan de praktiska följdema av förslagen enligt honom synes leda till försämringar vad gäller ärendenas rationella handläggning. Enligt Stats­åklagarmyndigheten för speciella mål ter det sig föga rationellt att av skäl som förefaUer påfallande teoretiska införa lagregler som inte har till syfte att leda till andra och bättre resultat än sådana som kan nås med redan befindiga regler. BRÅ, som anser att den av kommittén angivna principen i och för sig är tilltalande, framhåller atl de prakdska konsekvensema av för­slaget är mindre lyckade. Norrköpings tingsrätt menar att förslaget är tvek­samt från rättspraktisk synpunkt och tror att de nuvarande reglema, som bygger på ansvarsfrihet i dessa situationer, i större utsuäckning talar för att gärningsmannen besinnar sig. Enligt Sveriges domareförbund, som påpekar att det i rättstillämpningen inte finns något behov av en ändring, känns kommitténs resonemang konstlat och främmande. Föreningen Sveriges åklagare, som inte heller anser au det finns något behov av en lagändring på området, finner att kommittén inte har redovisat några bärande skäl för för­slaget.

Skälen för regeringens förslag: Såsom påpekats från flera remissin­stanser grundar sig förslagen i denna del inte på något praktiskt behov utan vilar endast på kommitténs uppfattning aU friviUigt tillbakaträdande och frivillig rättelse är omständigheter som av teoretiska skäl inte bör kunna leda till ansvarsfrihet och att man bör göra skillnad på omständigheter som bör leda till denna rättsföljd och sådana som i stället bör leda till påföljds­eftergift. Visserligen torde del från det av kommittén anlagda straffrätts-teoretiska perspektivet inte finnas något att invända mol kommitténs tanke­gångar eller förslag. Med hänsyn till vad som främst från åklagarhåU framförts om praktiska svårigheter vid ett genomförande och till de invänd­ningar som kan göras mot ett system med obligatorisk påföljdseftergift i vissa fall, bör kommitténs förslag i denna del inte genomföras.

Prop. 1993/94:130

En allmän regel om sänkt straff\'ärde i de fäll situationer enligt 24 kap. BrB föreligger

Regeringens förslag: En allmän regel införs om sänkt suaffvärde när situationer enligt 24 kap. BrB föreligger men ansvarsfrihet inte skall inuäda.

Kommittén föreslår en regel om sänkt suaffvärde när situationer enligt 24 kap. BrB föreligger men ansvarsfrihet inte skall inuäda.

Remissinstanserna: Av remissinstansema är det endast Sveriges doma­reförbund som funnit anledning att gå närmare in på förslaget. Enligt domareförbundet blir det svåröverskådligt när man på deua säu särar suaff-nedsättningsregler och ansvarsfrihetsregler som sakligt sett hör samman.

61

Dessutom blir enligt förbundet reglerna om straffvärde, som redan är    Prop. 1993/94:130 komplicerade, än mer svåröverskådliga.

Skälen för regeringens förslag: Om en ansvarsfrihetsregel är tillämplig innebär deua au den gäming som företagits inte utgör brou. Om gränsen för vad som tillåts enligt en ansvarsfrihetsregel passerats föreligger å anch-a sidan en suaffbar gäming. För denna skall, om inte excessbestämmelsen i 24 kap. BrB leder till annat, påföljd bestämmas på vanligt sätt.

I många fall skulle detta emellertid bli orimligt. Om exempelvis omstän­dighetema vid en gäming som företagits med samtycke visserligen inte kan leda till ansvarsfrihet men gränsen härför precis överskridits är det inte rimligt att bestämma påföljden helt med bortseende från au samtycke fak­tiskt förelåg. Hänsyn måste tas till det förhållandet au en gärnings suaff­värde, även om det inte försvinner helt såsom när en ansvarsfrihetsregel skall tillämpas, påverkas i minskande riktning av att den företagits i en si­tuation och på ett säu som liknar vad som beskrivs i en ansvarsfrihetsregel. Så torde också ske i rättspraxis.

Detta är bakgrunden till kommitténs förslag att det i 29 kap. BrB bör införas en bestämmelse som innebär att om det föreligger omständigheter som kan föranleda ansvarsfrihet enligt 24 kap. BrB men gämingen ändå är brottslig, så skall omständigheterna beaktas vid bedömningen av straff­värdet. Rätten skall härvid enligt förslaget få döma till lindrigare sUaff än som är föreskrivet för brottet. Samtidigt har kommittén föreslagit att regeln i nuvarande 24 kap. 5 § andra stycket BrB om straffnedsättning i fall av excess skall upphöra atl gäUa.

För egen del vill regeringen först slå fast att vi delar kommitténs uppfatt­ning att straffvärdet typiskt sett påverkas i minskande riktning i de aktuella situationema. Detta är för övrigt redan gällande räu i de fall anledningen till att ansvarsfrihet inte skall inträda enligt bestämmelserna i 24 kap. BrB om nödvärn, laga befogenhet och nöd eller enligt 10 § polislagen är att den handlande gjort mer än som varit tillåtet men det samtidigt varit så au situa­tionen inneburit svårigheter för honom au besinna sig (se nuvarande 24 kap. 5 § andra stycket BrB). Det är därför helt följdriktigt au föreslå en mera ge­nerell lagregel om detta. Såsom ett speciellt exempel på när en regel av detta slag får tillämpning kan nämnas suaffrättsvillfarelser som till sin natur ligger nära gränsen till oegentUg rättsvillfarelse.

Det bör framhållas au den aktuella regeln naturiiglvis skall tillämpas med urskillning. Fall kan förekomma där man knappast kan tala om en minsk­ning av suaffvärdet. Som exempel kan nämnas au den tilltalade, som hand­lade uppenbart oförsvarligt i en nödvämssituation, över huvud taget inte var medveten om att han hade räu au handla i nödvärn.

Regeln är till sin natur en suaffmätningsregel och hör enligt regeringens bedömning hemma i 29 kap. BrB som behandlar frågor härom. Bestämmel­sen kan naturligt anknytas till de regler i 29 kap. 3 § BrB som upptar förmildrande omständigheter vid straffvärdebedömningen. Härigenom kan också åstadkommas en regel som avser samtliga ansvai-sfrihetsgrunder i 24 kap. BrB. således även de nytillkomna SUaffrättsvillfarelse och sam-

62

tycke. Enligt regeringens mening blir regelsystemet härigenom mer logiskt     Prop. 1993/94:130 och lättöverskådligt.

Åndring i skattebrottslagen

Regeringens förslag: Skattebrouslagen (1971:69) ändras så att även fall där något skattebeslut inte har fattats uttryckligen omfattas av bestämmelsen om skauebechägeri.

Skattetilläggsutredningen (Fi 1975:06) föreslår i siu betänkande Över­syn av det skatteadminisuativa sanktionssystemet 2 (SOU 1982:54), bl.a. en ändring av lagtexten avseende skattebedrägeri så att även de fall där inget skallebeslut fattats utuyckligen blu suaffbara som skattebedrägeri. Fäng-elsesuaffkommittén menade au detta förslag bör genomföras i samband med att analogisk rättstillämpning av suaffbestämmelser förbjuds (se 1 kap. 1 § BrB).

Någon remissbehandling av denna del av Skattetilläggsutredningens förslag har inte genomförts. Riksskatteverket har dock i sitt remissvar i det nu aktuella lagstiftningsärendet tillstyrkt au 2 § skattebrouslagen ändras i enlighet med Skattetilläggsuuedningens förslag.

Skälen för regeringens förslag; Skattetilläggsuuedningen har alltså, mot bakgrund av Högsta domstolens rättstillämpning i räusfallet NJA 1978 s. 452, föreslagit att 2 § skattebrouslagen skall änchas. Förslaget går i detta av­seende ut på att även fall där en underlåtenhet att avge allmän själv­deklaration inte föranleder något skattebeslut, utuyckligen skall utgöra skattebedrägeri. En lagstiftning i enlighet med förslaget ligger väl i linje med de övriga förslagen i remissen och är nödvändig vid den ändring av 1 kap. 1 § BrB som regeringen nyss föreslagit. Med hänsyn härtill och då inget framkommit som talar mot att förslaget genomförs bör så ske.

Som nämnts i avsnitt 4.2.1, är ändringen temporär i avvaktan på resultatet av 1993 års skattebrousuuednings arbete.

4.4   Parallellinstruktion

Regeringens förslag: Något förslag om införande av en s.k. parallell-instmkrion i BrB läggs inte fram.

Departementspromemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna, däribland Justitiekanslem, RA och samtiiga sex hovrätter samt av ett flertal av tings­rätterna, delar den uppfattning som förs fram i promemorian. Vidare ansluter sig bl.a. JO och Pressombudsmannen till bedömningama i pro-

63

memorian. I stor utsuäckning instämmer de nu angivna remissinstanserna Prop. 1993/94:130 helt i de överväganden som redovisas. De remissinstanser som går emot slutsatsen i promemorian är bl.a. Stockholms tingsrätt. Svenska Tidnings­utgivareföreningen, Svenska Journalistförbundet och Teatrarnas Riksför­bund. En genomgående inställning hos dessa instanser är au uppfattningen au det inte är möjligt att skapa en regel av det ifrågasatta slaget är felaktig.

Skälen för regeringens förslag:

Bakgrund

I 1 kap. 4 § första stycket uyckfrihetsförordningen (TF) finns en bestäm­melse som föreskriver att alla som har att vaka över TF:s efterlevnad skall ha i åtanke att uyckfriheten utgör grundval för ett fritt samhällsskick, alltid fästa uppmärksamheten mera på ämnets och tankens än på uttryckets lagstridighet, mera på syftet än på framställningssättet samt i tvivelsmål hellre fria än fälla. Denna, den uyckfrihetsrättsliga s.k. instmktionen, har på sina håll ansetts vara en av de viktigaste bestämmelsema i TF. I yttran­defrihetsgmndlagen finns en motsvarande bestämmelse (1 kap. 5 §).

Instruktionen gäller endast mål som handläggs enligt TF eller enligt ytt­randefrihetsgmndlagen. Utanför TF och ytuandefrihetsgmndlagen finns det för närvarande ingen uttrycklig allmän lagregel om rätt och skyldighet att beakta yttrandefrihets- och informationsfrihetsinuessena, om dessa kollide­rar med något annat intresse som skyddas av rättsordningen. Exempel på situationer där sådana kollisioner kan uppstå är mål om påstådda missbruk av ytuandefriheten på teauar, utställningar och vid demonsuationer. Vid sidan av brottmålsområdet kan sådana situationer uppstå även i mål som gäller åsidosättande av avtalad tystnadsplikt i meddelarsituationer

Frågan, om en bestämmelse med sarruna innebörd som instmktionen, en sk. parallellinstmktion, behövs för au domstolama även i vanliga brottmål skall kunna ta hänsyn av det slag som instruktionen föreskriver, aktua­liserades i samband med arbetet med yttrandefrihetsgrundlagen (prop. 1986/87:157 s. 163, prop. 1990/91:64 s. 109). I siu av Riksdagen godkända betänkande 1990/91:KU21 (s. 22) uttalade Konstitutionsutskottet au det finns skäl som talar för att det bör finnas ett allmänt formellt stöd för beaktande av de ytuandefrihetsinuessen som kan finnas i vanliga brottmål. Avsikten med en sådan bestämmelse skulle alltså vara au ge de rättstil­lämpande organen eu utuyckligt stöd för au allmänt beakta yurandefrihets-och informationsfrihetsintressena och att inskärpa vikten av au så sker. Enligt utskottets mening borde en eventuell sådan reglering tas in i den allmänna suafflagstiftningen i samband med den översyn av ansvarsfri­hetsreglerna som aktualiseras genom Fängelsesuaffkommitténs slutbetän­kande.

64

Departementspromemorian

Prop. 1993/94:130

Riksdagens ställningstagande ledde till au det inom regeringskansliet utar­betades en promemoria "PARALLELLINSTRUKTION" Om tillgodoseendet av yttrandefrihetsintresset i vanliga brottmål (Ds 1991:78). I denna tecknas en bakgrund till frågan och övervägs olika tänkbara vägar au gå fram.

Enligt promemorian finns det ue altemativ när det gäller au föra in regler motsvarande instmktionen i BrB. Man skulle kunna omformulera instruk­tionen till en ny aUmän ansvarsfrihetsregel. Men det är också möjligt atl låta den aktuella tanken mynna ut i en suaffmätningsregel. Slutligen kan man för tillgodoseendet av det ifrågavarande syftet tärUca sig en allmän tolk­ningsregel för suaffbestämmelser. I promemorian diskuteras sedan dessa altemativ. Promemorians slutsats är emellertid att inget av dem uppfyller de krav som man bör ställa på suaffräuslig lagstiftning.

De överväganden som görs i promemorian leder alltså fram till alt en lagreglering om au ytuandefrihetsinuesset skall beaktas i vanliga brottmål inte låter sig konstrueras på ett sätt som tUlgodoser de krav som man bör ställa på lagstiftning av det aktuella slaget. Något förslag till en sådan lag­stiftning läggs alltså inte fram. I promemorian framhålls emellertid att det för domstolama redan i dag finns slöd i lag för att ta hänsyn av det aktuella slaget. Det pekas på au det i de fall där frågan typiskt seu blir aktuell finns direkta lagbestämmelser som anger i vilken mån som yttrandefrihetsinues-set skall beaktas. Vidare nämns i promemorian au det i 29 kap. 1 § andra stycket BrB särskilt anges att gärningsmannens avsikter och motiv skall be­aktas vid bestämmandet av ett brotts suaffvärde och därmed vid både på­följdsvalet och suaffmätningen.

Promemorian avslutas med konstaterandet au de skäl som talar för en lag­reglering på området inte är så starka som man i förstone kan tro. Man kan enligt promemorian knappast, med hänsyn till aU yUrandefrihetsinuesset och intresset av informationsfrihet även utan direkt lagstöd beaktas i rätts­tillämpningen, påvisa något behov av lagstiftning.

En parallellinstruktion bör inte införas

Som framgått har både de skäl som anförs i promemorian och den slutsats som dras i denna, och som innebär au en lagstiftning av det ifrågasatta sla­get inte bör införas, mötts av instämmande från en stor majoritet av re­missinstansema. Även om regeringen helt ansluter sig till de tankegångar om yttrandefrihetens stora betydelse för samhällsUvet och för vårt demokra­tiska system som föranledde det nyss nämnda uttalandet av Konstitutions­utskottet, anser regeringen mot bakgmnd härav att det inte nu är vare sig behövligt eller lämpligt au genomföra en lagreglering av det slag som ifrågasatts. Regeringen vill, liksom för övrigt görs i promemorian, peka på vikten av att den suaffräusliga lagstiftningen utfonnas på ett säu som till­godoser de höga krav som man måste ställa på denna. Med hänsyn dels till svårighetema att hitta en tillfredsställande lösning, dels till au redan dagens lagstiftning om ansvar, suaffmätning och påföljdsval ger utrymme för au beakta det angivna inuesset, finner regeringen således inte skäl att lägga

5 Riksdagen 1993194. 1 samL Nr 130

fram något förslag om införande av parallellinsuuktion i BrB. Regeringen     Prop. 1993/94:130 anser inte heller au det finns skäl au vidare utreda frågan. Det hindrar inte att man uppmärksamt bör följa utvecklingen på området.

