Regeringens proposition

1998/99:35

Ny lag om skiljeförfarande

Prop.

1998/99:35

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 12 november 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om skiljeförfarande som ersätter lagen

(1929:145) om skiljemän och lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal

och skiljedomar. Lagen är tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i

Sverige, även om förfarandet har internationell anknytning.

Den föreslagna lagen vilar på samma grundprinciper som gällande rätt

och betonar grundsatsen om parternas rätt till självbestämmande. Lagens

bestämmelser, som på många punkter är dispositiva, är utformade så att

handläggningen av skiljetvister skall kunna ske ändamålsenligt, säkert

och snabbt och för att i möjligaste mån förhindra obstruktion under

skiljeförfarandet.

Lagen om skiljeförfarande föreslås bli tillämplig på tvister som

parterna kan träffa förlikning om. Förbudet mot skiljeavtal i

konsumenttvister utvidgas. I lagen föreslås också en uttrycklig regel om

att skiljemännen skall få pröva konkurrensrättens civilrättsliga

verkningar mellan parterna.

Några formella krav på vilka personer som kan utses till skiljemän,

utöver att de skall råda över sig själva och sin egendom, ställs inte upp.

De egentliga jävsreglerna föreslås få en utformning som gör bestäm-

melserna självständiga i förhållande till rättegångsbalkens jävsregler.

Själva begreppet jäv utmönstras ur lagen. Förslaget innehåller vidare

särskilda regler för prövning av jäv under skiljeförfarandet. Tingsrätten

föreslås få en allmän skyldighet att utse skiljeman om parterna har träffat

ett avtal om det.

I propositionen föreslås regler för hur en begäran om skiljedom skall

gå till och vad den skall innehålla. Parterna föreslås få vidsträckta

möjligheter att ändra och komplettera sin talan inom ramen för

skiljeavtalet. Möjligheterna till vad som vid domstol betecknas som

genkäromål regleras. Enligt förslaget skall en part ha rätt till en muntlig

förhandling, om han begär det. Parterna skall vidare bestämma platsen

för förfarandet och svara för bevisningen. I anslutning till reglerna om

bevisupptagning inför tingsrätt föreslås ett förstärkt sekretesskydd för

uppgifter som framkommer i sådana sammanhang.

Den legala tidsfristen om sex månader, inom vilken en skiljedom skall

meddelas, slopas. Skiljemännen ges möjlighet att rätta, tolka och

komplettera en skiljedom.

Den nuvarande uppdelningen mellan fel som, utan att särskild talan

behöver föras, innebär att en skiljedom är helt eller delvis ogiltig och

sådana fel som innebär att skiljedomen kan upphävas på talan av part,

behålls i den nya lagen. En skiljedom skall vara ogiltig om den omfattar

en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän, om den inte

uppfyller kraven på skriftlighet och undertecknande eller om den är

uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen i Sverige. De

föreslagna klandergrunderna motsvarar i stort klandergrunderna i

skiljemannalagen. Det föreslås dock att brister i skiljeavtalets giltighet

skall hänföras till klandergrunderna.

Domstol ges möjlighet att vilandeförklara ett mål vid rätten för att ge

skiljemännen tillfälle att återuppta förfarandet eller vidta någon annan

åtgärd som enligt deras mening undanröjer grunden för ogiltighet eller

upphävande. Vidare föreslås en möjlighet för parterna att utesluta eller

begränsa tillämpligheten av den svenska lagens grunder för upphävande

av en skiljedom, s.k. undantagsavtal. En förutsättning härför är att båda

parterna saknar anknytning till Sverige.

I propositionen föreslås nya forum- och instansordningsregler. En talan

om ogiltighet eller klander av en skiljedom skall enligt förslaget tas upp

av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum.

Hovrättens avgörande skall inte kunna överklagas. Hovrätten skall dock i

fall av prejudikatintresse kunna tillåta att avgörandet överklagas, s.k.

ventil.

Reglerna om verkställighet av en svensk skiljedom renodlas. Krono-

fogdemyndigheten skall inte längre pröva om en skiljedom kan hävas

efter klander. Om kronofogdemyndigheten finner anledning att anta att

en skiljedom är ogiltig skall myndigheten förelägga sökanden att väcka

talan vid domstol om skiljedomens giltighet. Kronofogdemyndigheten

skall i dessa fall verkställa skiljedomen enligt de regler som gäller för

underrättsdomar som inte vunnit laga kraft.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 april 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 7