4.5   Kostnader och ikraftträdande

Förslagen torde inte medföra några kostnadskonsekvenser. Lagändringarna bör lämpligen Uäda i kraft den 1 juli 1994.

5     Specialmotivering

5.1   Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

1          kap.

l

§

Bestämmelsen har ändrats i avsikt aU markera au analogisk tillämpning av suaffbud inte skall vara tillåten: Med analogisk tillämpning menas i detta sammanhang au ett förfarande anses straffbart uots au det inte med ve­dertagna tolkningsmetoder kan inordnas under ett straffbuds ordalydelse. Ändringen har utförligt kommenterats i den allmänna motiveringen i avsnitt 4.2.1.

2 § samt övergångsbestämmelserna till denna

Bestämmelsen i paragrafens första stycke innebär att, om inte annat är föreskrivet, det utuyckliga krav på uppsåt som idag gäller för brou enligt BrB, utvidgas till att gälla alla suaffbestämmelser Liksom ändringen i före­gående paragraf gmndar sig förslaget på en suävan att tydligare framhålla legalitetsprincipen på det straffrättsliga området. Förslaget har kommen­terats i allmänmotiveringen under avsniu 4.2.2.

Ändringen innebär att BrB:s allmänna reglering av det subjektiva rekvisi­tet blir tUlämplig också på specialsuaffrättens område och au det aUtså ställs upp en presumtion även när det gäller straffbestämmelser utanför BrB för att uppsåt skall fordras för att straffrättsligt ansvar skall udcrävas. Om således även oaktsamhet skall vara suaffbart måste detta uttryckligen anges i lagtexten.

Den nya lydelsen kräver en övergångsbestämmelse. Denna innebär att 1 kap. 2 § första stycket i sin nya lydelse inte skall tillämpas före den 1 juli 1999 på en suaffbestämmelse i annan lag eUer författning än BrB som trätt i kraft före den 1 juli 1994. Har eu sådant straffstadgande ändrats i något hänseende den 1 juli 1994 eller senare skall dock bestämmelsen även före den 1 juli 1999 tiUämpas på suaffstadgandet. Den ändring som skeu i ett straffstadgande för att den nya regeln omedelbart skall bli tillämplig be­höver inte röra de subjektiva fömtsättningama för att ett brou skall föreligga och inte heller de objektiva rekvisiten, utan varje ändring i en specialsuaff-

66

rättslig straffbestämmelse innebär all, om inte annat sägs, det härefter för    Prop. 1993/94:130 suaffbarhet kommer att krävas uppsåt. Om detta inte är avsikten, vilket det sannoUkt ofta inte kommer att vara, får det i samband med ändringen duekt i suaffbestämmelsen anges viUcet subjektivt rekvisit som skall gälla. Lagrådet har i anslutning härtill anfört:

Den föreslagna övergångsbestämmelsen gäller således endast special­suaffrätten. Bestämmelsen är lätt att tillämpa. Den som efter den 1 juli 1994 har att pröva om uppsåt eller vårdslöshet krävs för ansvar enligt en viss specialstraffbeslämmelse har endast att ta reda på om den lydelse av bestämmelsen som skall tillämpas har trätt i kraft efter nämnda tidpunkt. Det är lUcgiltigt om bestämmelsen ändrats i något avseende som är relevant för den prövning som saken gäller. Innehåller exempelvis en paragraf med suaffbestämmelser flera punkter och har paragrafen ändrats med avseende på en av dessa får det betydelse för tillämpningen också av de övriga punktema.

Så som övergångsregleringen är utformad gäller 1 kap. 2 § första stycket brottsbalken i dess nya lydelse inte s.k. blankettsttaffbud med mindre själva straffbestämmelsen änchats. Antag atl en specialstraffbeslämmelse lyder "Den som bryter mot 7 § dömes till..." och att 7 § ändras efter utgången av juni 1994. En sådan ändring leder inte till att uppsåtskravet i 1 kap. 2 § första stycket brottsbalken i dess nya lydelse skall tillämpas på blankett-suaffbudet. Lagrädet fömtsätter emellertid att man vid författningsändringar av sist angivet slag, såsom också fömtskickas i lagrådsremissen, följer upp ärendet genom att i straffbestämmelsen skriva in eu utuyckligt krav på uppsåt, om det är detta subjektiva rekvisit som man vill ha.

Regeringen har inget au erinra mot vad Lagrådet anfört. Det bör emel­lertid i tydlighetens inuesse påpekas au övergångsbestämmelsen i lagråds­remissen hade en något annorlunda utformning. Med den i denna propo­sition föreslagna lydelsen av övergångsbestämmelsen gäller alltså att 1 kap. 2 § första stycket skall tillämpas även på bestämmelser som trätt i kraft den 1 juli 1994.

I paragrafens andra stycke har endast språkliga förändringar gjorts.

23 kap.

4§

Paragrafens första stycke innehåller den cenuala bestämmelsen om medver­kan till brou enligt BrB. Den innebär au ansvar som är föreskrivet för en viss gärning skall, om inte annat följer av något stadgande avseende särskilda fall i BrB eller i annan lag eller författning, ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även annan som främjat denna med råd eller dåd. Den som inte är att anse som gärningsman skall, om han förmått annan till utförandet, dömas för anstiftan till brottet och annars för medhjälp därtUl.

1 likhet med regleringen av det subjektiva rekvisitet vid brottsliga gär­ningar i 1 kap. 2 § innebär ändringen att det medverkansansvar som gäller i fråga om brousbalksbrotten görs generellt tillämpligt inom straffrätten. Detta leder till att den nuvarande analogiska tiUämpningen av paragrafen på det specialsuaffräusliga fältet upphör. Även detta förslag hänger samman med huvudinriktningen i lagstiftningsärendet, nämligen att väma om den

67

straffrättsliga legalitetsprincipen. Det har kommenterats i allmänmotive-     Prop. 1993/94:130 ringen i avsnitt 4.2.3.

Ändringen i paragrafen innebär att det medverkansansvar vid brottsliga gämingar som enligt paragrafen drabbar anstiftare och medhjälpare till brou får tillämpning, förutom beuäffande brotten i BrB, på alla specialsuaffräus­liga brott för vilka fängelse är föreskrivet. Dock gäller som framgått enligt paragrafens fjärde stycke ett undantag för det fall något annat är särskilt föreskrivet vid det speciella specialstraffrättsliga brottet. Det kan exem­pelvis förekomma att medverkansansvar stadgas även för brott för viUcet endast böter är föreskrivet. Men det kan också vara så att det vid ett special-straffrättsligt brou finns en särskild reglering av medverkansansvaret som inte helt ansluter till utformningen av förevarande paragraf Som exempel kan tas brottet olovlig köming i 3 § lagen (1951:649) om suaff för vissa trafikbrott. Den utuyckliga medverkansreglering som gäller i fråga om olovlig köming kommer alltså såsom lex specialis au gälla även i fortsätt­ningen och inte påverkas av förslaget.

Ett annat undantag är det som anges i allmänmotiveringen dvs. att det för att ett brou skall föreligga krävs flera aktörer men inte alla ådrar sig ansvar. Finns inte någon nu angiven specialreglering av medverkansansvaret be­uäffande en suaffbestämmelse utanför BrB gäller emellertid att suaffansvar för anstiftare och medhjälpare kan utdömas om brottets suaffskala inne­håller fängelse. Omvänt gäller att vid rena bötesbrott inom specialstraff­rätten endast den som är att beuakta som gärningsman kan fällas tUl ansvar.

I paragrafen har en viss redaktionell förändring och en språklig modemi­sering företagits.

24 kap.

Kapitlet, som för närvarande innehåller de allmänna objektiva ansvarsfri­hetsreglema om nödväm (1 §), laga befogenhet (2 och 3 §§), nöd (4 §) och förmans befallning (föreslagna 8 §) samt den subjektiva ansvarsfrihetsregeln vid excess (föreslagna 6 §), blir föremål för omfattande förändringar. Dessa innebär främst dels att de nuvarande reglema förtydligas, dels att de oreg­lerade ansvarsfrihetsgrundema samtycke och straffräusvillfarelse lagreg­leras (föreslagna 7 och 9 §§). 1 samband med utbyggnaden av kapitlet änchas mbriken till öm allmänna grunder för ansvarsfrihet för att bätue än den nuvarande täcka innehållet i kapitlet.

I§

I paragrafen regleras rätten till nödvämshandling. Ändringarna i paragrafen är endast språkliga och redaktionella och har i allmänmotiveringen kom­menterats i avsniu 4.3.1.

I första stycket finns den centrala regeln om nödvämshandlingars tillåt­lighet. De nuvarande dubbla negationema, som framgår om man läser ihop paragrafens inledning med dess slut, har bytts ut mot en språkligt sett rak

68

lagtext som innebär au en gäming som är begången i nödväm utgör brott    Prop. 1993/94:130 endast om den är uppenbart oförsvarlig.

Förslaget leder till att innebörden av nödvämsbegreppet i viss mån än­dras. Till skillnad från i dag skall en person anses handla i nödväm även om hans handlande är uppenbart oförsvarligt. En sådan handling medför dock inte frihet från ansvar. Gränsen för det straffbara området ändras således inte.

1 förhållande till nuvarande lydelse har vidare den föränchingen gjorts att även omständigheterna i övrigt nämns bland det som skall beaktas vid be­dömningen av om en nödvämshandling är uppenbart oförsvarlig och således skall föranleda ansvar, om inte excessbestämmelsen i 6 § leder till ansvars­frihet. Det aktuella tillägget har gjorts för att markera att försvarlighetsbe­dömningen skall göras genom en sammanvägning av samdiga relevanta om­ständigheter. Någon ändring i sak är det inte frågan om. Fortfarande gäller alltså au det för den som handlar i nödvärn finns en relativt bred marginal vid bedömandet av om han hållit sig inom gränserna för nödvärnsrätten. Genom den nya lydelsen svarar lagtexten emellertid bätue mot de olika om­ständigheter som skall beaktas vid bedömningen av var gränsen går för vad som är uppenbart oförsvarligt.

I paragrafens ancha stycke anges de olika nödvärnssituationema, nu i en punktvis uppräkning. De olika nödvämsfallen skall tillämpas på samma sätt som för närvarande. Andra stycket inleds med lokutionen Rätt till nödvärn föreUgger mot i stället för som nu med / nödvärn handlar den som söker. Skälet till att ordet söker har tagits bort ur lagtexten tillsammans med handlingsverben avvärja, beninga, hindra och avlägsna är att dessa ord kan ge del felaktiga intrycket att den som har nödvämsrätt dels måste utföra en handling, dels måste ha eu visst syfte med denna och alltså vara medveten om alt en nödvämssituation rent faktiskt föreligger. Ändringen innebär naturligtvis inte att vilken handling som helst är tillåten. Ansvarsfrihet inträder sålunda inte för handlingar som varken objektivt eller subjektivt sett är ägnade au avvärja nödvärnssituationen. Deua framgår av att rätten till nödväm föreligger mot ett angrepp eller mot en viss person och av kravet på att handlingen inte får vara uppenbart oförsvariig.

Paragrafens nuvarande lydelse innebär att en i nödvärn företagen gäming inte skall medföra ansvar. För att det tydligare skall framgå au nödväm är en objektiv ansvarsfrihetsgrund anges i den nya lydelsen au en i nödväm begången gäming inte utgör brott. Till skillnad från vad som regelmässigt gäller vid subjektiva ansvarsfrihetsgmnder, t.ex. straffräusvillfarelse, har i nödvärnsfallet inte heller andra eventuellt medverkande gjort sig skyldiga till brou.

Paragrafens första stycke, som innehåller bestämmelsen om våldsanvänd­ning mot den som med stöd av lag är berövad friheten men som rymmer el­ler gör motstånd, är i sak oförändrat. En språklig ändring har emellertid vidtagits i det att utuycket kan anses försvarligt har bytts ut mot ärförsvar-

69

ligt. Detta har skett för au kongruens skall uppnås med 10 § polislagen     Prop. 1993/94:130 (1984:387) som innehåller en motsvarande bestämmelse.

Paragrafens uedje stycke har utgått. Det har ersatts av en motsvarande be­stämmelse i 5 § som gäller 1 §§ och 10 § polislagen. Någon ändring i sak innebär dena inte.

3

§

Paragrafens nuvarande första stycke innehåller en bestämmelse om det våld som militär överordnad inom försvarsmakten får bruka mot underlydande i samband med myteri eller under suid eller annars när brott mot krigslydna­den medför särskild fara. 1 nuvarande andra stycket finns en regel om att den som kommer till hjälp i en situation som avses i paragrafens första stycke har samma rätt att bmka våld som den överordnade.

Bestämmelsen i första stycket har undergått eu antal språkliga.förän­dringar. I huvudsak består ändringama i au termen krigslydnaden har bytts ut mot lydnaden och atl militär föiman har ersatt krigsman. Sistnämnda än­dring har i allmänmotiveringen kommenterats i avsnitt 4.3.2.

Att lydnaden har ersatt krigslydnaden beror på atl bestämmelsen är tillämplig även i fredstid och att det nuvarande ordvalet kan ge eu felaktigt intryck i detta avseende.

Paragrafens andra stycke har utgåu och har, liksom 2 § tredje stycket, er­satts av en motsvarande bestämmelse i 5 §. Någon ändring i sak är det inte frågan om.

4

§

Paragrafen innehåller regeln om ansvarsfrihet på grund av nöd. Den har i allmänmotiveringen kommenterats i avsniu 4.3.3. I sak har endast den än­dringen vidtagits att begränsningen tiU värdefull egendom har slopats. Detta innebär en viss utvidgning av möjlighetema au ansvarsfriu handla i nöd när fråga är om att rädda egendom.

Lagtexten har, i likhet med den i nödvämsbestämmelsen, undergått en betydande förändring i språkligt och redaktionellt hänseende.

I ett nyu första stycke finns den cenuala regeln om ansvarsfrihet för gär­ningar som begås i nöd. På motsvarande sätt som vid nödvärn innebär re­geln att en i nöd företagen gäming utgör brott endast om den som handlat i nöd gåu för långt och överskridit gränsen för nödrätten. För nödparagrafens del innebär detta att han vidtagit en nödåtgärd som varit oförsvarlig med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omstän­digheterna i övrigt. Ändringen av försvarlighetsrekvisitet är språklig och är således i princip inte avsedd au leda till ändring i sak. Som angivits i all­mänmotiveringen kan det emellertid inte uteslutas att den nya utformningen även i detta hänseende leder till ett i domstolspraxis något vidgat område för ansvarsfrihet vid nöd.

När det gäller den språkliga uppbyggnaden av bestämmelsen har ut-Uycken/ö/- att avvärja respektive rädda och handlar i nöd ersatts av formu-

70

leringar som varken antyder att den handlande behöver ha något särskilt »rop, 1993/94:130 syfte med sin åtgärd ~ eller ens förstå att det är fråga om en nödsituation -eller utföra någon egentiig handUng. Det förstnämnda har kommenterats vid nödvärnsbestämmelsen. Här bör tilläggas au det för ansvarsfrihet alltså inte uppställs något krav på ett aktivt handlande. Det är nämligen fullt möjligt att gå fri från ansvar också för underlåtenhetsbrott som företas i nöd. Detta gäller för övrigt generellt, t.ex. även för nödvämsfallens del, men är oftare tillämpligt vid nöd.

Att handlingsverben avvärja och rädda har utgåu ur lagtexten innebär uite att vilka gämingar som helst ansvarsfriu får begås i en nödsituation. 1 prin­cip gäller att en nödhandling objektivt eller subjektivt sett skall vara ägnad att avhjälpa nöden. Detta ligger i utuycket gärning som någon begår i nöd. Dessutom skall en försvarlighetsbedömning göras. En i en nödsituation be­gången gärning som inte kan och som inte heller är avsedd au kunna på­verka den uppkomna situationen är naturligtvis - om den över huvud taget kan anses begången i nöd - oförsvariig och kan inte resultera i au gämingen inte anses som brou.

Det nya andra stycket innehåller en beskrivning av i vilka situationer som nöd föreligger. Denna är, som nämnts i det föregående, ändrad såtillvida som det för nödrätt inte längre krävs au den egendom som är utsau för fara skall vara värdefull. I sak innebär detta en utvidgning. En avvägning skall dock, liksom när det gäller fara för liv eller hälsa, göras mellan den hotade egendomen och det uppoffrade intresset. Ju minche värde egendomen har, desto mera sällan kan ansvarsfrihet inuäda för annars straffbelagd gäming.

Uttrycket av annan sådan orsak har av tydlighetsskäl ersatts av annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Någon förändring i sak är inte avsedd.

5§

1 paragrafen, som är ny, har införts en för 1 §§ och 10 § polislagen (1984:387) gemensam bestämmelse som innebär att om någon har rätt att enligt något av dessa lagmm företa en annars suaffbelagd gäming, så har var och en som kommer honom till hjälp samma räu.

För närvarande förekommer en bestämmelse av detta slag endast vid 2 och 3 §§. Detta har ibland felaktigt uppfattats så au rätt att hjälpa till på den angripnes eller nödställdes sida inte skulle finnas. I tydlighetens intresse har därför en utuycklig lagregel härom införts och sammanförts med den regel som gäUer för 2 och 3 §§. Någon ändring i sak innebär detta inte.

6§

1 paragrafen finns ansvarsfrihetsregeln för fall av excess. Den innebär enligt sin nuvarande ordalydelse att om någon har gjort mer än vad som är medgivet i fall som avses i 1-4 §§ eller 10 § polislagen (1984:387) så skaU han ändå vara fri från ansvar om omständigheterna var sådana atl han svårligen kunde besinna sig.

71

Inledningen av paragrafen har ändrats. I stället för au syfta pä fall som av- Prop. 1993/94:130 ses i 1-4 §§ etc. tar lagtexten sikte pä fall där 1-5 §§ etc. är tillämplig. Änchingen är avsedd au markera au ansvarsfrihet enligt paragrafen kan in­träda även om ett fall som avses i 1-5 §§ eller i 10 § polislagen objektivt sett inte förelegat, nämligen om den handlande uou att han var i en situation av det slag som anges i de nämnda paragraferna och han i denna inbillade situation gjorde för mycket på gmnd av au han svårligen kunde besinna sig.

För gämingar som är straffbara redan vid oaktsamhet gäller att för an­svarsfrihet krävs att missbedömningen av situationen inte är oaktsam.

Nuvarande andra stycket i paragrafen har ersatts av 29 kap. 3 § första stycket 5.

7§

I bestämmelsen, som är ny, ges en regel om ansvarsfrihet på grund av sam­tycke. 1 allmänmotiveringen har frågan behandlats i avsniu 4.3.4.

En grundläggande fömtsättning för att ansvarsfrihet skall inträda på grund av samtycke är att ett giltigt samtycke föreligger Vad som krävs i detta hänseende har angivhs i avsnitt 4.3.4.

Samtyckesregleringen tar sikte främst på brotten mot person och då sär­skilt brotten mot liv och hälsa (3 kap.) och brotten mot frihet och frid (4 kap.). Paragrafen berör inte de fall i vilka det redan i suaffstadgandet reglerats vilken inverkan samtycke har eller detta framgår på annat säu. Det innebär att flera brott mot person är undantagna från paragrafens till-lämpningsområde. Som exempel kan nämnas en del av sexualbrotten, t.ex. sexuellt umgänge med bam (6 kap. 5 §), samt tvegifte (7 kap. 1 §). I dessa fall påverkas nämligen inte suaffbarheten av om samtycke förelegat.

Bestämmelsen skall inte heller tillämpas vid tillgreppsbrotten, som ju för ansvar kräver att samtycke inte förelegat, eller vid övriga förmögenhets-brou. Av naturliga skäl har den i princip inte heller någon aktualitet när det gäller brotten mot allmänheten (13-15 kap.) och i princip inte heller vid brotten mot staten (16-22 kap.). Det bör emellertid nämnas au ansvar för urkundsförfalskning (14 kap. 1 §) inte skall ådömas i fall då någon med samtycke skrivit annans namn på l.ex. ell skuldebrev. Genom samtycket anses nämligen en sådan urkund vara äkta.

Inte varje gäming som företas med giltigt samtycke undantas från det straffbelagda området utan endast sådana som med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som gämingen innebär, dess syfte och övriga omslän­digheter inte är oförsvarlig. En prövning skall alltså göras av försvarligheten av gärningen.

Störst tillämpningsområde torde bestämmelsen ha vid misshandelsbrottet. Som framgått i allmänmotiveringen dras gränsen mellan tillåtna och otill-låma misshandelsgämingar, som företagits med samtycke, för närvarande på i huvudsak samma sätt som gränsen mellan normalgraden av misshandel och ringa misshandel. I lagtexten har som nyss nämnts den prövning som skall ske av ansvarsfrågan vid samtycke utuyckis så au en bedömning skall göras av gärningens försvarlighet med hänsyn till den skada, kränkning eller

72

fara som den innebär, dess syfte och övriga omständigheter. Denna prov- Prop. 1993/94:130 ning torde kunna ske utifrån väsentligen samma utgångspunkter som skall läggas till grund för gränsdragningen mellan ringa misshandel och normal­graden av brottet. Regleringen bör i princip medföra att en med samtycke företagen gäming, som, om samtycke inte förelegat, skulle ha varit att bedö­ma som ringa misshandel, inte utgör brott.

Det sagda innebär emellertid inte att ansvarsfrihet är utesluten i alla de situationer där misshandelsgämingen, med bonseende från samtycket, enligt praxis hänförs till normalgraden av misshandel. Även gämingar som utgör normalgraden av misshandel bör i vissa fall kunna bli fria från ansvar. Detta gäller särskilt om de ligger nära gränsen för ringa brott. För detta krävs dock au de omsländigheter som talar för ansvarsfrihet, främst gämingens syfte, är starka.

Vid gämingar som, med bortseende från samtycket, är att bedöma som grov misshandel innebär regeln att samtycke inte leder till ansvarsfrihet. Ansvarsfrihet på grund av samtycke är ocksä uteslutet vid gärningar som innebär uppsåtiigt dödande.

Eu samtycke till au bli utsatt för fara, något som kan aktualiseras vid vållande till annans död (3 kap. 7 §), vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 §) och framkallande av fara för annan (3 kap. 9 §), omfattar många gånger även att faran förverkligas på ett typiskt sätt. Stor betydelse måste dock härvid - i viss parallellitet med förhållandena vid misshandelsbrottet -tillmätas den inträffade skadans omfattning. Är skadan allvarlig talar detta mot att ett samtycke till att utsätta sig för den fara, som resulterat i skadan, skall anses omfatta även skadefallet. Vid vållande till annans död torde ansvarsfrihet aldrig kunna grundas på samtycke. Däremot bör detta kunna komma i fråga i vissa fall av vållande till kroppsskada eller sjukdom. Även vid framkallande av fara för annan bör samtycke kunna leda till au gämingen inte utgör brou.

Det är uppenbart att en generellt seu annan försvarlighetsbedömning än annars måste göras beuäffande medicinska åtgärder samt när det är frågan om lek och idrou. Frågan har diskuterats i allmänmotiveringen.

8§

1 paragrafen finns en regel som innebär att ansvarsfrihet skall inuäda för en gäming som någon begår på order av den under vars lydnad han står, om han med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gämingens beskaffenhet och omständighetema i öviigt har au lyda ordem. Ändringarna i paiagrafen är endast språkliga.

9§

I bestämmelsen, som är ny, finns en regel om ansvarsfrihet på grund av straffräusvillfarelse. Förslaget har i allmänmotiveringen behandlats i avsnitt 4.3.7, För att markera undantagskaraktären av de omständigheter som kan föranleda ansvarsfrihet har, på inrådan av Lagrådet, som exempel i lagtexten

73

valts felaktighet i samband med kungörandet av en suaffräuslig bestäm-     Prop. 1993/94:130 melse.

Lagregeln behandlar endast ansvarsfrihet på grund av straffrättsvillfa­relse. Frågan, huruvida en rättslig villfarelse i ett suaffrättsligt sammanhang skall behandlas som sUaffrättsvillfarelse eller som oegentiig räusvillfarelse, tas alltså inte upp i paragrafen. Liksom för närvarande överlämnas detta spörsmål till rättspraxis.

Den grundläggande regeln i paragrafen är att en sUaffrättsvillfarelse skall leda till ansvarsfrihet bara i de fall den är uppenbart ursäktlig. Detta innebär att bestämmelsen är avsedd att tillämpas med stor restriktivitet. Endast om gärningsmannen saknat möjlighet au förstå au gämingen var otillåten eller hans bristande kännedom härom av annan orsak måste bedömas som uppen­bart ursäktiig skall ansvarsfrihet inträda. Som anförts i allmänmotiveringen - där bestämmelsens närmare tillämpning har kommenterats utförligt - skall kravet på aktsamhet ställas mycket högt.

29 kap.

3§

En ny femte punkt har lagts till i paragrafens första stycke. Den innebär au det som en förmildrande omständighet skall beaktas om det förelegat fall som avses i 24 kap. men gämingen ändå är brottslig. Innebörden av än­dringen har behandlats under avsniu 4,3,9 i allmänmotiveringen.

En gärnings suaffvärde påverkas av i vilken situation den har begåtts. Som exempel kan nämnas det fallet att någon i en nödsituation tillgripit en åtgärd, som i och för sig är suaffbar genom att den varit oförsvarlig, I jämförelse med att samma handling förekommer i en situation där nödrätt inte föreligger har den förra gämingen regelmässigt ett lägre suaffvärde. Ju mer gärningmannen genom sitt handlande överskridit gränsen för an­svarsfriu handlande, desto mindre förmildrande verkan har emellertid förhållandet att gämingen företogs i en nödvärnssituation, ett nödläge, med samtycke etc

Den nya femte punkten är tillämplig beuäffande alla objektiva och sub­jektiva ansvarsfrihetsregler i 24 kap. Utrymmet au tillämpa den vid sUaff­rättsvillfarelse torde dock, med hänsyn till den resuUctivitet som gäller för ansvarsfrihet på grund av sådan villfarelse, vara mindre än vid ancha an­svarsfrihetsgrunder

I andra stycket har den förändringen gjorts att det inte längre skall finnas ett uppenbarhetsrekvisit för att rätten skall få döma tUl lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Ändringen, som delvis föranletts av att suaff-nedsättningsregeln i nuvarande 24 kap. 5 § andra stycket flyttas till fö­revarande paragraf, och som kommer au påverka samdiga i första stycket uppräknade omständigheter, medför att den uöskeleffekt som uppenbar-hetsrekvisitet inneburit undanröjs. Bestämmelsen i sin föreslagna lydelse innebär en anpassning till principen att suaffet alltid skall utmätas främst efter brottets suaffvärde.

74

5.2   Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

Prop. 1993/94:130

(1971:69)

2§

I paragrafens andra stycke har det tillägget gjorts att även de fall i viUca nå­got beslut om påföring av skatt över huvud taget inte fattats täcks av lagtex­ten. I förhållande till den rättstillämpning som Högsta domstolen slagit fast i räusfallet NJA 1978 s. 452 innebär den nya lagtexten ingen saklig ändring, utan endast att skattebrottslagen uttryckligen kommer att omfatta även den i det målet aktuella situationen. Lagrådet har i anslutning härtill anfört:

Lagrådet har i och för sig inte någon erinran mot förslaget. Detta ger emellertid anledning att överväga om inte motsvarande justeringar bör göras av lagtexten i paragrafens första och Uedje stycken. Något behov av att ändra dessa lagrum på den grunden att de skall täcka även fall där skatte­beslut inte fattas torde visserligen inte föreligga. Däremot kan tolknings­problem uppkomma om man, i enlighet med förslaget, i andra stycket som handlingseffekt anger såväl att den skattskyldige undgår atl påföras skatt som au han påförs skatt med för lågt belopp medan man i första och uedje styckena anger endast det sistnämnda fallet. Det kan leda till eu motsatsslut au första och uedje styckena inte täcker sådana fall där ett skattebeslut, t.ex. ett taxeringsbeslut, visserligen fattas, men någon skattepåföring inte blir aktuell eftersom inkomstema understiger skatteplUctsgränsen.

Med hänsyn till det anförda bör även första och uedje styckena av 2 § justeras. I samband därmed bör en redaktionell ändring göras i andra stycket. Något behov av att ändra också i 5 och 7 §§, där liknande utuyck förekommer, torde inte föreligga, eftersom dessa paragrafer är uppbyggda med ett farerekvisit.

Bestämmelsen har givits den lydelse som Lagrådet förordat

75

Fängelsestraffkommitténs sammanfattning av förslagen    Prop. 1993/94:130

i betänkandet Frihet från ansvar (SOU 1988:7)

Bilaga i

Inledning

I detta betänkande behandlar vi vad som återstår av vårt uppdrag, nämUgen de allmänna reglema om ansvarsfrihet. Vi tar också upp den suaffräusliga legalitetsprincipen till behandUng. Förslagen i betänkandet skall delvis ses mot bakgrund av förslagen i vårt huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:13-15), Dels är det så au vi nu fullföljer vissa tarJcegångar från hu­vudbetänkandet. Dels tar vi på nytt upp en del förslag som finns där och som enligt vad vi har inhämtat inte är avsedda att genomföras inom den allra närmaste framtiden.