2 Lagtext 8

2.1 Förslag till lag om skiljeförfarande 8

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 21

2.3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken 22

2.4 Förslag till lag om ändring i jordabalken 26

2.5 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen

 (1975:1385) 28

2.6 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 29

2.7 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) 30

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning 31

3 Ärendet och dess beredning 32

4 Bakgrund och utgångspunkter 33

4.1 Översikt över svensk skiljedomsrätt 33

4.1.1 Kort historik över lagstiftningen 33

4.1.2 Skiljemannalagens struktur och bakomliggande

principer 34

4.1.3 Skiljedomsinstitut 35

4.1.4 Skiljeförfarandets omfattning 36

4.1.5 Annan lagstiftning i huvuddrag 37

4.2 Skiljedomsrätten i ett internationellt perspektiv 37

4.3 Utgångspunkter för ny lagstiftning 40

4.3.1 Skiljeförfarandets funktion 40

4.3.2 Behovet av en rättslig reglering av

skiljeförfarandet 41

4.3.3 Reformbehov och allmän inriktning 43

4.3.4 Lagstiftning för nationella och internationella

tvister 44

5 Skiljeavtalet 48

5.1 Inledning 48

5.2 Skiljedomsmässighet 48

5.2.1 Dispositiva tvistemål 48

5.2.2 Skydd för ekonomiskt svaga parter 50

5.2.3 Särskilt om konkurrensrätten 54

5.3 Faktiska förhållanden och komplettering 60

5.4 Testamenten och bolagsordningar m.m. 63

5.5 Partssuccession 64

5.6 Skiljeavtalets form 67

5.7 Rättegångshinder m.m. 68

5.8 Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder 72

5.9 Särskiljbarhet och behörighetskompetens 75

6 Skiljemännen jävsfrågor 78

6.1 Gällande rätt 78

6.1.1 Jävsgrunderna 78

6.1.2 Prövningen av jäv 80

6.2 Överväganden 80

6.2.1 Allmänna behörighetsgrunder 80

6.2.2 Krav på opartiskhet 82

6.2.3 Prövning av jävsinvändning under förfarande 85

7 Skiljemännen, övriga frågor 90

7.1 Utgångspunkter partsautonomin 90

7.2 Antalet skiljemän 91

7.3 Utseende av skiljemän 91

7.4 Skiljemans avgång 93

7.5 Förfarandet i tingsrätten 96

7.6 Skiljeförfarande med fler än två parter 97

7.7 Skiljemannauppdragets upphörande 99

8 Förfarandet 100

8.1 Begäran om skiljeförfarande 100

8.2 Rättegång som hinder för skiljeförfarande 104

8.3 Genkäromål, kvittning och ändring av talan 105

8.4 Procedurregler 109

8.4.1 Gällande rätt 109

8.4.2 Skiljemännens handläggning m.m 110

8.5 Platsen för förfarandet 113

8.6 Bevisning 114

8.7 Materiell processledning 120

9 Avgörandet 122

9.1 Rättsliga premisser för tvistens avgörande 122

9.2 Begreppen skiljedom och beslut 123

9.3 Frist för meddelande av skiljedom 124

9.4 Omröstningsregler 127

9.5 Rätten till dom vid återkallelse 129

9.6 Deldom och mellandom 130

9.7 Stadfästning av förlikning 132

9.8 Skiljedomens utformning och innehåll 133

9.9 Rättelse, tolkning och komplettering 135

10 Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom 138

10.1 Uppdelningen mellan ogiltighet och klander 138

10.2 Skiljedomens ogiltighet 140

10.3 Klander av skiljedom 143

10.3.1 Gällande rätt 143

10.3.2 Överväganden 144

10.4 Resningsgrunder för upphävande av skiljedom 150

10.5 Skiljemännens möjligheter att åtgärda påstådda brister 152

10.6 Prövning av skiljedomar om avvisning eller avskrivning 154

10.7 Undantagsavtal 155

11 Skiljedomskostnader 159

11.1 Ersättningen till skiljemännen 159

11.1.1 Gällande rätt 159

11.1.2 Överväganden 160

11.2 Fördelning av kostnader m.m. 166

11.3 Domstolsprövning av kostnaderna 167

12 Domstolsfrågor och talefrister 169

12.1 Forum- och handläggningsfrågor, instansordningen 169

12.1.1 Gällande rätt 169

12.1.2 Överväganden 171

12.2 Preklusionfrister 176

13 Verkställighet av svensk skiljedom 177

13.1 Svensk eller utländsk skiljedom 177

13.2 Förfarandet 178

13.2.1 Gällande rätt 178

13.2.2 Överväganden 180

13.3 Säkerhetsåtgärder 185

14 Internationella förhållanden 186

14.1 Inledning 186

14.2 Svensk domsrätt 187

14.3 När får skiljeförfarande äga rum i Sverige? 188

14.4 På skiljeavtalet tillämplig lag m.m. 190

14.5 Internationella skiljeavtal som rättegångshinder 195

14.6 Bevisupptagning vid skiljeförfaranden utom riket m.m 197

15 Verkställighet av utländsk skiljedom 198

15.1 Utländsk skiljedom 198

15.2 Ansökan om verkställighet 199

15.3 Prövning av ansökan om verkställighet 199

15.3.1 Skiljedomen skall vara bindande för

 parterna 200

15.3.2 Utan verkan-rekvisitet 201

15.3.3 Uppdragsöverskridande 201

15.3.4 Uppskov 202

15.4 Förfarandet 203

15.5 Säkerhetsåtgärder 204

15.6 Deldomar 205

16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 206

16.1 Lagen om skiljeförfarande 206

16.2 Utsökningsbalken 208

17 Följdändringar m.m. 209

17.1 Allmänt 209

17.2 Jordabalken 210

17.3 Konkurslagen 210

18 Ekonomiska konsekvenser 211

19 Författningskommentar 212

19.1 Förslaget till lag om skiljeförfarande 212

19.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 248

19.3 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken 249

19.4 Förslaget till lag om ändring i jordabalken 251

19.5 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385) 252

19.6 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 252

19.7 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) 253

19.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning 253

Bilaga 1 Betänkandets lagförslag 255

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

Skiljedomsutredningens delbetänkande Ny lag om

skiljeförfarande (SOU 1994:81) 277

Bilaga 3 Förteckning över utländska experter som har yttrat sig över

Skiljedomsutredningens förslag till ny lag om skiljeförfarande

(The Draft New Swedish Arbitration Act) 278

Bilaga 4 Slutbetänkandets lagförslag 279

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

Skiljedomsutredningens slutbetänkande Näringslivets

tvistlösning (SOU 1995:65) 285

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 286

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 309

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 november

 1998 317

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om skiljeförfarande,

2. lag om ändring i rättegångsbalken,

3. lag om ändring i utsökningsbalken,

4. lag om ändring i jordabalken,

5. lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385),

6. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

7. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

8. lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande

 och handräckning.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om skiljeförfarande

Härigenom föreskrivs följande.

Skiljeavtalet

1 § Tvister i frågor som parterna kan träffa förlikning om får genom avtal

lämnas till avgörande av en eller flera skiljemän. Ett sådant avtal kan

avse framtida tvister om ett rättsförhållande som är angivet i avtalet.

Tvisten får avse förekomsten av en viss omständighet.

Parterna får låta skiljemännen komplettera avtal utöver vad som följer

av tolkning av avtal.

Skiljemän får pröva konkurrensrättens civilrättsliga verkningar mellan

parterna.

2 § Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta

hindrar inte en domstol från att på begäran av en part pröva frågan.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens

avgörande.

Även om skiljemännen i ett beslut under förfarandet funnit att de är

behöriga att avgöra tvisten är deras beslut inte bindande. I fråga om talan

mot en skiljedom som innefattar ett avgörande om behörigheten gäller

bestämmelserna i 34 och 36 §§.

3 § När giltigheten av ett skiljeavtal som utgör en del av ett annat avtal

skall bedömas vid prövningen av skiljemännens behörighet, skall

skiljeavtalet anses som ett särskilt avtal.

4 § En domstol får inte mot en parts bestridande pröva en fråga som

enligt ett skiljeavtal skall prövas av skiljemän.

En invändning om skiljeavtal skall framställas första gången en part

skall föra talan i saken vid rätten. Invändningar som framställs senare är

utan verkan om inte parten har haft laga förfall och framställt

invändningen så snart förfallet upphörde. En invändning om skiljeavtal

skall beaktas även om den part som gör invändningen låtit en fråga som

omfattas av skiljeavtalet prövas av kronofogdemyndighet i ett mål om

betalningsföreläggande eller handräckning.

Under tiden tvisten behandlas av skiljemän eller innan dess får en

domstol oberoende av skiljeavtalet meddela sådana beslut om

säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela.

5 § En part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som hinder för

rättegång, om parten

1. har bestritt en begäran om skiljedom,

2. låter bli att i rätt tid utse skiljeman, eller

3. inte i rätt tid ställer sin andel av begärd säkerhet för ersättningen till

skiljemännen.

6 § Rör en tvist mellan en näringsidkare och en konsument en vara, en

tjänst eller någon annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen

enskilt bruk, får ett skiljeavtal inte göras gällande, om det träffats innan

tvisten uppstod. Dock gäller sådana avtal i hyres- eller arrende-

förhållanden, om genom dem en hyres- eller arrendenämnd utsetts till

skiljenämnd och något annat inte följer av bestämmelserna i 8 kap. 28 §

eller 12 kap. 66 § jordabalken.

Första stycket gäller inte om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare om försäkring som grundas på kollektivavtal eller

som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen.

Första stycket gäller inte heller om annat följer av Sveriges inter-

nationella förpliktelser.

Skiljemännen

7 § Var och en som råder över sig själv och sin egendom kan vara

skiljeman.

8 § En skiljeman skall vara opartisk.

En skiljeman skall på yrkande av en part skiljas från sitt uppdrag, om

det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för skilje-

mannens opartiskhet. En sådan omständighet skall alltid anses föreligga

1. om skiljemannen själv eller någon närstående till skiljemannen är

part eller annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens

utgång,

2. om skiljemannen eller någon närstående till skiljemannen är ledamot

av styrelsen för ett bolag eller någon annan sammanslutning som är part

eller annars är ställföreträdare för en part eller för någon annan som kan

vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång,

3. om skiljemannen som sakkunnig eller annars har tagit ställning i

tvisten eller hjälpt en part att förbereda eller utföra sin talan i tvisten,

eller

4. om skiljemannen har mottagit eller förbehållit sig ersättning i strid

med 39 § andra stycket.