När det gäller våra förslag i huvudbetänkandet har regeringen nu beslutat en lagrådsremiss med förslag till regler för påföljdsval och straffmätning. En proposition i ämnet är avsedd att föreläggas vårriksdagen. Vi har i vårt arbete med deua betänkande beaktat innehållet i lagrådsremissen.

Betänkandets innehåll

I betänkandet tar vi upp samtliga bestämmelser i 24 kap, brottsbaUcen (BrB) till behandling. Vi behandlar således nödväm (24 kap, 1 § BrB), laga befo­genhet (24 kap, 2 och 3 §§ BrB), nöd (24 kap, 4 § BrB), excess (f n 24 kap, 5 § BrB) och förmans befallning (f n, 24 kap, 6 § BrB), Dessutom behandlar vi utförligt de viktigaste oskrivna ansvarsfrihetsgrundema, nämligen sam­tycke, tillfällig sinnesförvirring och rättsvillfarelse, beträffande vilka vi föreslår lagstiftning. Vidare tar vi upp angrepp mot egen rättssfär samt frivilligt tiUbakauädande och friviUig rättelse. Vi tar också upp vissa ytterli­gare objektiva ansvarsfrihetsgrunder.

Innan vi i betänkandet kommer in på de olika allmänna ansvarsfrihets­grunderna behandlar vi i ett avsnitt den suaffräusliga legalitetsprincipen. Det ställningstagande som vi gör beuäffande legalitetsprincipen genomsyrar sedan resten av betänkandet.

Förslagets huvudsakliga inriktning

1 betänkandet betonar vi de i suaffrätten gmndläggande inuessena av legaU-tet, konsekvens, likformighet och förutsebarhet. Vi för fram legalitetsprin­cipen och förstärker dess inflytande inom suaffrätten genom en rad förslag till ny lagstiftning. När det gäller ansvarsfrihetsgmndema fullföljer vi vår tanke i huvudbetänkandet att ytterligare söka samla de allmänna ansvars­frihetsreglema i 24 kap, BrB. Vi fullföljer även tanken att det är av vUct att en klar gräns upprätthålls mellan ansvarsfrihet och påföljdseftergift.

Förslagen i betänkandet är. såvitt gäller ansvarsfrihetsreglema, inte revo­lutionerande. Detta har sin gmnd i au vi anser au suaffsystemets auktoritet fordrar au de undantag som görs genom allmänna ansvarsfrihetsregler är väl

76

övervägda och väl motiverade. Uuymmet för en utvidgning av tillämp-     Prop. 1993/94:130

ningsområdet för de allmänna ansvarsfrihetsreglema är begränsat.

Bilaga 1

I huvudsak innebär våra förslag eu godtagande av den ståndpunkt som gällande räu intagit. På några punkter föreslår vi dock förändringar. Således föreslår vi att möjligheterna att ansvarsfriu handla i nöd ökar. Vi föreslår vidare en viss utvidgning av tillämpningsområdet för ansvarsfrihet vid rätts­villfarelse. Vi föreslår också au excessbestämmelsen utvidgas i ett hän­seende.

Nedan skall vi i korthet redovisa de viktigaste av våra förslag.

Legalitetsprincipen

Legalitetsprincipen kan kortfattat sägas innebära att det måste finnas stöd i lag eller annan författning för att en hancUing skall utgöra brott och kunna leda till utdömande av en sti-affräuslig påföljd. Legalitetsprincipen utuycks ofta med den latinska satsen nulla poena sine lege dvs. inget suaff utan lag. I svensk suaffrätt iakttas legalitetsprincipen. Trots detta anses det tiUåtet, låt vara i undantagsfall att tillämpa suaffbud analogiskt dvs. att döma för en gärning som inte omfattas av ordalydelsen av något suaffstadgande men som ligger så nära ett sädant au den anses suaffvärd. Vidare anses analogisk tUlämpning av medverkansreglerna i BrB tillåten på specialstraffrättens område i vissa faU.

Vi anser att en så längt möjligt suikt tillämpning av legalitetsprincipen är av avgörande betydelse för att vårt suaffrättssystem skall uppfattas som legitimt. De nu nämnda undantag från legalitetsprincipen som görs i svensk räu anser vi vara oacceptabla. Analogisk tillämpning av suaffbud strider dessutom mot intemationella konventioner som Sverige undertecknat, bl.a. Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna. Vi föreslår därför att eu absolut förbud mot analogisk tiUämpning av suaffbud införs i 1 kap. 1 § BrB. Vi föreslår också att tillämpningen av BrB:s medverkansregler inom speciah-ätiens område regleras i lag (23 kap. 4 § BrB).

F.n. är det subjektiva rekvisitet ofta oreglerat i specialsuaffräusliga be­stämmelser. Detta innebär att det ofta inte framgår av suaffbudet om det för ansvar krävs uppsåt eller om det räcker med oaktsamhet. Även detta förhål­lande strider mot de krav som legalitetsprincipen ställer. Vi föreslår au en regel införs i 1 kap. 2 § BrB som på sUct avhjälper den brist som det oregle­rade subjektiva rekvisitet utgör.

Nödvärn

Vi anser atl den nuvarande nödvämsregleringen i 24 kap. 1 § BrB, som in­nebär au den som angrips har en relativt bred marginal när det gäller mot­åtgärder, ger uttryck för en lämplig avvägning mellan å ena sidan inuesset att den angripne skall ha möjlighet att försvara sig och sin egendom mot angreppet och å andra sidan inuesset att inte tillåta att våldet i samhället uappas upp. Någon saklig ändring föreslår vi därför inte när det gäller nöd­värnsrättens omfattning. Däremot föreslår vi en total omredigering av lag-

texten, som fn. är något svårtillgänglig. Den nya formuleringen gör be-     Prop. 1993/94:130 stämmeisen mera lättläst. Den innebär också au nödvämsrätten framhävs     Bilaga 1 tydligare.

Laga befogenhet

Genom reglema i BrB om laga befogenhet anges dels viUcen räu som finns att bmka våld mot den som med laga rätt är berövad friheten men som för­söker rymma eller sätta sig till motvärn mot den under vars uppsUct han står (24 kap. 2 § BrB), dels rätten för militär förman atl vid myteri och lUcnande situationer bruka våld mot underlydande (24 kap. 3 § BrB). Vi föreslår inga förändringar i sak när det gäller dessa bestämmelser.

Nöd

Den nuvarande regleringen i 24 kap. 4 § BrB av rätten art handla i nöd anser vi i huvudsak vara lämplig. Fömtom redaktionella och språkliga ändringar föreslår vi endast en förändring. Enligt vår uppfattning är rätten att i nöd­situationer handla för au rädda egendom alltför inskränkt. F.n. krävs, för att en i nöd företagen suaffbelagd gäming skall vara fri från ansvar, att det i princip skall ha varit fråga om au avvärja fara för liv eller hälsa eller atl rädda "värdefull" egendom. Vi anser au kravet på au egendomen skall vara värdefull uttrycker en alltför resttiktiv linje. All typ av egendom, även sådan som har ett lågt ekonomiskt värde eller endast affektionsvärde, bör i nödsi­tuationer få räddas genom suaffbelagd gäming. Självklart får en avvägning göras mellan egendomens värde och gärningens svärhet. Nödhandlingen skall ju vara försvarlig för att ansvarsfrihet skall inuäda. Ju mindre värde egendomen har desto större restriktivitet måste iakttas när det gäller nöd­handlingens tillåtlighet.

Förmans befallning

Enligt 24 kap. 6 § BrB skall en gärning som någon begåu på order av den under vars lydnad han står inte medföra ansvar för honom om han med hän­syn till lydnadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständighe­tema i övrigt hade atl lyda ordem. Vi har inte funnit skäl att vidta några ändringar i sak i paragrafen (i förslaget 24 kap. 7 § BrB), som alltså kvarstår med nuvarande innehåll.

Samtycke

Någon lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke finns inte i svensk räu. En oskriven reglering finns emeUertid. Vi föreslår au en regel om ansvarsfrihet vid samtycke införs i BrB (24 kap, 8 §).

78

Ansvarsfrihet vid samtycke är något som förekommer ofta i det praktiska     Prop. 1993/94:130 livet. Den tankemässiga bakgrunden kan uttryckas i den romerskrättsliga     Bilaga 1 satsen volenti non fit iniuria dvs. den samtyckande sker ingen orätt.

Vi ansluter oss i vårt förslag i huvudsak till den ståndpunkt beuäffande samtyckes ansvarsfriande verkan som doköin och praxis intagit.

Som förutsättning för att ansvarsfrihet skall inträda på grund av samtycke gäller i första hand att samtycket är giltigt. Detta innebär att det krävs att samtycket är frivilligt och au det lämnats med kännedom om alla relevanta förhållanden. Det behöver inte manifesteras men det måste föreligga vid tidpunkten för gämingen. Vi godtar inte s.k. hypotetiskt sam­tycke, dvs. fall där samtycke inte lämnats men den mot vilken gämingen riktade sig skulle ha samtyckt om han blivit tillfrågad.

Samtyckesregleringen tar främst sikte på brotten mot liv och hälsa (3 kap, BrB) och mot frihet och frid (4 kap, BrB).

Inte varje gäming som företas med samtycke och som annars skulle ha varit brottslig undantas från det brottsliga området. Vad som krävs är att gämingen med hänsyn till den skada eller fara som den innebär, dess syfte och övriga omständigheter är försvarlig. När det gäller misshandelsbrott (3 kap. 5 § BrB) dras gränsen mellan försvarliga och oförsvarliga gämingar, dvs. mellan icke brottsligt och brottsligt, i princip på samma sätt som gränsen mellan ringa misshandel och normalgraden av misshandel. En med samtycke företagen gäming, som om samtycke inte förelegat skulle för­anlett ansvar för endast ringa misshandel, är alltså inte brottslig. Men även något allvarligare misshandelsgämingar kan enligt vårt förslag i undantags­fall gå fria från ansvar om samtycke förelegat.

Verkan av samtycke till suaffbelagd gäming har betydelse även i sam­band med lek och idrou och på det medicinska fältet. Vi behandlar dock inte dessa områden i betänkandet.

Angrepp mot egen rättssfär

Angrepp mot egen rättssfär nämns ibland som ett allmänt undantag från det brottsliga området. Detta är också naturiigt om man ser straffbuden som riktade även mot den handlande själv. Han skall ju inte drabbas av ansvar för en gärning som han riktar endast mot sig själv.

Vi anser att det saknas tillräckliga skäl för au ta upp angrepp mot egen räussfär som en särskild ansvarsfrihetsgrund. Praktiskt taget all suafflag-stiftning är numera utformad så att det klart framgår vem eller viUca som är avsedda att falla inom det suaffbelagda området.

Ytterligare objektiva ansvarsfrihetsgrunder

l 24 kap, BrB och även på en lång rad andra ställen i lagen har lagstiftaren

angett vilka undantag som skall göras från det annars brottsliga området.

Trots den stora mängd ansvarsfrihetsregler som finns kommer det, även

med ett genomförande av våra förslag till lagstiftning beuäffande samtycke,

tillfällie sinnesföivirring och rättsvillfarelse, att kvarstå ett antal situationer

79

i viUca domstolama måste medge ansvarsfrihet utan stöd av lag. I huvudsak     Prop. 1993/94:130 rör det sig om inuessekollisioner där det av lagen suaffskyddade inuesset     Bilaga 1 överflyglas av eu annat viktigare inuesse. Vi redovisar i avsnitt 10 närmare vilka situationer det rör sig om.

De krav legalitetsprincipen ställer talar för att även dessa ytterligare objektiva ansvarsfrihetsgmnder ges ett stöd i lag. Vi har emellertid inte fun­nit det möjligt att på ett godtagbart sätt utforma en lagregel som täcker de nu aktuella situationema. Vi lägger därför inte fram något förslag till lag­stiftning. Den genomgång av de olika situationema som vi gör kan emeller­tid, även utan lagstiftning, vara en vägledning för de rättstillämpande organen.

Excess

1

nuvarande 24 kap. 5 § BrB finns en regel som innebär att om någon i en nödväms- eller nödsituation eller då han haft laga befogenhet enligt 24 kap.

2

eller 3 § eller enligt 10 § polislagen (1984:387) gör större våld eller svårare skada än i varje fall är medgivet så skall han likväl inte dömas till ansvar om omständighetema var sådana atl han svårligen kunde besinna sig. Enligt vår uppfattning är denna regel lämpligt avpassad. Den har emellertid en svaghet. Enligt ordalydelsen medger bestämmelsen ansvarsfrihet endast i de fall en situation enligt 24 kap. 1-4 §§ eller 10 § polislagen rent objektivt förelegat. Vi anser att detta är för snävt. Ansvarsfrihet bör inuäda även för den som svårligen kunde besinna sig i det fall han missuppfattat situationen men uott att en nödväms- eller nödsituation förelåg eller au han hade laga befogenhet. Vi föreslår att excessbestämmelsen (i förslaget 24 kap. 6 § BrB) kompletteras med en bestämmelse härom.

Tillfällig sinnesförvirring

I 5 kap. 5 § suafflagen fanns en bestämmelse som uteslöt straffansvar för den som begått en suaffbelagd gäming när han - utan egen skuld - råkat i en sådan sinnesförvirring att han "ej till sig visste". I BrB saknas en motsva­rande regel. I stället finns i 1 kap. 2 § andra stycket BrB en bestämmelse som innebär att om en gäming begåtts under självförvållat ms eller om gär­ningsmannen annars genom eget vållande tillfälligt var från sina sinnens bruk så skall detta inte föranleda au gämingen inte anses som brou.

Vid förarbetena till BrB antog man alt en regel om ansvarsfrihet i enlig­het med 5 kap. 5 § suafflagen inte behövdes. Deua grundade man på att gämingar begångna i det åsyftade tillståndet inte skulle anses som brott eftersom uppsåt måste saknas. Det torde stå klart att detta antagande var felaktigt. Även den som är tillfälligt sinnesförvirrad kan företa gämingar med uppsåt. För att avhjälpa den brist som sålunda finns föreslår vi en lagregel om ansvarsfrihet för gärning som någon företar då han, utan eget vållande, tillfälligt är från sina sinnens bruk. I praktiken innebär förslaget ingen förändring av gäUande räu.

80

Vi föreslår inte någon förändring av 1 kap. 2 § andra stycket BrB. I av-     Prop. 1993/94:130 snitt 12.2 påtalar vi emellertid de orimliga resultat bestämmelsen ger upp-      Bilaga 1 hov till. Vi föreslär där att den snarast blir föremål för en översyn som leder till au det nuvarande otillfredsställande rättsläget änchas.

Rättsvillfarelse

Under rubriken rättsvillfarelse tar vi upp och behandlar endast s.k, egentiig rättsvillfarelse. Med egentiig rättsvillfarelse avses villfarelse om innehållet i suafflag. För att lättare skilja denna typ av rättsvillfarelse från s.k. oegentlig räusvillfarelse föreslår vi benämningen straffrättsvillfarelse.

SUaffrättsvillfarelse utgör, liksom t.ex. samtycke, en oreglerad ansvars­frihetsgmnd. Tanken bakom ansvarsfrihetsgmnden siraffrättsvillfarelse är att den som gjort vad som kan begäras av honom för att ta reda på innebör­den av gällande rätt inte skall fällas till ansvar för gäming som han uodde var tUlåten. Vi föreslår att en lagreglering om sUaffrättsvillfarelse införs.

När det gäller de fall i vilka SUaffrättsvillfarelse skall föranleda ansvars­frihet ansluter vi oss i stora delar till den praxis som råder. Störst praktisk betydelse har de fall där den handlande på olika sätt före handlingen försökt ta reda på innehåUet i gällande rätt men misslyckats och på grund härav överuäu elt straffbud. Ofta rör det sig om förfrågan hos myndigheter. Den som följer ett felaktigt råd eller eu beslut från en offentlig myndighet, och som därigenom begår en straffbelagd gärning, bör enligt vår uppfattning med framgång kunna åberopa suaffrättsvillfarelsen för att gå fri från ansvar.

F.n. kan felaktig information från privata sakkunniga eller enskilda per­soner med auktoritativ ställning inte föranleda ansvarsfrihet. Vi delar i princip den restriktiva ståndpunkt som gällande rätt intagit. Att helt stänga dörren till ansvarsfrihet i dessa faU viU vi emellertid inte göra. Även om stor återhållsamhet bör iakttas anser vi alltså au även felaktiga råd från andra än offentliga myndigheter i vissa fall bör kunna leda till ansvarsfrihet.

En annan gmpp av fall för vilka vi vill öppna en möjlighet till ansvars­frihet på grund av straffrättsvillfarelse är de där gärningsmannen på egen hand sökt ta reda på gällande rätt. Även här bör emellertid stor restriktivitet iakttas.

Slutligen anser vi att det undantagsvis bör vara möjligt att frikänna på grund av sUaffrättsvillfarelse även i fall då gärningsmannen är helt okunnig om en viss suaffbestämmelse. Det rör sig emellertid här om exuema undan­tagsfall.

Frivilligt tillbakaträdande och frivillig rättelse

En av tankarna i vårt huvudbetänkande var au det är angeläget att skilja mellan omständigheter som skall leda lill ansvarsfrihet och sådana som skall leda till påföljdseftergift. Vi fullföljer denna tanke i detta betänkande. Detta tar sig bl.a. uttryck i att en del regler om ansvarsfrihet vid frivilligt tillbakaträdande och frivillig rättelse, dvs, i fall där rent faktiskt ett brott

6 Riksdagen 1993/94. 1 samL Nr 130

81

begåtts, ändras lill att avse påföljdseftergift. För det praktiska rättslivet     Prop. 1993/94:130

torde ändringama sakna betydelse.

Bilaga 1

Kostnader

Ett genomförande av våra förslag påverkar inte statens kostnader för rätts­väsendet.

82

Fängelsestraffkommitténs lagförslag

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2

I Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brortsbalken

dels att nuvarande 23 kap. 5 § samt 24 kap. 5 och 6 §§ skall betecknas 24 kap. 9, 6 resp. 7 §,

dels att nya 24 kap. 6,7 och 9 §§ skall ha följande lydelse,

deb au 1 kap 1-2 §§, 9 kap. 11 §, 13 kap. 11 §, 14 kap. 11 §, 15 kap. 14 §, 23 kap. 3,4 och 6 §§, 24 kap. 1 §§, 29 kap. 6 § samt mbriken tiU 24 kap. skaU ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas fem nya paragrafer, 24 kap. 5, 8,10 och

II §§ samt 29 kap. 2 a § av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

§ Brott är gäming, för vilken i denna baUc eller i annan lag eller författning är stadgat suaff som nedan sägs.

En straffbestämmelse får inte ges en vidare tillämpning än dess orda­lydelse medger. Ingen får dömas för en gärning som inte var ett brott när den företogs.

2

§

/ denna balk beskriven gärning

En gärning som beskrivs i denna

skall, om ej annat sägs, anses som balk eller i annan lag eller föifatt-

brott endast då den begås uppsådi- ning skall, om inte annat sägs, anses

gen.

som brott endast då den företas upp-

sådigen.

Har gämingen begåtts under självförvållat ms eller var gärningsmannen eljest genom eget vållande tillfälligt från sina sinnens bmk, må därav icke föranledas att gämingen ej anses som brott.

9 kap. 11§

För försök eller förberedelse till bechägeri, grovt bedrägeri, utpressning eller ocker dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas; dock skall vad i 23 kap. 3 § sägs icke gälla i fråga om försök tiU utpressning.

Såsom för förberedelse till bechä-

Såsom för förberedelse till bedrä-

geri eller grovt bedrägeri dömes den geri eller grovt bedrägeri döms den som för att bedraga försäkrings- som för att bedra försäkringsgivare givare eller eljest med bedrägligt eller annars med bedrägligt uppsåt uppsåt skadar sig eller annan till skadar sig eller någon annan till person eller egendom. Detsamma person eller egendom. Detsamma skall gälla, om någon med uppsåt      skaU gälla, om någon med uppsåt

83

Nuvarande lydebe

som nyss sagts söker åstadkomma sådan skada. Har han innan skadan inträtt frivilligt avstått från att full­följa gärningen, skall han vara fri från ansvar.

Föreslagen lydelse

som nyss sagts söker åstadkomma sådan skada. Har han innan skadan inträtt frivilligt avstått från att full­följa gämingen, skall påföljdsefter­gift meddelas.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

13 kapi 11§

Om någon som har ådragit sig ansvar enligt 1, 2, 3, 6, 7. 8, 8 a, 9 elter 10 § elter enligt 5 a § för luft­fartssabotage, frivilligt har avvärjt en sådan fara eller verkan som an­ges där innan avsevärd olägenhet har uppkommU, får han dömas till linchigare suaff än vad som ar före­skrivet för gärningen. Var faran ringa och är för gämingen ej före­skrivet svårare suaff än fängelse i ett år, skall han ej dömas till ansvar.

Har någon, som ådragit sig an­svar enligt 1,2, 3,6,7,8, 8 a, 9 eller 10 § eller enligt 5 a § för luft­fartssabotage, innan avsevärd olä­genhet uppkommtt friviUigt avvärjt en sådan fara eller verkan som anges där, får han dömas till lind­rigare suaff än vad som är stadgat för gämingen. Var faran ringa och är för gämingen inte stadgat svårare straff än fängelse i ett år, skall på­följdseftergift meddelas.

14 kap. 11§

Har någon, som ådragit sig an­svar enligt vad förut i della kapitel är sagt, innan avsevärd olägenhet uppkommit frivilligt avvärjt den fara i bevishänseende som gär­ningen innebar, må dömas till lind­rigare straff än för gärningen är stadgat. Var faran ringa och är för gämingen ej stadgat svårare suaff än fängelse i sex månader, skall ej dömas tiU ansvar.

Har någon, som ådragit sig an­svar enligt vad förut i detta kapitel är sagt, innan avsevärd olägenhet uppkommit frivilligt avvärjt den fara i bevishänseende som gär­ningen innebar, får han dömas tiU linchigare suaff än vad som är stad­gat för gärningen. Var faran ringa och är för gärningen inte stadgat svårare suaff än fängelse i sex må­nader, skall påföljdseftergift med­delas.

15 kap. 14 §

Om någon, som ådragit sig ansvar enligt vad förut i detta kapitel är sagt, innan avsevärd olägenhet upp­kommit frivilligt rättat felet eller på annat sätt avvärjt fara för vidare olägenhet, må dömas till lindrigare suaff än för gärningen är stadgat. Var faran ringa och är för gämingen

Har någon, som ådragit sig an­svar enligt vad fömt i detta kapitel är sagt, innan avsevärd olägenhet uppkommit frivilUgt rättat felet eller på annat sätt avvärjt fara för vidare olägenhet, fär han dömas till lind­rigare suaff än vad som är stadgat för gärningen. Var faran ringa och

Lydelse enligt lagrådsremiss.

84

Nuvarande lydelse

ej stadgat svårare suaff än fängelse i sex månader, skall ej dömas till ansvar.

Föreslagen lydelse

är för gämingen inte stadgat svårare straff än fängelse i sex månader, skall påföljdseftergift meddelas.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

23 kap. 3§

Ansvar för försök, förberedelse eller stämpling lill brott skall ej ådömas den som frivilligt, genom alt avbryta gärningens utförande eller annorledes, föranlett att brottet ej fullbordats. Åndå att brottet full­bordats må den som tagit olovlig befattning med hjälpmedel ej på den grund dömas till ansvar, om han frivilligt förebyggt den brotts­liga användningen av hjälpmedlet.

För försök, förberedelse eller stämpling till brott skall påfölfdsef-tergift meddelas om gärningsman­nen frivilligt, genom atl avbryta gämingens utförande eller på annat sätt, föranlett att brottet inte full­bordats. Även om brottet fullbordats skall påföljdseftergift meddelas den som tagit olovlig befattning med hjälpmedel, om han frivilligt före­byggt den brottsliga användningen av hjälpmedlet.

4

§

Ansvar som i denna baUc är stad­gat för viss gärning skall ådömas ej blott den som utfön gämingen utan jämväl annan som främjat denna med råd eller dåd. Den som ej är au anse såsom gärningsman dömes, om han förmått annan till utförandet, för anstiftan av brottet och eljest för medhjälp därtill.

Envar medverkande bedömes ef­ter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Ansvar som är stadgat för gärning av syss­loman, gäldenär eller annan i sär­skild ställning skall ock drabba den som jämte honom medverkat till gärningen.

Vad i denna paragraf sägs, skall ej gälla, om annat följer av vad för särskilda/a// är stadgat.

Ansvar som i denna balk är stad­gat för viss gärning skall ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även annan som främjat denna med råd eller dåd. Detsamma skall gälla beträffande utanför balken straffbelagd gärning för vilken fäng­else är stadgat. Den som inte är att anse som gärningsman döms, om han har förmåu någon annan till ut­förandet, för anstiftan av brottet och annais för medhjälp till det.

Envar medverkande bedöms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last.

Den som medverkat i form av medhjälp eller annars endast i mindre män skall i ringa fall inte dömas till ansvar.

Vad som sägs i denna paragraf skall inte gälla, om något annat följer av särskilda/öeiA-n/f/-,

6§

Underiäter någon au i tid anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när det kan ske utan fara för

Underiåler någon au i tid anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när det kan ske utan fara för

85

inse att brottet var å färde.

Om föräldrar eller andra uppfostrare eller förmyndare, i annat fall än första stycket avser, underlåta att från brott hindra den som står under deras vård eller lydnad, när del kan ske ulan fara för dem själva eUer deras närmaste och utan anmälan till myndighet, dömes för underlåtenhet att hindra brottet enligt vad i första stycket är stadgal.

Ej må för underiåtenhei att avslöja eller hindra brou dömas, med mindre den gäming som var å färde sä fortskridit att suaff kan följa därå.

Nuvarande lydelse

honom själv eUer någon av hans närmaste, skall han i de fall särskilt stadgande givits därom dömas för underlåtenhet att avslöja brottet en­ligt vad som är stadgat för den som allenast i mindre mån medverkat tdl sådant brott; dock må ef i något fall dömas till svårare suaff än fängelse i två år. I de fall då det är särskilt föreskrivet skall för underlåtenhet att avslöja brott ansvar enhgt vad nu sagts ådömas jämväl den som ej in­sett men bort inse att brottet var å färde.

Föreslagen lydelse

honom själv eller någon av hans närmaste, skall han i de fall särskilt stadgande givits därom dömas för underlåtenhet att avslöja brottet. / ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Skall gärningen medföra ansvar får straffet sättas under vad som är stadgat för brottet. Inte i något fall får dömas till svårare straff än fängelse i två år. I de fall då det är särskilt föreskrivet skall för underlåtenhet att avslöja brott ansvar enligt vad nu sagts ådömas även den som inte insett men bort

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

24 kap. Om nödvärn och annan nödhandling

24 kap. Ora allmänna grunder för ansvarsfrihet

1§

Gärrung som någon begår i nöd­väm skall icke medföra ansvar.

/ nödvärn handlar den som söker avvärja ett påbörjat eller över­hängande brottsligt angrepp på per­son eller egendom,

beninga den som med våld eller hol om våld eller på annat säu hind­rar att egendom ätertages på bar gäming,

hindra någon att olovligen in­tränga i mm, hus, gård eller fartyg, eller

från rum, hus, gård eller fartyg avlägsna någon, som inträngt olov­ligen eller, om det är bostad, eljest vägrar att på tillsägelse lämna den­na,

allt såvitt ej handlingen med hän­syn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är uppen­bart oförsvarlig.

En gäming som någon företar i nödvärn skall medföra ansvar en­dast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angrip­nas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvariig.

En nödvärnssituation föreligger 1. när någon påbörjat e/f brottsligt angrepp på person eller egendom el­ler när ett sådant är överhängande,

2.   när någon med våld eller hot

om våld eller på annat säu hindrar

all egendom återtas på bar gäming,

3.    när någon olovligen söker

tränga in eller har trängt in i mm,

hus, gård eller fartyg, eller

4.   när någon vägrar att på tillsä­

gelse lämna en bostad.

86

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

2 

§

2

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

Rymmer den som är intagen i kriminalvärdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars be­rövad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständighetema är försvarligt för alt rymningen skall hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant faU.

Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berö­vad friheten eller säuer han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom tUl ordningen, får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt för aU rym­ningen skall hindras eller ordningen upprätthåUas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

Om rätt för poUsmän och viss annan personal au bmka våld finns i övrigt föreskrifter i polislagen (1984:387).

/ fall då någon enligt första stycket eller enligt polislagen har rätt att bruka våld har var och en som kommer honom till hjälp sam­ma rätt.

3 §3

Vid myteri eller under strid, så

Vid myteri eller under suid eller

ock eljest vid tillfälle, dä brott mot     vid annat tUlfälle, då broU mot lyd-

nåden medför särskild fara,/år mili­tär förman mot underlydande som visar ohörsamhet bruka det våld som är nödvändigt för att lydnaden skall kunna upprätthållas.

krigslydnaden medför särskild fara, må krigsman mot underlydande som visar ohörsamhet bruka det våld som är nödigt för att upprätt­hålla krigslydnaden.

Ifall som nu avses skall vad i 2 § tredje stycket sägs äga motsvarande tillämpning.