9 § Den som ombeds att åta sig ett uppdrag som skiljeman skall genast

uppge alla omständigheter som enligt 7 eller 8 § kan tänkas hindra den

vidtalade från att vara skiljeman. En skiljeman skall upplysa parterna och

övriga skiljemän om sådana omständigheter så snart alla skiljemän har

utsetts och därefter under skiljeförfarandet så snart skiljemannen har fått

kännedom om någon ny omständighet.

10 § Ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag på

grund av en omständighet som anges i 8 § skall framställas inom femton

dagar från det att parten fick kännedom såväl om att skiljemannen har

utsetts som om omständigheten. Yrkandet prövas av skiljemännen, om

parterna inte har bestämt att det skall prövas av någon annan.

Bifalls yrkandet får beslutet inte angripas.

En part som är missnöjd med ett beslut genom vilket ett yrkande

ogillats eller avvisats som för sent framställt, får hos tingsrätten ansöka

om att skiljemannen skall skiljas från uppdraget. Ansökan skall göras

inom trettio dagar från den dag då parten fick del av beslutet.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på tingsrättens

avgörande.

11 § Parterna får bestämma att ett yrkande som anges i 10 § första

stycket skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

12 § Parterna får bestämma hur många skiljemännen skall vara och hur

de skall utses.

Om parterna inte har bestämt något annat gäller 13 16 §§.

Tingsrätten skall utse skiljemän även i andra fall än som anges i 14

17 §§, om parterna har bestämt det och någon av parterna ansöker om

det.

13 § Skiljemännen skall vara tre. Vardera parten väljer en skiljeman och

de valda utser den tredje.

14 § Skall parterna var för sig välja skiljeman och har den ena parten i en

begäran om skiljedom enligt 19 § underrättat motparten om sitt val av

skiljeman, är motparten skyldig att inom trettio dagar från mottagandet

av underrättelsen skriftligen underrätta den första parten om sitt val av

skiljeman.

En part som på detta sätt har underrättat motparten om sitt val av

skiljeman får inte utan motpartens samtycke återkalla valet.

Låter motparten bli att utse skiljeman inom den angivna tiden, skall

tingsrätten på ansökan av den första parten utse skiljeman.

15 § Skall en skiljeman utses av andra skiljemän men låter de bli att göra

det inom trettio dagar från det att den sista av dem blev vald, skall

tingsrätten på ansökan av en part utse skiljemannen.

Skall en skiljeman utses av någon annan än en part eller skiljemän,

men görs inte det inom trettio dagar från det att en part som önskar att

skiljeman utses uppmanat den som skall utse skiljeman att göra det, skall

tingsrätten på ansökan av en part utse skiljemannen. Detsamma gäller,

om en skiljeman skall utses av parterna gemensamt men de inte har enats

inom trettio dagar från det att frågan väckts genom att den ena parten

mottagit en underrättelse från motparten.

16 § Om en skiljeman avgår eller skiljs från uppdraget, skall tingsrätten

på ansökan av en part utse en ny skiljeman. Om skiljemannen inte kan

fullgöra uppdraget på grund av omständigheter som uppkommit efter

valet, skall i stället den som ursprungligen haft att göra valet utse en ny

skiljeman. Vid detta val tillämpas 14 och 15 §§. Tiden för att utse en ny

skiljeman är även för den part som begärt skiljedomen trettio dagar och

räknas för alla från det att den som skall utse skiljemannen har fått

kännedom om det.

17 § Har en skiljeman försenat förfarandet skall tingsrätten på ansökan

av en part skilja skiljemannen från uppdraget och utse en annan

skiljeman. Parterna får bestämma att en sådan begäran i stället skall

prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

18 § När en part har ansökt om att tingsrätten skall utse en skiljeman

enligt 12 § tredje stycket eller 14 17 §§ får domstolen endast om det är

uppenbart avslå ansökan på den grunden att lagliga förutsättningar för

skiljeförfarande saknas.

Förfarandet

19 § Har parterna inte bestämt något annat inleds skiljeförfarandet när en

part tar emot en begäran om skiljedom enligt andra stycket.

En begäran om skiljedom skall vara skriftlig och innehålla

1. en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom,

2. uppgift om den fråga som omfattas av skiljeavtalet och som

skiljemännen skall pröva, och

3. uppgift om partens val när parten skall utse skiljeman.

20 § Är skiljemännen flera skall en av dem utses till ordförande. Har

parterna eller skiljemännen inte bestämt annat, skall den skiljeman vara

ordförande som de andra skiljemännen eller, i deras ställe, tingsrätten har

utsett.

21 § Skiljemännen skall handlägga tvisten opartiskt, ändamålsenligt och

snabbt. De skall därvid följa vad parterna har bestämt, om det inte finns

något hinder mot det.

22 § Parterna bestämmer platsen för förfarandet. Annars bestämmer

skiljemännen platsen för förfarandet.

Skiljemännen får hålla sammanträde på annan plats i Sverige eller

utomlands om inte parterna har bestämt något annat.

23 § Den part som begär skiljedom skall inom den tid som skiljemännen

bestämmer ange sina yrkanden i den fråga som har uppgetts i begäran om

skiljedom och de omständigheter som parten åberopar till stöd för dem.

Motparten skall därefter inom den tid som skiljemännen bestämmer ange

sin inställning till yrkandena och de omständigheter som motparten

åberopar till stöd för den.

Den part som begär skiljedom får framställa nya yrkanden och

motparten egna yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och

skiljemännen inte med hänsyn till den tidpunkt då de framställs eller

andra omständigheter anser det olämpligt att de prövas. Under samma

förutsättningar får var och en av parterna under skiljeförfarandet ändra

eller komplettera tidigare framställda yrkanden och åberopa nya

omständigheter till stöd för sin talan.

Första och andra styckena gäller inte om parterna har bestämt något

annat.

24 § Skiljemännen skall ge parterna tillfälle att i all behövlig omfattning

utföra sin talan skriftligt eller muntligt. Inför avgörandet av en till

skiljemännen överlämnad fråga skall muntlig förhandling hållas, om en

part begär det och parterna inte har bestämt något annat.

En part skall ges möjlighet att ta del av alla handlingar och allt annat

material som rör tvisten och som tillförs skiljemännen från motparten

eller någon annan.

Om en part utan giltigt skäl uteblir från en förhandling eller låter bli att

i något annat hänseende iaktta ett föreläggande av skiljemännen, är detta

inte hinder mot att handläggningen fortsätter och att tvisten avgörs på det

material som finns.

25 § Parterna skall svara för bevisningen. Skiljemännen får dock utse

sakkunniga, om inte båda parterna motsätter sig detta.

Skiljemännen får avvisa erbjuden bevisning, om den uppenbart saknar

betydelse i tvisten eller om det är motiverat med hänsyn till den tidpunkt

då bevisningen åberopas.

Skiljemännen får inte ta upp ed eller sanningsförsäkran. De får inte

heller förelägga vite eller annars använda tvångsmedel för att skaffa in

begärd bevisning.

Om inte parterna har överenskommit något annat får skiljemännen på

begäran av en part bestämma att motparten under förfarandets gång skall

vidta en viss åtgärd för att säkerställa det anspråk som skall prövas av

skiljemännen. Skiljemännen får föreskriva att den part som begär

åtgärden skall ställa skälig säkerhet för den skada som kan tillfogas

motparten genom åtgärden.

26 § Om en part vill att ett vittne eller en sakkunnig skall höras under ed

eller en part höras under sanningsförsäkran, får parten efter tillstånd av

skiljemännen göra ansökan om det hos tingsrätten. Detsamma gäller om

en part vill att det skall föreläggas en part eller någon annan att som bevis

tillhandahålla en skriftlig handling eller ett föremål. Anser skiljemännen

att åtgärden är befogad med hänsyn till utredningen, skall de lämna

tillstånd till ansökan. Finns det lagliga förutsättningar för åtgärden, skall

tingsrätten bifalla ansökan.

Reglerna i rättegångsbalken tillämpas i fråga om en åtgärd som avses i

första stycket. Skiljemännen skall kallas till ett förhör med ett vittne, en

sakkunnig eller en part och ges tillfälle att ställa frågor. Om en skiljeman

uteblir från förhöret utgör detta inte hinder för att förhöret genomförs.

Skiljedomen

27 § De frågor som har lämnats till skiljemännen avgörs genom

skiljedom. Avslutar skiljemännen skiljeförfarandet utan att avgöra dessa

frågor sker det också genom skiljedom.

Om parterna förliks får skiljemännen på deras begäran stadfästa

förlikningen i en skiljedom.

Andra avgöranden, som inte tas in i en skiljedom, betecknas beslut.

Skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har meddelat slutlig

skiljedom, om inte annat följer av 32 eller 35 §.

28 § Återkallar ena parten ett yrkande skall skiljemännen avskriva tvisten

i denna del om inte motparten begär att skiljemännen skall pröva

yrkandet.

29 § En del av tvisten eller en viss fråga av betydelse för tvistens

bedömning får avgöras genom särskild skiljedom, om inte båda parterna

motsätter sig det. En fordran som åberopas till kvittning skall dock

prövas i samma skiljedom som huvudfordringen.

Har en part helt eller delvis medgett ett yrkande får särskild skiljedom

meddelas över det som har medgetts.

30 § Om en skiljeman utan giltigt skäl låter bli att delta i skiljenämndens

prövning av en fråga, är detta inte något hinder mot att övriga skiljemän

avgör frågan.

Har parterna inte bestämt något annat, skall som skiljenämndens

mening gälla den mening som flertalet av de skiljemän som deltar i

avgörandet enas om. Uppnås inte majoritet för någon mening, skall den

mening gälla som ordföranden företräder.

31 § En skiljedom skall vara skriftlig och undertecknas av skiljemännen.

Det är tillräckligt att domen är undertecknad av flertalet skiljemän om

orsaken till att inte samtliga skiljemän undertecknat skiljedomen är

angiven i denna. Parterna får bestämma att skiljenämndens ordförande

ensam undertecknar skiljedomen.

I skiljedomen skall dagen för dess meddelande och platsen för skilje-

förfarandet anges.

Skiljedomen skall genast tillställas parterna.

32 § Om skiljemännen finner att en skiljedom innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av skiljemännens eller någon annans skrivfel, räknefel

eller liknande förbiseende eller om skiljemännen av förbiseende inte har

avgjort en fråga som skulle ha behandlats i skiljedomen, får de inom

trettio dagar från dagen för skiljedomens meddelande besluta om rättelse

eller komplettera domen. De får också rätta eller komplettera en

skiljedom eller tolka domslutet i en skiljedom om någon av parterna

begär det inom trettio dagar från det att parten har fått del av domen.

Om skiljemännen på någon av parternas begäran beslutar om rättelse

eller om tolkning av domslutet i en skiljedom, skall det ske inom trettio

dagar från det att skiljemännen tog emot en parts begäran om det. Om

skiljemännen beslutar att komplettera domen, skall det ske inom sextio

dagar.

Innan skiljemännen fattar ett beslut enligt denna paragraf, bör parterna

ges tillfälle att yttra sig över åtgärden.

Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom

33 § En skiljedom är ogiltig

1. om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte

får avgöras av skiljemän,

2. om skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är

uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i Sverige, eller

3. om skiljedomen inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första stycket.

Ogiltigheten kan gälla en viss del av skiljedomen.

34 § En skiljedom som inte kan angripas enligt 36 § skall efter klander

helt eller delvis upphävas på talan av en part

1. om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna,

2. om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som

parterna bestämt eller om de annars har överskridit sitt uppdrag,

3. om skiljeförfarande enligt 47 § inte borde ha ägt rum i Sverige,

4. om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskommelse

eller denna lag,

5. om en skiljeman på grund av någon omständighet som anges i 7

eller 8 § har varit obehörig, eller

6. om det annars, utan partens vållande, i handläggningen har före-

kommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången.

En part har inte rätt att åberopa en omständighet som han genom att

delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått

från att göra gällande. Enbart genom att parten har utsett skiljeman skall

han inte anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den

hänskjutna frågan. Att en part kan ha förlorat rätten enligt första stycket 5

att åberopa en omständighet som anges i 8 § följer av 10 och 11 §§.

Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten fick del av

skiljedomen eller, om rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 §

har ägt rum, inom tre månader från den dag då parten fick del av

skiljedomen i dess slutliga lydelse. En part får efter fristens utgång inte

åberopa en ny klandergrund till stöd för sin talan.

35 § En domstol får under viss tid skjuta upp ett mål om en skiljedoms

ogiltighet eller om upphävande av en skiljedom för att ge skiljemännen

tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som

enligt skiljemännens mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller

upphävandet,

1. om domstolen har funnit att talan i målet skall bifallas och ena

parten har begärt uppskov, eller

2. om båda parter har begärt uppskov.

Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får en part inom den tid som

domstolen bestämmer utan stämningsansökan klandra skiljedomen i den

mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av en ändring av

den första skiljedomen.

Fortsatt huvudförhandling får oberoende av 43 kap. 11 § andra stycket

rättegångsbalken hållas även om uppskovstiden uppgår till mer än

femton dagar.

36 § En skiljedom som innebär att skiljemännen avslutat förfarandet utan

att pröva de frågor som lämnats till avgörande av dem får helt eller delvis

ändras på talan av en part. Talan skall väckas inom tre månader från den

dag då parten fick del av domen eller, om rättelse, komplettering eller

tolkning enligt 32 § har ägt rum, inom tre månader från den dag då parten

fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Skiljedomen skall

innehålla en tydlig hänvisning om vad en part som vill angripa domen

skall göra.

En talan enligt första stycket som enbart rör en fråga som avses i 42 §

är tillåten om skiljedomen innebär att skiljemännen har ansett sig vara

obehöriga att pröva tvisten. Om skiljedomen innebär något annat, får en

part som vill angripa beslutet klandra skiljedomen enligt bestämmelserna

i 34 §.

Skiljedomskostnaderna

37 § Parterna skall solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen

för arbete och utlägg. Har skiljemännen i skiljedomen förklarat att de är

obehöriga att pröva tvisten, är dock den part som inte begärde skiljedom

betalningsansvarig endast i den mån det föranleds av särskilda

omständigheter.

Skiljemännen får i en slutlig skiljedom förplikta parterna att betala

ersättningen till dem samt ränta från den dag som infaller en månad efter

den dag då skiljedomen meddelades. Ersättningen skall anges särskilt för

varje skiljeman.

38 § Skiljemännen får begära säkerhet för ersättningen. De får fastställa

särskilda säkerheter för skilda yrkanden. Har en part inte inom den tid

som skiljemännen bestämt ställt sin andel av begärd säkerhet, får

motparten ställa hela säkerheten. Ställs inte begärd säkerhet, får

skiljemännen helt eller delvis avsluta förfarandet.