4

§

Den som i annat fall än förut i detta kapitel är sagt, för att avvärja fara för liv eller häba, rädda värde­full egendom eller av annan sådan orsak handlar i nöd, skall ock vara fri från ansvar, om gärningen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och om­ständigheterna i övrigt måste anses försvariig.

En gäming som någon, i annat fall än som nämnts tidigare i detta kapitel, företar i nöd skall medföra ansvar endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständig­heterna i övrigt är oförsvarlig.

En nödsituation föreligger vid fara för liv eller hälsa eller för an­nat som är att jämställa därmed och vid fara för egendom.

- Senaste lydelse 1984:389. 3 Senaste lydelse 1984:389.

87

Nuvaiande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

5

§

5 §4 Har någon i fall som avses i 1-4 §§ detta kapitel eller 10 § polisla­gen (1984:387) gjort större våld eller svårare skada än i varje fall år medgivet, skall han likväl ej dömas till ansvar, om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig.

Finnes gärningen brottsUg, må dömas till Undrigare straff än för brottet eljest är stadgat.

6 §5 

Gärrung som någon begått pi or­der av den under vars lydnad han står skall ej medföra ansvar för ho­nom, om han med hänsyn till lyd­nadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständighetema i övrigt hade att lyda ordem.

Om någon enligt 1-4 §§ detta kapitel eller enligt 10 § polislagen (1984:387) har rätt att företa en an­nars strafföelagd gärning, så har var och en som kommer honom till hjälp samma rätt.

6§ Om någon i fall som avses i 1-5 §§ detta kapitel eller / 10 § polis­lagen (1984:387) har gjort mer än vad som år medgivet skall han lUcväl vara fri från ansvar, om omstän­dighetema var sådana att han svår­ligen kunde besinna sig. Motsva­rande skall gälla den som trodde att han var i en situation som avses i nämnda paragrafer.

7§ En gäming som nägon företar pä order av den under vars lydnad han står skall inte medföra ansvar för honom, om han med hänsyn tUl lyd-nadsförhällandets art, gärningens beskaffenhet och omständighetema i övrigt har att lyda ordem.

8

§

23 kap. 5 § Har någon förmåtts art medverka till brott genom tvång, svek eller missbruk av hans ungdom, oför­stånd eller beroende ställning eller ock medverkat allenast i mindre mån, må suaffet för honom sällas

En gärning som någon företar med samtycke från den mot vilken den riktas skall inte medföra ansvar om den med hänsyn till den skada eller fara som den innebär, dess syfte och övriga omständigheter är försvarlig.

9§ Den som har förmåtts att med­verka till brott genom tvång,' svek eller missbruk av hans ungdom, oförstånd eller beroende ställning skall i ringa fall inte dömas till an­svar.

 Senaste lydelse 1984:389. 

5 Senaste lydelse 1986:645.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2 under vad för brottet eljest är stad­gat; / ringa fall skall ej dömas till ansvar. Detsamma skall gälla, då fråga är att ansvar som är stadgat för någon i särskild ställning skall ådömas annan medverkande.

10 §

En gärning som någon företar då han, utan eget vållande, tillfälligt är frän sina sinnens bruk skall inte medföra ansvar.

11§

En gärning som någon företar i uppenbart ursäktlig villfarelse rö­rande dess tillåtlighet (straffrätts­villfarelse) skall inte medföra an­svar.

29 kap. 2 a §6

Föreligger det nägon omständig­het som nämns i 24 kap., men är gärningen lik\'äl brottslig, skall om­ständigheten beaktas vid bedöm­ningen av straffvärdet. Härvid får dömas till lindrigare straff än som är stadgat för brottet.

6 

§

7

Är det med hänsyn till någon sådan omständighet som avses i 5 § uppen-bai-t oskäUgt au döma till påföljd, skall rätten meddela påföljdseftergift.

Om andra fall där påföljdsefter­gift skall meddelas finns särskilda bestämmelser.

1.    Denna lag uäder i kraft den

2.   Bestämmelsen i 1 kap. 2 § första stycket skall inte tillämpas på ett

suaffstadgande i annan lag eller författning än brottsbalken som uätt i kraft

före 19 -00-00. Har ett sådant suaffstadgande änchats i något avseende efter

bestämmelsens ikraftträdande skall denna dock tillämpas på straffstad­

gandet.

 Paragrafen skall ingi i 29 kap. enligt lagrådsremiss.  Paragrafen skall ingå i 29 kap. enligt lagrådsremiss.

89

2   Förslag till

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2 Lag om ändring i lagen (1964:163) om införande av brotts­balken

Härigenom föreskrivs au 5 § lagen (1964:163) om införande av brotts­balken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§

Ingen må dömas för gäming, för vilken ej var stadgat straff när den begicks.

Straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gämingen företogs. Gäller annan lag när dom meddelas, skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från suaff eller till linchigare suaff; vad nu är sagt skall dock ej gälla, när fråga är om gäming som under viss tid varit suaffbelagd på grund av då rådande särskilda förhållanden.

Beträffande ådömande av annan påföljd för brott än suaff skall vad i brottsbalken stadgas äga tillämpning även å gärning som begåtts före deii 1 januari 1965; dock må i sådant fall för gärning, som någon begåu under in­flytande av sinnesbeskaffenhet som avses i 5 kap. 5 § strafflagen, ej tilläm­pas annan påföljd än överlämnande till särskild vård.

Vad i 36 kap. 1, 2, 4 och 5 §§ brottsbalken stadgas skall äga tillämpning jämväl när fråga är om gäming, för viUcen suaff jämlikt andra stycket skall bestämmas enligt äldre lag.

Denna lag träder i kraft den

90

3   Förslag till

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2 

Lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)

Härigenom föreskrivs au 12 § skattebrouslagen (1971:69) skaU ha föl­jande lydelse.

Nuvaiande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Ansvar enligt 2-9 § inträder ej

IfaU som avses i 2-9 %§ skall på-

för den som frivilligt vidtager ät-

följd efterges för den som frivilligt

gärd som leder till au skatten eller

vidtar åtgärd som  leder till  att

avgiften kan påföras eller tillgodo-

skatten eller avgiften kan påföras

räknas med räu belopp.

eller tillgodoräknas med räu belopp.

Denna lag Uäder i kraft den

91

4   Förslag till.

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2 Lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624)

Härigenom föreskrivs att 31 § kupongskattelagen (1970:624) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1§'

Den som uppsätiigen bryter mot 7 § andra stycket eller 14 § första stycket dömes, om åtgärden kan medföra för låg kupongskatt för honom eller den han föreuäder, till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet rör verkligt betydande belopp eller är av särskilt farlig art eller om annan synnerligen försvårande omständighet föreligger, till fängelse i högst sex år.

Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i första stycket dömes till böter eller fängelse i högst sex månader.

Ansvar enligt första eller ancha

I fall som avses i första stycket

stycket inträder ej för den som fri- eller andra stycket skall påföljd

villigt rättar oriktig uppgifl eller el- efterges för den som frivilligt rättar

fest fullgör underlåten uppgiftsskyl- oriktig uppgift eller annars fullgör

dighet,

underiåten uppgiftsskyldighet,

1 ringa fall dömes ej till ansvar enligt andra stycket.

Utan hinder av 35 kap, 1 § brottsbalken får påföljd för brou enligt andra stycket ådömas, om den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom fem år från brottet.

Bestämmelsema i 14 § andra stycket skattebrottslagen (1971:69) tUlämpas på brott enligt denna paragraf, Bestämmelsema i 14 a-14 c §§ skattebrottslagen tillämpas också på bron enligt första stycket.

Denna lag uäder i kraft den

1 Senaste lydelse 1985:111,

92

5   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varu­smuggling

Härigenom föreskrivs au 5 § lagen (1960:418) om suaff för varusmugg­ling skall ha följande lydelse.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5

§

'

Den som av grov oaktsamhet/ö/--övar gäming som i 1 eller 4 § sägs, dömes till böter eller fängelse i högst två år. I ringa fall skall dock ej till straff dömas.

Första stycket gäller även när nå­gon, genom att lämna oriktig upp­gift i tulldeklaration eller medelst annat vilseledande i samband med tullbehandling av gods eller pröv­ning som i 4 § 4 avses eller genom underiåtenhei som i 4 § 5 sägs, av grov oaktsamhet föranleder fara för att tull eller annan allmän avgift undanchages statsverket eller för att gods införes eller utföres i strid mot förbud. Vad nu sagts skall dock ej gälla den som frivilligt vidtager åt­gärd som leder till au faran ej längre föreligger.

Den som av grov oaktsamhet företar en gäming som i 1 eller 4 § sägs, döms till böter eller fängelse i högst två år. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar.

Första stycket gäller även när nå­gon, genom att lämna oriktig upp­gift i tulldeklaration eller meddelst annat vilseledande i samband med tullbehandUng av gods eller pröv­ning som i 4 § 4 avses eller genom underiåtenhei som i 4 § 5 sägs, av grov oaktsamhet föranleder fara för att tull eller annan allmän avgift undandrages statsverket eller för au gods införes eller utföres i suid mot förbud. / fall som nu sagts skall dock den som frivilligt vidtar åtgärd som leder till att faran inte längre föreligger meddelas påföljdsefter-

gtft.

Denna lag uäder i kraft den

1 Senaste lydelse 1973:672,

93

6   Förslag till

Prop. 1993/94:130

Bilaga 2 Lag om ändring i lagen (1962:120) om straff i vissa fall för oriktig ursprungsdeklaration m.m.

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1962:120) om suaff i vissa fall för oriktig urspmng.sdeklaration m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§

Den som frivilligt rättar oriktig

Den som frivilligt rättar oriktig

uppgift skall i'a/-a/n//-d;!5frajf,

uppgift skall meddelas påföljds-

eftergift.

Denna lag uäder i kraft den

94

Förteckning över remissinstanserna - Frihet från ansvar    Prop-1993/94:130

(SOU 1988:7)

B"aga3

Efter remiss har ytuanden över betänkandet avgeus av Riksåklagaren (RÅ), Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen (RPS), Kriminalvårdsstyrelsen (KVS), Brottsförebyggande rådet (BRÅ), Överbefälhavaren (ÖB), Socialstyrelsen, Riksskatteverket (RSV), Svea hovrätt. Hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Eslövs tingsrätt, Piteå tingsrätt. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet. Justitieombuds­mannen (JO), Sveriges dortiareförbund, Sveriges advokatsamfund. Fö­reningen Sveriges åklagare. Föreningen Sveriges polischefer. Tjänstemän­nens centralorganisation (TCO), Cenualorganisadonen SACO/SR och Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF).

RÅ har överlämnat ytuanden från överåklagama vid åklagarmyndighe­tema i Stockholm och Malmö, från Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och från överåklagaren vid Regionåklagarmyndigheten i Kalmar medan RPS har bifogat ytttanden från poUsmyndighetema i Stockholm, Göteborg och Malmö. Till RSV:s ytuande är bifogat ytuanden från länsskatlemyncUg-hetema i Stockholms län, Göteborgs- och Bohus län, Västmanlands län och Nortbottens län. Ytuandet från Cenualorganisadonen SACO/SR har avfat­tats av Sveriges läkarförbund.

Hämtöver har inkommit en rad spontana ytuanden från myndigheter, or­ganisationer och privatpersoner.

95

Sammanfattning av departementspromemorian

Prop. 1993/94:130

"PARALLELLINSTRUKTION"  Om  tillgodoseendet av    Bilaga4 

yttrandefrihetsintresset i vanliga brottmål (Ds 1991:78)

Inledning

I l kap. 4 § första stycket tryckfrihetsförordningen (TF) finns en bestäm­melse som föreskriver att alla som har au vaka över TF:s efterlevnad skall ha i åtanke att tryckfriheten utgör gmndval för ett fritt samhällsskick, alltid fästa uppmärksamheten mera på ämnets och tankens än på utuyckets lagstridighet, mera på syftet, än på framställningssättet samt i tvivelsmål hellre fria än fälla. Bestämmelsen bmkar kallas den uyckfrihetsrättsliga instmktionen.

InsUuktionen gäller endast i mål som handläggs enligt TF. Fråga har väckts om inte en bestämmelse av samma innebörd, en s.k. parallell­instmktion, behövs för att domstolama även i vanliga brottmål skall ha stöd i lag för au ta hänsyn av det slag som instmktionen föreskriver. Avsikten med en sådan bestämmelse skulle också vara att hos de rättstillämpande organen inskärpa vikten av att yttrandefrihets- och informationsfrihets­inuessena beaktas i rättstUlämpningen.

Innehållet i promemorian

l promemorian redogörs för den närmare innebörden av instmktionen. Vidare ges en bakgrund till bestämmelsen, som är av gammalt datum. De uttalanden som under senare tid gjorts i olika sammanhang beträffande behovet av en utvidgning av instmktionens tillämpningsområde redovisas också.

Instmktionen kan sägas vara en regel som innebär atl intresset av ytuandefrihet och informationsfrihet skall beaktas när detta kolliderar med andra inuessen som också vämas av lagstiftningen. Som en jämförelse finns därför i promemorian ett avsnitt som mera allmänt behandlar intresse­kollisioner inom suaffrätten. En särskild redovisning görs även för de regler - skrivna och oskrivna - som redan finns och som innebär att hänsyn vid rättskipningen skall tas till just yttrande- och informationsfrihets­inuessena.

1 promemorian finns som bakgmndsmaterial en kort beskrivning av de allmänna regler som gäller för påföljdsbestämning samt en redovisning av eu par rättsfall. Det ena belyser rättsläget i fråga om hänsynstagande vid rättskipningen till yttrandefrihets- och informationsfrihetsintressena. Det ancha rör innebörden av insuuktionen.

Övervägandena

I övervägandeavsniuel anges ue olUca modeller för au i lagstiftningen, dvs. i brottsbalken (BrB), föra in en regel som innebär att instnUctionens tillämp-

96

ningsområde utvidgas till att avse också vanliga brottmål. Del cUskuteras     Prop. 1993/94:130

sedan humvida någon av dessa är lämplig.

Bilaga 4

Den första modellen innebär atl man låter innebörden av instmktionen få formen av ytterligare en allmän ansvarsfrihetsregel. En sädan regel skulle kunna innebära att en gärning som tillgodosett yttrande- eller informa­tionsfriheten skall medföra ansvar endast om den med hänsyn till om­ständighetema är oförsvarlig.

Härefter resoneras kring den andra modellen. Denna innebär att man ger instmktionen formen av en straffmätningsregel. Det exempel på utforra­ningen av en regel av detta slag som promemorian innehåller innebär att det som en förmildrande omständighet särskilt skall beaktas om brottet för­anletts av inuesset av ytuandefrihet eller informationsfrihet.

Slutiigen redovisas den uedje modellen. Enligt denna ges innebörden av instruktionen formen av en allmän tolkningsregel i inledningen till BrB. Lydelsen av en sådan regel skulle kunna vara att rätten, vid bedömande av om en gäming skall anses som brott, särskilt skall beakta ora syftet med gämingen varit att tillgodose inuesset av yttrande- eller informationsfrihet.