Skiljemännen får under förfarandet besluta att ta säkerheten i anspråk

för att täcka utlägg. Sedan skiljemännens ersättning har bestämts i en

slutlig skiljedom och domen i den delen har blivit verkställbar, får

skiljemännen tillgodogöra sig betalning ur säkerheten, om parterna inte

fullgör sin betalningsskyldighet enligt domen. Säkerhetsrätten omfattar

även egendomens avkastning.

39 § Bestämmelserna i 37 och 38 §§ gäller inte om något annat har

bestämts av parterna gemensamt på ett sätt som är bindande för

skiljemännen.

Avtal om ersättningen till skiljemännen som inte träffas med parterna

gemensamt är ogiltiga. Har ena parten ställt hela säkerheten, får parten

dock ensam medge att skiljemännen tar säkerheten i anspråk för att täcka

ersättning för utfört arbete.

40 § Skiljemännen får inte hålla inne skiljedomen i avvaktan på att

ersättningen till dem betalas.

41 § En part eller en skiljeman får hos tingsrätten föra talan mot

skiljedomen om ersättning till skiljemännen. Talan skall väckas av en

part inom tre månader från den dag då parten fick del av domen och av

en skiljeman inom samma tid från skiljedomens meddelande. Har

rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § ägt rum, skall talan

väckas av en part inom tre månader från den dag då parten fick del av

skiljedomen i dess slutliga lydelse och av en skiljeman inom samma tid

från den dag då skiljedomen fick sin slutliga lydelse. Skiljedomen skall

innehålla en tydlig hänvisning om vad en part som vill föra talan mot

domen i denna del skall göra.

Dom, varigenom ersättningen till en skiljeman sätts ned, gäller även

för den part som inte fört talan.

42 § Om inte parterna har överenskommit något annat, får skiljemännen

på begäran av en part förplikta motparten att betala ersättning för partens

kostnader och bestämma hur ersättningen till skiljemännen slutligt skall

fördelas mellan parterna. Skiljemännens förordnande får även omfatta

ränta, om parten har yrkat det.

Forumfrågor och talefrister

43 § Talan mot en skiljedom enligt 33, 34 och 36 §§ tas upp av hovrätten

inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Är platsen för skilje-

förfarandet inte angiven i skiljedomen får talan väckas hos Svea hovrätt.

Hovrättens avgörande får inte överklagas. Hovrätten får dock tillåta att

avgörandet överklagas, om det är av vikt för ledning av rättstillämp-

ningen att överklagandet prövas av Högsta domstolen.

Talan beträffande ersättningen till en skiljeman tas upp av tingsrätten

på platsen för skiljeförfarandet. Är platsen för skiljeförfarandet inte

angiven i skiljedomen får talan väckas hos Stockholms tingsrätt.

44 § Ansökningsärenden om att utse en skiljeman eller att skilja en

skiljeman från uppdraget tas upp av tingsrätten i den ort där någon av

parterna har sitt hemvist eller av tingsrätten på platsen för skilje-

förfarandet. Ansökan får även tas upp av Stockholms tingsrätt. Motparten

skall om möjligt ges tillfälle att yttra sig innan ansökan bifalls. Avser

ansökan en skiljemans skiljande från uppdraget bör även skiljemannen

höras.

Ansökan om bevisupptagning enligt 26 § tas upp av den tingsrätt som

skiljemännen har bestämt. Saknas ett sådant beslut tas ansökan upp av

Stockholms tingsrätt.

Har tingsrätten bifallit en ansökan om att utse en skiljeman eller att

skilja en skiljeman från uppdraget, får beslutet inte överklagas. Inte heller

annars får tingsrättens avgörande enligt 10 § tredje stycket överklagas.

45 § Skall enligt lag eller avtal en parts talan väckas inom viss tid men

omfattas talan av ett skiljeavtal, skall parten inom den angivna tiden

begära skiljedom enligt 19 §.

Har skiljedom begärts i rätt tid men avslutas skiljeförfarandet utan att

den fråga som lämnats till skiljemännen rättskraftigt avgörs och beror

detta inte på partens vållande, skall talan anses väckt i rätt tid, om parten

begär skiljedom eller väcker talan vid domstol inom trettio dagar från

den dag då parten fick del av skiljedomen eller, om skiljedomen blivit

upphävd eller förklarad ogiltig eller talan mot skiljedomen enligt 36 §

lämnats utan bifall, från det att domen härom vunnit laga kraft.

Internationella förhållanden

46 § Denna lag tillämpas på skiljeförfaranden som äger rum i Sverige

även om tvisten har internationell anknytning.

47 § Ett skiljeförfarande enligt denna lag får inledas i Sverige, om

skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum i Sverige eller

skiljemännen eller ett skiljedomsinstitut i enlighet med avtalet har

bestämt att förfarandet skall äga rum i Sverige eller motparten annars

samtycker till det.

Ett skiljeförfarande enligt denna lag får också inledas i Sverige mot en

part som har hemvist här eller annars skulle kunna sökas i tvisten vid

svensk domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga

rum utomlands.

I andra fall får skiljeförfaranden enligt denna lag inte äga rum i

Sverige.

48 § Har ett skiljeavtal internationell anknytning, skall den lag som

parterna kommit överens om tillämpas på avtalet. Har parterna inte

träffat någon sådan överenskommelse tillämpas lagen i det land där

förfarandet med stöd av parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum.

Första stycket tillämpas inte på frågan, huruvida en part var behörig att

ingå skiljeavtalet eller var behörigen företrädd.

49 § Skall utländsk rätt tillämpas på skiljeavtalet gäller 4 § beträffande en

fråga som omfattas av avtalet, utom när

1. avtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt, utan verkan eller ogenom-

förbart, eller

2. tvisten enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän.

Att en domstol utan hinder av skiljeavtalet kan meddela sådana beslut

om säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela

framgår av 4 § tredje stycket.

50 § Vad som sägs i 26 och 44 §§ om bevisupptagning under skilje-

förfarande i Sverige gäller även beträffande skiljeförfaranden som äger

rum utomlands, om förfarandet grundar sig på ett skiljeavtal och den

fråga som lämnats till skiljemännen enligt svensk lag får avgöras av

skiljemän.

51 § Har inte någon av parterna hemvist eller driftställe i Sverige, får de i

ett kommersiellt förhållande genom en uttrycklig skriftlig överens-

kommelse utesluta eller begränsa tillämpligheten av de grunder för

upphävande av en skiljedom som anges i 34 §.

En skiljedom som omfattas av en sådan överenskommelse erkänns och

verkställs i Sverige enligt de regler som gäller för en utländsk skiljedom.

Erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom m.m.

52 § En skiljedom som meddelas utomlands anses som utländsk.

Vid tillämpning av denna lag anses en skiljedom vara meddelad i det

land där platsen för förfarandet är belägen.

53 § En utländsk skiljedom som grundar sig på ett skiljeavtal erkänns

och verkställs i Sverige, om inte annat följer av 54 60 §§.

54 § En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte i Sverige, om den

part mot vilken skiljedomen åberopas visar

1. att parterna enligt tillämplig lag saknade behörighet att ingå

skiljeavtalet eller inte var behörigen företrädda eller att skiljeavtalet är

ogiltigt enligt den lag som enligt parternas överenskommelse skall

tillämpas eller, i avsaknad av varje anvisning i sådant hänseende, enligt

lagen i det land där skiljedomen har meddelats,

2. att den part, mot vilken skiljedomen åberopas, inte i vederbörlig

ordning har underrättats om tillsättandet av skiljeman eller om skilje-

förfarandet eller av annan orsak inte varit i stånd att utföra sin talan,

3. att skiljedomen behandlar en tvist som inte avsetts med eller

omfattas av parternas begäran om skiljedom, eller att skiljedomen

innehåller beslut i en fråga som faller utanför skiljeavtalet, dock skall,

om beslut i en fråga som omfattas av uppdraget kan skiljas från beslut

som faller utanför uppdraget, den del av skiljedomen som omfattas av

uppdraget erkännas och verkställas,

4. att skiljenämndens tillsättande eller dess sammansättning eller

skiljeförfarandet strider mot vad parterna avtalat eller, om avtal om detta

saknas, mot lagen i det land där förfarandet har ägt rum, eller

5. att skiljedomen ännu inte blivit bindande för parterna eller att den

undanröjts eller dess verkställighet skjutits upp av behörig myndighet i

det land där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats.

55 § En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte heller, om

domstolen finner

1. att skiljedomen innefattar prövning av en fråga, som enligt svensk

lag inte får avgöras av skiljemän, eller

2. att det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för

rättsordningen i Sverige att erkänna eller verkställa skiljedomen.

56 § Ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom görs hos Svea

hovrätt.

Till ansökan skall skiljedomen fogas i original eller styrkt kopia. Om

hovrätten inte bestämmer annat skall även en styrkt översättning av hela

domen till svenska språket ges in.

57 § Ansökan om verkställighet får inte bifallas utan att motparten har

getts tillfälle att yttra sig.

58 § Invänder motparten att skiljeavtal inte träffats, skall sökanden ge in

skiljeavtalet i original eller styrkt kopia samt, om hovrätten inte

bestämmer annat, styrkt översättning till svenska språket, eller på annat

sätt visa att skiljeavtal ingåtts.

Invänder motparten att framställning gjorts om undanröjande av

skiljedomen eller om uppskov med dess verkställighet hos myndighet

som avses i 54 § 5, får hovrätten skjuta upp avgörandet samt, om

sökanden begär det, ålägga motparten att ställa skälig säkerhet vid

påföljd att beslut om verkställighet annars kan komma att meddelas.

59 § Bifaller hovrätten ansökan, verkställs skiljedomen som en svensk

domstols lagakraftägande dom, om inte Högsta domstolen efter

överklagande av hovrättens beslut bestämmer något annat.

60 § Har en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken beviljats,

skall vid tillämpning av 7 § samma kapitel med talans väckande

jämställas en begäran om skiljedom utomlands som kan leda till en

skiljedom som erkänns och kan verkställas här.

Sedan ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom gjorts

ankommer det på hovrätten att pröva en begäran om säkerhetsåtgärd eller

om upphävande av ett sådant beslut.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999, då lagen (1929:145) om

skiljemän och lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar

upphör att gälla.

2. Den äldre lagen tillämpas om skiljeförfarandet har inletts före

ikraftträdandet eller, såvitt angår verkställighet av en utländsk skiljedom,

om ansökan om verkställighet har gjorts före ikraftträdandet.

3. Har ett skiljeavtal slutits före ikraftträdandet, gäller 18 § andra

stycket, 21 § första stycket 1 och 26 § andra och tredje styckena lagen

(1929:145) om skiljemän fortfarande, såvitt avser tid för meddelande av

skiljedom, i förfaranden som har inletts inom två år från den nya lagens

ikraftträdande.

4. Parterna kan i fall som anges i 2 och 3 bestämma att endast den nya

lagen skall gälla.

5. Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till lagen

(1929:145) om skiljemän, tillämpas i stället den nya lagen.

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 10 kap. 18 § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 10 kap. 17 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

17 a §

I lagen (1999:000) om

skiljeförfarande finns särskilda

bestämmelser om hinder mot rätte-

gång. Dessa skall beaktas endast

efter invändning av en part.

18 §

Är rätten av annan grund än i

17 § sägs obehörig att upptaga

tvist, som där väckes, skall tvisten

dock anses väckt vid rätt domstol,

om ej svaranden i rätt tid gjort

invändning om domstolens be-

hörighet eller uteblivit från första

inställelsen eller, då förberedelsen

är skriftlig, underlåtit att inkomma

med svaromål. Har svaranden

uteblivit eller underlåtit att in-

komma med svaromål, skall

kärandens uppgift om de om-

ständigheter, som betinga dom-

stolens behörighet, tagas för god,

om svaranden erhållit del därav

och anledning ej förekommer, att

den är oriktig.

Är rätten av annan grund än i

17 eller 17 a § sägs obehörig att

upptaga tvist, som där väckes,

skall tvisten dock anses väckt vid

rätt domstol, om ej svaranden i rätt

tid gjort invändning om dom-

stolens behörighet eller uteblivit

från första inställelsen eller, då

förberedelsen är skriftlig, under-

låtit att inkomma med svaromål.

Har svaranden uteblivit eller

underlåtit att inkomma med

svaromål, skall kärandens uppgift

om de omständigheter, som

betinga domstolens behörighet,

tagas för god, om svaranden

erhållit del därav och anledning ej

förekommer, att den är oriktig.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2.3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 24 §, 3 kap. 15 18 §§ och 18 kap. 5 §

utsökningsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

24 §

Har enligt 4 kap. 20, 21 eller 22 § eller 13 kap. 7 § andra stycket

föreläggande meddelats att väcka talan vid domstol, skall tvisten prövas

av en tingsrätt i den region där kronofogdemyndigheten finns, om ej

annat följer av andra stycket.

Om föreläggande har meddelats enligt 4 kap. 20, 21, 22 eller 26 § i fall

då tvisten rör egendom som avses i 10 kap. 10 eller 12 § rättegångs-

balken, gäller om domstols behörighet vad som sägs där.

Har föreläggande meddelats enligt 4 kap. 23 § första stycket eller

9 kap. 11 § tredje stycket, gäller om domstols behörighet vad som i

allmänhet är föreskrivet därom. I fall som avses i 4 kap. 23 § andra

stycket skall tvisten prövas, när fråga är om pantbrev i fastighet, av den

tingsrätt som anges i 10 kap. 10 § rättegångsbalken och annars av en

tingsrätt i det län där kronofogdemyndigheten finns.

Har ett föreläggande meddelats

enligt 3 kap. 16 § gäller om dom-

stols behörighet vad som sägs i

43 § första stycket lagen

(1999:000) om skiljeförfarande.

I föreläggande skall anges vid vilken domstol talan i första hand bör

väckas.

3 kap.

15 §

Skiljedom som grundas på skiljeavtal får verkställas, om

1. skiljeavtalet ej innehåller

förbehåll om rätt för part att

klandra domen,

1. skiljeavtalet inte innehåller

något förbehåll om rätt för part att

föra talan mot domen eller, när ett

sådant förbehåll finns, tiden för

parts talan har gått ut utan att

talan har förts, och

2. omständighet ej föreligger

som gör domen ogiltig, även om

talan ej förs mot domen, och

3. det ej heller görs sannolikt att

domen kan hävas enligt 21 § lagen

(1929:145) om skiljemän

2. domen uppfyller före-

skrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första

stycket lagen (1999:000) om

skiljeförfarande.

I fråga om ersättning till

skiljeman får skiljedomen verk-

ställas, om tiden för parts talan

mot domen i denna del har gått till

ända utan att sådan talan har

väckts och det ej föreligger om-

ständighet som avses i första

stycket 2.