Resultatet av övervägandena

Slutsatsen i promemorian är att ingen av de ue tänkbara modellema upp­fyller de krav som man bör ställa på lagstiftning av ifrågavarande slag. De överväganden som gjorts leder alltså fram till att en lagstiftning om att ytuandefrihetsinuesset och inuesset av informationsfrihet skall beaktas i vanliga brottmål inle låter sig konsuuera på elt sätt som tillgodoser de krav som man bör ställa på suafflagsdfining.

I promemorian framhålls emellertid att det för domstolarna redan i dag finns slöd i lag för att la hänsyn av det aktuella slaget. Dels finns det i de fall där frågan typiskt sett blu aktuell direkta lagbestämmelser som anger i vilken mån som yttrandefrihetsintresset skall beaktas. Dels anges i BrB:s suaffmätningskapitel särskilt att gämingsmannens avsikter och motiv skall beaktas vid bestämmandet av ett brotts suaffvärde och därmed vid bäde påföljdsvalet och suaffmätningen.

Detta innebär att de skäl som talar för en lagstiftning på området inte är så starka som man i förstone kan Uo.

7 Riksdagen 1993194. 1 samL Nr 130

97

Förteckning över remissinstansema

Prop. 1993/94:130

"PARALLELLINSTRUKTION" Om tillgodoseendet av ytt-        Bilaga 5 rande frihetsintresset i vanliga brottmål (Ds 1991:78)

Departementspromemorian har varit föremål för remissbehandUng. Re­missvar har inkommit från Justitiekanslem (JK), RÅ, RPS, Domstolsverket, Svea hovrätt, Göta hovrätt. Hovrätten över Skåne och Blekinge, Hovrätten för Väsua Sverige, Hovrätten för Nedre Norrland, Hovrätten för Övre Norr­land, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Karlstads dngsrält, ÖB, Styrelsen för psykologiskt försvar. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Radiolagsutredningen (U 1985:05), JO, TCO, Sveriges Industriförbund, Sveriges Advokatsamfund, Föreningen Sveriges åklagare. Föreningen Sveriges polischefer. Allmänhetens Pressombudsman (PO), Svenska Tidningsutgivareföreningen (TU), Svenska Joumalisiförbun-det. Publicistklubben (PK), Sveriges författarförbund, Teauamas Riksför­bund (TR) saml från Konstnärliga och Litterära Yrkesutövares Samarbets­nämnd (KLYS).

Sammanställningar över remissytttandena har upprättals inom Justitiede­partementet och finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr 88-2000 res­pektive 91-1274).

98

Lagrådsremissens lagförslag

2.1   Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att nuvarande 24 kap. 5 § skall betecknas 24 kap. 6 § och nuvarande 24 kap. 6 § skall betecknas 24 kap. 8 §,

deb au nya 24 kap. 6 ocli 8 §§ skall ha följande lydelse,

deb au 1 kap. 1 och 2 §§, 23 kap. 4 §, 24 kap. 1-4 §§, 29 kap. 3 § och rubriken lill 24 kap. skall ha följande lydelse,

deb alt del i baUcen skall införas ue nya paragrafer, 24 kap. 5,7 och 9 §§ av följande lydelse.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 6

Nuvarande lydelse

I kap. 1§

Föreslagen lydelse

Brott är gäming,/ör vilken i den­na baUc eller i annan lag eller för­fattning är stadgat straff som ne­dan sägs.

Brott är en gärning som är be­skriven i denna balk eller i annan lag eller författning och för vilken suaff som sägs nedan är föreskri­vet.

2

§

/ denna balk beskriven gärning skall, om ej annat sägs, anses som brott endast då den begås uppsåtU­gen.

Har gärningen begåtts under självförvållat ms eller var gärnings­mannen eljest genom eget våUande tUlfälUgt från sina sinnens bruk, må därav icke föranledas att gämingen ej anses som brott.

En gäming skall, om inte annat är särskilt föreskrivet, anses som brott endast då den begås uppsåt­ligen.

Har gärningen begåtts under självförvållat ms eller var gämings­männen på annat vis genom eget vållande tillfälligt från sina sinnens bmk, skall detta inte föranleda att gämingen inte anses som brott.

Ansvar som i denna balk är stadgat för viss gäming skall ådö­mas ej blott den som utfört gär­ningen utan jämväl annan som främjat denna med råd eller dåd. Den som ej är att anse såsom gär­ningsman dömes, om han förmått annan till utförandet, för anstiftan av brottet och eljest för medhjälp därtiU.

23 kap.

4§

Ansvar som i denna baUc är före­skrivet för viss gäming skall ådö­mas inte bara den som utfört gär­ningen utan även annan som främ­jat denna med råd eller dåd. Dets­amma skall gälla beträffande i annan lag eller författning straffbe­lagd gärning, för vilken fängelse är föreskrivet.

99

Nuvarande lydelse

Envar medverkande bedömes efter det uppsåt eller den oaktsam­het sora ligger honom till last. An­svar som är stadgat för gäming av syssloman, gäldenär eller annan i särskild ställning skall ock drabba den som jämte honom medverkat till gämingen.

Vad i denna paragraf sägs skall ej gälla, om annat följer av vad för särskilda fall är stadgat.

Föreslagen lydebe

Den som inte år att anse som gärningsman döms, om han har förmått annan till utförandet, för anstiftan tUl brottet och annars för medhjälp //// det.

Varje medverkande bedöms ef­ter det uppsåt eller den oaktsamhet sora ligger honom till last. Ansvar som är föreskrivet för gäming av syssloman, gäldenär eller annan i särskild ställning skall drabba även den som jämte honom medverkat till gämingen.

Vad som sägs i denna paragraf skall inte gälla, om något annat följer av arman lag eller författ­ning.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 6

24 kap. Om nödvärn och annan nödhandling

24 kap. Om allmänna grunder för ansvarsfrihet

1§

Gärning som någon begär i nöd­väm skall icke medföra ansvar.

I nödväm handlar den som söker

avvärja ett påbörjat eller över­hängande brottsligt angrepp på per­son eller egendom,

betvinga den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hin­drar att egendom ätertages pä bar gäming,

hindra nägon att olovligen in­tränga i mm, hus, gård eller fartyg, eller

från rum, hus, gård eller fartyg avlägsna någon, som inträngt olov­ligen eller, om det är bostad, eljest vägrar att på tillsägelse lämria denna,

allt såvitt ej handlingen med hänsyn tiU angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är up­penbart oförsvariig.

En gärning som någon begår i nödväm utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaf­fenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är up­penbart oförsvarlig.

Rätt till nödväm föreligger mot

1.

eu påböljat eller överhängan­de brottsligt angrepp på person el­ler egendom,

2.

den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gäming,

3.

den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i mra, hus, gård eller fartyg, eller

4.

den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse.

100

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§i

Prop. 1993/94:130 Bilaga 6

Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berö­vad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat säu motstånd mot någon under vars uppsikt han slår, då denne skall hålla honom lill ordningen, får det våld bmkas som med hänsyn till omständighetema kan anses försvarligt för att rym­ningen skall hindras eller ordningen upprätthåUas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

Om rätt för polismän och viss annan föreskrifter i polislagen (1984:387).

/ fall då någon enligt första stycket eller enligt polislagen har rätt att bruka våld har var och en som kommer honom till hjälp sam­ma rätt.

Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanslalt eller som är häktad, anhållen eller annars berö­vad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motväm eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom dll ordningen, får det våld bmkas sora med hänsyn till omstäncUghetema är försvarligt för au rymningen skall hindras eller ordningen upprätt­hållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som nu har nämnts gör motstånd i ett sådant fall.

personal att bmka våld finns i övrigt

3 

§

2

Vid myteri eller under strid, så ock eljest vid tillfälle, då brott mot krigslydnaden medför särskild fara, må krigsman mot underlydande som visar ohörsamhet bruka det våld som är nödigt för att upprätthålla krigslydnaden.

Ifall som nu avses skall vad i 2 § tredje stycket sägs äga motsvarande tillämpning.

Vid myteri eller under suid eller vid annat tillfälle, då brou mot lyd­naden medför särskild fara, får mi­litärförman mot underlydande som visar ohörsamhet bruka det våld som är nödvändigt för att lydnaden skall kunna upprätthällas.

4

§

Den som i annat fall än förut i detta kapitel är sagt, för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda vär­defull egendom eller av annan så­dan orsak handlar i nöd, skall ock vara fri från ansvar, om gämingen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständighetema i övrigt måste an­ses försvartig.

En gäming som någon, i annat fall än som nämnts tidigare i detta kapitel, begår i nöd utgör brott en­dast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsam­kas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig.

Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse.

Senaste lydelse 1984:389. - Senaste lydelse 1984:389.

101

Nuvarande lydelse

5 §3

Har någon i fall som avses i 1-4 §§ detta kapitel eller 10 § polis­lagen (1984:387) gjort större våld eller svårare skada än i varje fall är medgivet, skaU han likväl ej dö­mas till ansvar, om omständig­hetema var sådana att han svårli­gen kunde besinna sig.

Finnes gärningen brottslig, må dömas tiU lindrigare straff än för brottet eljest är stadgat.

Föreslagen lydebe

5§ Om någon enligt 1-4 §§ detta kapitel eller enUgt 10 § poUslagen. (1984:387) har rätt att begå en an­nars straffbelagd gäming, har var och en som kommer honom till hjälp samma rätt.

6§ Om någon i fall där 1-5 §§ det­ta kapitel eller 10 § polislagen (1984:387) är tillämpUg har gjort mer än vad som är medgivet, skall han ändå vara fri från ansvar, om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig.

7§ En gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvariig.

Prop. 1993/94:130 Bilaga 6

6§ Gäming som någon begått på order av den under vars lydnad han står skall ef medföra ansvar för ho­nom, om han med hänsyn till lyd­nadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständighetema i övrigt hade att lyda ordem.

8§ En gärrung som någon begår på order av den under vars lydnad han står skall inte medföra ansvar för honom, om han med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärning­ens beskaffenhet och omständig­hetema i övrigt har art lyda ordem.

9§ En gärning som någon begår i villfarelse  om  dess  tillåtlighet (straffrättsvillfarelse)  skall  inte medföra ansvar om

3          Senaste lydelse 1984:389.

4          Senaste lydelse 1986:645.

102

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1993/94:130

Bilaga 6

1.   författrungsbestämmelsen var

felaktigt publicerad eller gärnings­

mannen av någon annan anledning

saknade möjlighet att få kännedom

om innehåUet i den,

2.

författrungsbestämmelsen var synnerligen otydlig och detta orsa­kade villfarelsen,

3.

en myridighet genom felaktiga upplysningar eller på något annat sätt orsakade villfarelsen, eller

4.   villfarelsen av någon annan

anledning var uppenbart ursäktlig.

29 kap. 3 §5

Såsom förmilchande omsländigheter vid bedömningen av suaffvärdet skall, vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall, särskilt beaktas

1.

om brottet föranlerts av någon annans grovt kränkande beteende,

2.

om den tilltalade till följd av psykisk stöming eller sinnesrörelse eller av någon annan orsak haft starkt nedsatt förmåga att konuollera sitt hand­lande,

3.

om den tilltalades handlande

3. om den tilltalades handlande stått i samband med hans uppen- stått i samband med hans uppenbart bart bristande utveckling, erfaren- bristande utveckling, erfarenhet el-het eller omdömesförmåga eller          ler omdömesförmåga,

4.

om brottet föranletts av stark

4. om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla.                            mänsklig medkänsla eller

5. om gärningen, utan att var-a fri

från ansvar, är sådan som avses i

24 kap.

Om det är uppenbart påkallat

Om det är påkallat med hänsyn

med hänsyn till brouets suaffvärde,     till brottets slraffvärde, får dömas

får dömas till lindrigare straff än     till lindrigare straff än som är före-

som är föreskrivet för brottet.

skrivet för brottet.

1.

Denna lag uäder i kraft den 1 juU 1994,

2.

Före den 1 juli 1999 skall, såviu avser suaffstadgande i annan lag eller författning än brottsbaUcen, bestämmelsen i 1 kap, 2 § första stycket tilläm­pas endast pä suaffstadgande som uätt i kraft efter den 1 juli 1994 eller som ändrats i något avseende efter denna dag.

5 Senaste lydelse 1991:1138,

103

2.2  Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69)    Prop. 1993/94:130

Bilaga 6

Härigenom föreskrivs au 2 § skattebrottslagen (1971:69) skall ha följan­de lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2§i

Den som till ledning för myndighets beslut i fråga om skall eller avgift uppsåtligen avger handling med oriktig uppgift och därigenom föranleder att skatt eller avgift påföres med för lågt belopp eller tillgodoräknas med för högt belopp dömes för skattebedrägeri tUl fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med

Detsamma gäller den som med

avsUct att skatt eller avgift skall på- avsikt att skatt eller avgift inte skall

föras med för lågt belopp underlå- påföras eller påföras med för lågt

ter att avge deklaration eller där- belopp underlåter au avge deklara-

med jämförlig handling och däri- tion eller därmed jämförlig handling

genom föranleder att för lågt be- och därigenom föranleder att han

lopp påföres honom eller den han eller den han företräder undgår att

företräder.

påföras skatt eller avgift eller på-

förs skatt eller avgift med för lågt belopp.

För skattebedrägeri skall också den dömas som med avsikt att skatt skall påföras med för lågt belopp överenskommer med sin arbetsgivare eller annan som är skyldig att utan föreläggande lämna kontrolluppgift enligt 3 kap. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter, atl denne skall underiåta au fullgöra sin uppgiftsskyldighet, och som däri­genom föranleder att skatt på gmndval av förenklad självdeklaration påförs honom med för lågt belopp.

Denna lag uäder i kraft den 1 juli 1994.

1 Senaste lydelse 1990:360,

'

Lagrådets yttrande

Prop. 1993/94:130

Bilaga 7 Utdrag ut protokoll vid sammanuäde 1993-12-06

Närvarande: f d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Ame Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 4 november 1993 (Justitiedepartementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets ytuande över förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken, och

2.

lag om ändring i skattebrouslagen (1971:69).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av rådmannen Martin Borgeke. Förslagen föranleder följande ytuande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

I 1 kap. 1 § föreslås ett förbud mol analogisk tillämpning av suaffbestäm­melser. 1 Fängelsesuaffkommitténs förslag, som ligger till grund för lag­rådsremissen, uttrycktes förbudet genom en föreskrift om att en straff­bestämmelse inte får ges en vidare tillämpning än dess ordalydelse innebär. Regeringsförslaget utuycker samma sak genom en påbyggnad av brottsde­finitionen i 1 kap. 1 § brottsbalken. Brott är enligt sistnämnda förslag en suaffbelagd "gäming som är beskriven i denna balk eller i annan lag eller författning". 1 kravet på att gämingen skall finnas beskriven i en författning skall således ligga det nämnda förbudet mot analogisk rättstillämpning. Vid en jämförelse framstår kommittéförslaget som klarare. I själva verket är det svårt att av ordalydelsen i regeringsförslaget förstå au det rör sig om ett för­bud mot analogisk rättstillämpning. Detta framgår först vid en läsning av motiven tiU bestämmelsen.