I fråga om ersättning till

skiljeman får skiljedomen verk-

ställas, om

1. tiden för parts talan mot

domen i denna del har gått ut utan

att talan har väckts och

2. domen uppfyller föreskrifter-

na om skriftlighet och under-

tecknande i 31 § första stycket

lagen (1999:000) om skilje-

förfarande.

Svaranden skall alltid ges

tillfälle att yttra sig innan verk-

ställighet sker.

Om verkställighet av en skilje-

dom som omfattas av en sådan

överenskommelse om inskränkning

i parternas rätt att föra talan mot

skiljedomen som anges i 51 §

lagen (1999:000) om skilje-

förfarande gäller vad som

föreskrivs där.

16 §

Finns det anledning att anta att

en skiljedom som enligt 15 § får

verkställas är ogiltig och pågår

inte redan rättegång om detta,

skall kronofogdemyndigheten före-

lägga sökanden att inom en månad

från det att föreläggandet delgavs

sökanden väcka talan i saken mot

svaranden.

16 §

17 §

Bestämmelserna i 15 § första

stycket 2 och 3 samt andra stycket

tillämpas också på skiljedom som,

utan att skiljeavtal föreligger, med

stöd av bestämmelse i lag har

meddelats enligt lagen (1929:145)

om skiljemän.

Bestämmelserna i 15 och 16 §§

gäller i tillämpliga delar en skilje-

dom som, utan att skiljeavtal

föreligger, med stöd av bestäm-

melse i lag har meddelats med

tillämpning av lagen (1999:000)

om skiljeförfarande.

17 §

Möter ej på grund av bestäm-

melserna i 15 eller 16 § hinder

mot verkställighet av skiljedom,

skall kronofogdemyndigheten med-

dela särskilt beslut härom. Innan

sådant beslut meddelas, skall

svaranden beredas tillfälle att

yttra sig.

18 §

Sedan beslut som avses i 17 §

har meddelats, verkställs skilje-

domen såsom lagakraftägande

dom, om ej annat förordnas av

domstol där talan mot skiljedomen

är anhängig.

Finns inte på grund av bestäm-

melserna i 15 eller 17 § hinder

mot verkställighet av skiljedomen,

verkställs den som lagakraft-

ägande dom, om inte annat för-

ordnas av den domstol där talan

mot skiljedomen förs.

Har sökanden förelagts att

väcka talan enligt 16 § får skilje-

domen dock verkställas endast i

fall och under villkor som gäller

för icke lagakraftägande under-

rättsdomar. Sedan talan om

skiljedomens giltighet väckts av

sökanden eller svaranden får dom-

stolen bestämma om verkställig-

heten. Väcks inte talan inom den

angivna tiden eller avslutas målet

utan prövning i sak skall vid

tillämpning av 22 § anses som om

skiljedomen hade upphävts.

18 kap.

5 §

Följande beslut får inte överklagas:

1. ett beslut genom vilket begäran om rättelse av utmätning enligt

4 kap. 33 eller 34 § eller av kvarstad för fordran enligt 16 kap. 13 § har

lämnats utan bifall,

2. ett beslut genom vilket en rättighet inte har förbehållits enligt

12 kap. 33 § andra stycket,

3. ett beslut genom vilket en förrättningsman har förklarats jävig,

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket.

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket,

5. ett beslut i en sådan fråga om

verkställighet av en skiljedom som

avses i 3 kap. 16 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2. Äldre bestämmelser tillämpas beträffande en ansökan om

verkställighet som gjorts före ikraftträdandet.

3. Äldre bestämmelser gäller fortfarande vid tillämpningen av 12 §

lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken.

2.4 Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

28 §

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att fram-

tida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, ej göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller

13 § eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller

skiljeavtalet ej såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller bestäm-

melse meddelats om skiljemän-

nens antal, sättet för deras ut-

seende eller förfarandet vid skilje-

nämnden. I berörda hänseenden

skall lagen (1929:145) om skilje-

män tillämpas. Vad som sagts nu

utgör dock ej hinder för att i

skiljeavtalet utse arrendenämnden

till skiljenämnd eller bestämma

kortare tid för skiljemanna-

åtgärdens avslutande än den tid

om sex månader som anges i

nämnda lag.

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att fram-

tida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, inte göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller

13 § eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller skilje-

avtalet inte såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller bestäm-

melse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hän-

seenden skall lagen (1999:000) om

skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock inte

hinder för att i skiljeavtalet utse

arrendenämnden till skiljenämnd

eller bestämma viss tid för

meddelande av skiljedom.

12 kap.

66 §

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får ej göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet ej såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1929:145) om

skiljemän tillämpas. Vad som

sagts nu utgör dock ej hinder för

att i skiljeavtalet utse hyres-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma kortare tid för skilje-

mannaåtgärdens avslutande än

den tid om sex månader som anges

i nämnda lag.

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får inte göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet inte såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1999:000) om

skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock inte

hinder för att i skiljeavtalet utse

hyresnämnden till skiljenämnd

eller bestämma viss tid för

meddelande av skiljedomen.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2.5 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 43 § aktiebolagslagen (1975:1385)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

43 §

Ett förbehåll i bolagsordningen att tvister mellan bolaget och styrelsen,

en styrelseledamot, den verkställande direktören, en likvidator eller en

aktieägare skall hänskjutas till skiljemän har samma verkan som ett

skiljeavtal.

Om styrelsen begär skiljeförfarande mot bolaget, tillämpas 42 §. Är det

fråga om klandertalan av styrelsen mot bolagsstämmans beslut, är rätten

till talan inte förlorad enligt 40 § första stycket, om styrelsen inom där

angiven tid har kallat till stämma enligt 42 §.

Om bolaget är ett publikt aktie-

bolag, gäller inte 23 § första

stycket och andra stycket första

meningen lagen (1929:145) om

skiljemän. I stället skall bolaget

svara för ersättningen till skilje-

männen. Skiljemännen får dock på

yrkande av bolaget förplikta

bolagets motpart att helt eller

delvis ersätta bolaget för dessa

kostnader, om det finns särskilda

skäl för det.

Om bolaget är ett publikt

aktiebolag, skall bolaget svara för

ersättningen till skiljemännen.

Skiljemännen får dock på yrkande

av bolaget förplikta bolagets

motpart att helt eller delvis ersätta

bolaget för dessa kostnader, om

det finns särskilda skäl för det.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2.6 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

17 §

Sekretess gäller hos domstol i mål eller ärende i domstolens

rättsskipande eller rättsvårdande verksamhet för uppgift om myndighets

eller enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den som

uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. I mål eller ärenden

enligt 13 § tredje stycket, 23 § andra stycket, 60 och 63 §§ kon-

kurrenslagen (1993:20) gäller dock sekretess för uppgift om sådana

förhållanden redan om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada

om uppgiften röjs.

Första stycket tillämpas inte, om annan sekretessbestämmelse till

skydd för samma intresse är tillämplig på uppgiften och innebär att

sekretess inte skall gälla.

För uppgifter som avses i första

stycket och som lämnas vid ett

förhör enligt 26 § eller 50 § lagen

(1999:000) om skiljeförfarande

gäller sekretess hos domstol, om

en part begär det och det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

att den som uppgiften rör lider

skada.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2.7 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § konkurslagen (1987:672) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Har en borgenärs fordran fastställts av domstol eller av

kronofogdemyndighet med stöd av lagen (1990:746) om betal-

ningsföreläggande och handräckning, skall detta godtas som stöd för

behörighet att begära gäldenären i konkurs, även om avgörandet inte har

vunnit laga kraft. Detta gäller dock inte, om en domstol har förordnat att

avgörandet inte får verkställas.