I lagrådsremissen anförs att det inle går att ge någon helt säker beskriv­ning av hur svensk rätt ställer sig till analogisk tillämpning av suaffbud. Så mycket står dock klart, fortsätter remissen, att det i rättstillämpningen an­setts finnas ett begränsat uUymme för analogitolkning. Lagrådet vill ifråga­sätta om utrymmet verkligen är så begränsat som görs gällande i remissen.

I själva verket synes det finnas ett stort rättsområde där analogisk tillämpning av sttaffbestämmelsema förekommer. Det gäller det s,k, företa­garansvaret. Enligt svensk rätt kan, med undantag för företagsbot, endast fysiska personer suaffas, I många fall tar emellertid en suaffbestämmelse sikte på subjekt i viss ställning, t,e.x innehavare av rörelse eller ägare av viss egendom. Som exempel på denna förfauningsteknik vill Lagrådet nämna följande.

Enligt 5 kap, 14 § Uyckfrihetsförordningen suaffas ägaren till en perio­disk skrift om han underlåter att fullgöra viss anmälningsskyldighet.

Bestämmelser om suaffansvar för ägaren föreskrivs i 79 § väguafUcskat-telagen (1988:327) om hans fordon bmkas i vissa fall.

105

1 8 kap. 11 § första stycket andra meningen lagen (1976:380) om arbets-     Prop. 1993/94:130 skadeförsäkring föreskrivs suaff för arbetsgivare och uppdragsgivare som     Bilaga 7 underiåler att fullgöra viss uppgiftsskyldighet.

Arbetsgivaren är den som skall suaffas enligt 80 och 81 §§ uppbördslagen (1953:272) om han åsidosätter skyldighet att verkställa skatteavdrag m.m,

Tillståndshavaren skall straffas enligt 21 § yrkesirafUclagen (1988:263) om han bryter mot villkor som meddelats i tillståndet,

I svensk rättspraxis har fysiska personer sedan gammalt dömts dll suaff­ansvar för brou mot bestämmelser som de nu angivna utan hinder av att "ägaren", "arbetsgivaren", "tillståndshavaren" etc, varit en juridisk person och gämingen begåtts som ett led i den juridiska personens verksamhet. Det är tydligt att domstolarna därvid tillämpat bestämmelserna analogiskt eller kvasianalogiskt och alltså utvidgat suaffbudets gämingsinnehåll utöver dess ordalydelse (se Thomstedt, Om företagaransvar, 1948, s. 113 O-

1 senare tiders författningar anges vanligen det rättssubjekt som skall straffas vid brott mot en bestämmelse med det neuuala uttrycket "den som". En så formulerad straffbestämmelse ger möjligheter aU intolka eU suaffan­svar för t.ex, styrelseledamöter vid brou som begås i eu aktiebolags rörelse. Någon sådan tolkningsmöjlighet föreligger enligt Lagrådet knappast om det ansvariga rättssubjektet betecknats "ägaren" och denne är en juridisk person. Stängs möjlighetema till analogisk tillämpning av sådana straff­bestämmelser, försvinner företagaransvaret på en rad områden.

Lagrådet kan inte överblicka i vilken omfattning straffbestämmelser av nu angivet slag förekommer, men redan de exempel som har lämnats ovan ger vid handen att sådana bestämmelser inte är ovanliga. Det inger betänklighe­ter att upphöja den remitterade bestämmelsen till lag innan en inventering av författningsbeståndet har skett och erforderliga författningsändringar företagits. 1 allt fall bör bestämmelsen inte träda i kraft innan så skeu.

Det remitterade förslaget har till syfte, förutom au ytterligare befästa le­galitetsprincipen inom suaffrätten, att i anslutning därtill lagfästa vissa av de allmänna grunder för ansvarsfrihet som hittills lämnats oreglerade. Inledningsvis uttalas i remissen au det i flertalet fall är fråga om problem som är svåra att omformulera till en i alla stycken helt invändningsfri lag­text.

Lagrådet har funnit anledning att kritisera de valda lösningama endast såvitt avser betydelsen av egentlig rättsvillfarelse i fråga om suaffräusliga lagbud, i förslaget kallad straffrättsvillfarelse. En jämförelse mellan lag­texten i den föreslagna 24 kap, 9 § å ena sidan och motiveringen, särskilt den allmänna motiveringen i remissen, å andra sidan ger belägg för den inledningsvis anmärkta svårigheten au ge uttryck för vad som avses i en helt invändningsfri lagtext.

Av den allmänna motiveringen framgår att SUaffrättsvillfarelse skall - i huvudsaklig anslutning till vad som får antas vara gällande räu - ha an-svarsbefriande verkan endast i undantagsfall, då villfarelsen är uppenbart ur­säktlig. Den beskrivning som lagtexten innehåller av fall då ansvarsfrihet på grund av sUaffrättsvillfarelse kan komma i fråga liksom något uttalande i specialmotiveringen är dock av den natur au allmänhet och domstolar kan få

106

uppfattningen au ansvarsfrihet inuäder i större utsuäckning än lagstiftaren     Prop. 1993/94:130

avsett.

Bilaga 7

Även om den allmänna motiveringen i fråga om sUaffrättsvillfarelse ger bättre besked om avsikten med den föreslagna bestämmelsen kan det dock finnas anledning till ifrågasättande på vissa punkter. Vad som sägs om fel­aktig publicering jämfört med lagtexten kan ge inuyck av au varje formell brist i kungörelseförfarandet leder till ansvarsbefrielse utan avseende på om bristen varit kausal till suaffrättsvillfarelsen eller ej. Detta torde inte vara avsett. Villfarelsen skall ha berott på felaktigheten i fråga om kungörandet samtidigt som villfarelsen skall ha varit uppenbart ursäktiig. Härav torde följa atl inte vilket obetydligt fel som helst kan leda till ansvarsfrihet. Det måste vara fråga om en mera väsentlig felaktighet. De fall som närmast kommer i åtanke är att kungörandet inte har ägt mm innan den suaffbelagda gämingen begicks eller au kungörandet av successiva ändringar som uäder i kraft samtidigt gjorts på elt sådant sätt alt betydande svårigheter förelegat alt klarlägga den sludiga lydelsen av eu suaffstadgande.

Med felaktigheter i kungörandet bör inte jämställas det i remissen om­nämnda fallet av tryckfel i lagboken. Inte heller brister i fråga om lokal skyltning bör - även om så i något fall skett i doktrinen - anses höra hit i ancha fall än då skyltning är av rättskonsiitutiv art såsom fallet är enligt 167 § väguafikkungörelsen (1972:603). Härmed är inte sagt att publice­ringsbrister av nu berört slag inte kan leda till straffrättsvillfarelse som med­för ansvarsfrihet. Systematiskt bör dessa fall av villfarelse hänföras till den kategori som i lagtextförslaget beskrivs som au "villfarelsen av någon an-nan anledning var uppenbart ursäktiig".

Det sist sagda bör gälla även övriga i remissen särskilt beskrivna fall. Vad särskilt avser utiänningars okunnighet om svensk lag måste undersUykas vad som sägs i remissens allmänna motivering om denna fråga. Det är t,ex. inte meningen att främmande rättsuppfattning om tillåtligheten av våld, tvång eller hot mot person skall kunna åberopas som ansvarsfrihetsgrund.

Lagrådet finner även skäl att uppehålla sig vid det som punkt 3 i den föreslagna 24 kap. 9 § upptagna fallet att en myndighet genom felaktiga upplysningar eller pä annat sätt orsakat villfarelsen. Remissens motivering till denna punkt synes kunna ge en felaktig föreställning om lagtextens räckvidd i detta fall. En gämingsmän kan inte befria sig frän ansvar genom att vända sig med en förfrågan till en myndighet om det inte finns särskilda skäl att vända sig till myndigheten. Omständighetema måste också ha varit sådana att myndigheten haft möjlighet och behörighet att ge eu auktoritativt besked.

Mot den angivna bakgrunden kan den frågan ställas om det inte vore bäst au alltjämt lämna egentiig rättsvillfarelse som ansvarsfrihetsgmnd utanför det lagreglerade området, helst som detta alltjämt blir fallet med flera andra av rättsordningen godtagna ansvarsfrihetsgrunder

Lagrådet har dock förståelse för önskemålet att brottsbalken skall inne­hålla en bestämmelse om straffräusvillfarelse men finner att den av Fängelsesuaffkommittén valda metoden med en aUmänt hållen regel vore

att föredra. Det kan dock finnas skäl att bestämmelsen innehåller ett

107

exempel på villfarelseanledningar som gör au undantagskaraktären av dessa     Prop. 1993/94:130 anledningar undersuyks. I Lagrådets lagtextförslag har som sådant exempel     Bilaga 7 valts felaktigheter i fråga om kungörandet, uttrycket taget i den bemärkelse som framgår av det som anförts i det föregående. Lagrådet föreslår att 24 kap. 9 § får följande lydelse:

En gäming som någon begår i Uo au den är tiUåten (straffräusvillfarelse) skall inte medföra ansvar om villfarelsen var uppenbart ursäktlig på gmnd av att en felaktighet förekommit i fråga om kungörandet av den suaffräus­liga bestämmelsen eller på grund av någon annan sådan utomordentiig om­ständighet.

I övergångsbestämmelsema föreslås en föreskrift som innebär att 1 kap. 2 § första stycket brottsbaUcen i dess föreslagna lydelse skall till utgången av juni 1999 tillämpas endast på straffbestämmelse som uätt i kraft efter den 1 juli 1994 eller som ändrats i något avseende efter denna dag. Vad som sagts nu gäller dock endast suaffbestämmelse i annan lag eller författning än brottsbaUcen.

Den föreslagna övergångsbestämmelsen gäller således endast special­straffrätten. Bestämmelsen är lätt att tillämpa. Den som efter den 1 juli 1994 har att pröva om uppsåt eller vårdslöshet krävs för ansvar enligt en viss spe-cialsuaffbestämmelse har endast att ta reda på om den lydelse av bestäm­melsen som skall tiUämpas har trätt i kraft efter nämnda tidpunkt. Det är lik­giltigt om bestämmelsen ändrats i något avseende som är relevant för den prövning som saken gäller. Innehåller exempelvis en paragraf med straffbe­stämmelser flera punkter och har paragrafen ändrats med avseende på en av dessa får det betydelse för tillämpningen också av de övriga punktema.

Så som övergångsregleringen är utformad gäller 1 kap, 2 § första stycket brottsbalken i dess nya lydelse inte s,k. blankettsuaffbud med mindre själva straffbestämmelsen ändrats. Antag att en specialstraffbestämmelse lyder "Den som bryter mot 7 § dömes till..," och att 7 § ändras efter utgången av juni 1994. En sådan ändring leder inte till att uppsåtskravet i 1 kap. 2 § första stycket brottsbalken i dess nya lydelse skall tillämpas på blankett-straffbudet. Lagrådet förutsätter emellertid att man vid författningsändringar av sist angivet slag, såsom också fömtskickas i lagrådsremissen, följer upp ärendet genom att i suaffbestämmelsen skriva in ett uttryckligt krav på upp­såt, om det är detta subjektiva rekvisit som man vill ha.

Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen

I 2 § andra stycket, som gäller skattebedrägeri vid underlåtenhet att avge deklaration, föreslås att lagtexten ändras så au den täcker även fall där un­derlåtenheten inte föranleder något skattebeslut. Nuvarande lagtext fömtsät­ter enligt ordalagen att ett sådant beslut fattas, men i praxis har lagmmmet genom analogisk lagtillämpning ansetts tillämpligt även om något skattebe­slut inte fattas. Förslaget innebär således inte någon saklig ändring utan har samband med införandet av förbudet mot analogisk tillämpning av suaff­bud,

108

Lagrådet har i och för sig inte någon erinran mot förslaget. Detta ger Prop. 1993/94:130 emellertid anledning all överväga om inte motsvarande justeringar bör göras Bilaga 7 av lagtexten i paragrafens första och uedje stycken. Något behov av au ändra dessa lagmm på den gmnden att de skall täcka även fall där skattebe­slut inte fattas torde visserligen inte föreligga. Däremot kan toUcnings­problem uppkomma om man, i enlighet med förslaget, i andra stycket som handlingseffekt anger såväl att den skattskyldige undgår au påföras skatt som att han påförs skatt med för lågt belopp medan man i första och uedje styckena anger endast det sistnämnda fallet. Det kan leda till ett motsatsslut att första och uedje styckena inte täcker sådana fall där ett skattebeslut, t.ex. ett taxeringsbeslut, visserligen fattas, men någon skattepåföring inte blir aktuell eftersom inkomstema understiger skatteplikisgränsen.

Med hänsyn till det anförda bör även första och uedje styckena av 2 § justeras. I samband därmed bör en redaktionell ändring göras i andra stycket. Något behov av att ändra också i 5 och 7 §§, där liknande utuyck förekommer, torde inte föreligga, eftersom dessa paragrafer är uppbyggda med ett farerekvisit.

Lagrådet föreslår att 2 § får följande lydelse:

Den som tiU ledning för myndighets beslut i fråga om skau eller avgifl upp­sätiigen avger handUng med oriktig uppgift och därigenom föranleder att skatt eller avgifl inte påförs eller påförs med för lågt belopp eller tillgodo­räknas med för högt belopp dömes för skattebedrägeri till fängelse i högst två år.

Detsamma gäller den som med avsikt att skatt eller avgift inte skall på­föras eller påföras med för lågt belopp underlåter att avge deklaration eller därmed jämförlig handling och därigenom föranleder att han eller den han föreuäder inte påförs skatt eller avgift eller påförs skatt eller avgift med för lågt belopp.

För skattebedrägeri skall också den dömas som med avsikt att skatt inte sskall påföras eller påföras med för lågt belopp överenskommer med sin ar­betsgivare eller annan som är skylcUg att utan föreläggande lämna konuoll-uppgifl enligt 3 kap. lagen (1990:325) om självdeklaration och kontroll­uppgifter, att denne skall underlåta au fullgöra sin uppgiftsskyldighet, och som därigenom föranleder att skatt på gmndval av förenklad självdeklara­tion inte påförs eller påförs honom med för lågt belopp.

109

Justitiedepartementet

Prop. 1993/94:130

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanuäde den 10 mars 1994

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN], HeUsvik,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.Westerberg,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet HeUsvUc

Regeringen beslutar proposition 1993/94:130 Ändringar i brottsbaUcen m.m. (ansvarsfrihetsgmnder m.m.)

110