En fordran som har fastställts

genom skiljedom skall också god-

tas, om skiljedomen får verkställas

enligt 3 kap. 15 eller 16 §

utsökningsbalken och en domstol

inte har meddelat ett sådant

förordnande som avses i 18 § i

samma kapitel.

En fordran som har fastställts

genom en giltig skiljedom skall

också godtas, om skiljedomen får

verkställas enligt 3 kap. 15 eller

17 § utsökningsbalken och en

domstol inte efter talan mot

skiljedomen har bestämt annat.

I andra fall än de som avses i första och andra styckena skall

borgenären styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

Härigenom föreskrivs att 33 och 38 §§ lagen (1990:746) om betal-

ningsföreläggande och handräckning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 §

Om svaranden i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning bestrider ansökningen i rätt tid, skall sökanden genast

underrättas om det. Om sökanden vill vidhålla sitt yrkande, kan han

begära att målet eller, om bestridandet avser endast en del av yrkandet,

målet i den bestridda delen skall överlämnas till tingsrätt.

Underrättelse enligt första stycket skall innehålla upplysning om vad

som sägs där samt i 34, 35 och 37 §§.

En invändning om skiljeavtal

skall behandlas som ett be-

stridande.

38 §

Om det behövs, skall sökanden få tillfälle att yttra sig över vad

svaranden har anfört i bestridandet. Begär sökanden ersättning för

kostnader som uppkommit efter ansökningen, skall han ange detta i ett

sådant yttrande.

Kronofogdemyndigheten får inte förordna om ytterligare skriftväxling

i målet.

En invändning om skiljeavtal

hindrar inte att ansökningen

prövas.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Den 27 februari 1992 beslutade regeringen att tillsätta en särskild

utredare för att se över skiljemannalagstiftningen, främst lagen

(1929:145) om skiljemän. Enligt direktiven (dir. 1992:22) skulle

utredaren även undersöka om förekomsten av skiljeklausuler i vissa avtal

på grund av de kostnader som är förenade med skiljeförfarandet medför

att vissa anspråk inte görs gällande eller att enskilda parter inte har

ekonomiska möjligheter att göra sina anspråk gällande. Utredaren skulle

även överväga om förfarandereglerna i allmän domstol kunde ändras i

syfte att göra rättegång i domstol till ett mera slagkraftigt alternativ till

skiljeförfarande när det gäller slitande av förmögenhetsrättsliga tvister på

näringslivets område.

Utredaren överlämnade i juni 1994 delbetänkandet Ny lag om

skiljeförfarande (SOU 1994:81), innefattande en översyn av skilje-

mannalagstiftningen. Betänkandet har remissbehandlats. En samman-

ställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr

94/2395). De lagförslag som lades fram i betänkandet finns i bilaga 1. En

förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 2.

Betänkandets lagförslag jämte en kortfattad presentation har

publicerats på engelska under titeln The Draft New Swedish Arbitration

Act. Denna version har genom Stockholms Handelskammares Skilje-

domsinstituts försorg sänts ut till ett antal utländska skiljedomsexperter.

En sammanställning av deras yttranden finns tillgängliga i ärendet (dnr

94/2395). En förteckning över experterna finns i bilaga 3.

Utredarens slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65)

överlämnades i augusti 1995. Även detta betänkande har remiss-

behandlats. Remissvaren finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr

95/3110). Betänkandets lagförslag, i nu aktuella delar, finns i bilaga 4.

Remissinstanserna redovisas i bilaga 5.

I denna proposition tar regeringen upp dels utredningens förslag om en

ny lag om skiljeförfarande och övriga förslag i delbetänkandet, dels vissa

därmed sammanhängande frågor som behandlats i slutbetänkandet.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 1 oktober 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga

7.

Lagrådet har föreslagit vissa ändringar. Främst är det fråga om rena

förtydliganden. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. De

fall där regeringen har en annan uppfattning än Lagrådet behandlas i

avsnitt 5.8, 5.9, 6.2.3 och 13.3. I övrigt kommenteras Lagrådets

synpunkter i de delar av övervägandena och författningskommentaren

där de hör hemma. Vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten

jämfört med lagrådsremissen.

4 Bakgrund och utgångspunkter

4.1 Översikt över svensk skiljedomsrätt

4.1.1 Kort historik över lagstiftningen

Skiljeförfarandet i Sverige har gamla anor. Ett stadgande som handlar om

avtal där parterna enas om att låta en mellan dem uppkommen tvist

avgöras av betrodda män förekommer redan i Visby stadslag från 1300-

talet. I 1734 års lag finns i 4:15 utsökningsbalken en bestämmelse av

innebörd att för det fall parterna avsagt sig rätten att klandra gode männens

avgörande kunde verkställighet ske. Några andra bestämmelser angående

skiljeförfarande gavs inte.

Ett förslag till lagstiftning om skiljeförfarande framlades 1826.

Lagkommitténs förslag till allmän civillag innehöll nämligen ett kapitel om

 skiljesmän . I motiven talas om att tvistande parter för att slita tvister

utsåg personer som de hade förtroende för. Detta förfarande borde enligt

kommitténs mening inskränkas till dispositiva tvister. Vidare innehöll

förslaget en bestämmelse av innebörd att om parterna inte förbehållit sig

rätt att klandra avgörandet skulle det anses att de hade utfäst sig att godta

skiljemännens avgörande. En nästan likalydande bestämmelse återfinns i

2 § första stycket skiljemannalagen. Lagkommitténs förslag upptogs i stort

oförändrat i lagberedningens förslag till rättegångsbalk av år 1849. I

motiven talas om att det fanns åtskilliga stadganden om att tvister som

rörde allmänna inrättningar, verk eller bolag skulle avgöras av skiljemän.

De framlagda förslagen ledde dock inte till lagstiftning.

Frågan om en legal reglering av skiljeförfarandet upptogs i det s.k.

principbetänkandet angående rättegångsväsendets ombildning som nya

lagberedningen presenterade 1884. Lagberedningen ansåg att rättegångs-

lagen borde innehålla regler om skiljemannaförfarande som grundades på

frivilliga överenskommelser. Den 28 oktober 1887 utfärdades lagen om

skiljemän (se NJA II 1887 nr 4).

Lagen innehöll bestämmelser om skiljeavtalets föremål och dess verkan

som rättegångshinder. Bland annat upptogs det grundläggande stadgandet

att parterna skulle anses ha utfäst sig att nöja sig med skiljedomen om

skiljeavtalet inte innehöll förbehåll om rätt för parterna att överklaga

skiljedomen. Överexekutor gavs befogenhet att i vissa fall utse skiljeman.

Slutligen gavs föreskrifter om förfarandet och om skiljedomens form.

Stadgandena om verkställighet av skiljedom i 46 § utsökningslagen

anpassades till den nya lagens bestämmelser.

Redan vid riksdagsbehandlingen av 1887 års skiljemannalag uttalades

farhågor för att lagens bestämmelser skulle lämna möjlighet till obstruktion

från en part som ville hindra eller försvåra tvistens prövning av skiljemän.

En motion om revision eller ändring i skiljemannalagen väcktes 1918.

Lagutskottet uttalade sig över motionen och anförde bl.a. att erfarenheten

hade visat att de förväntningar, som vid lagens tillkomst ställdes på

skiljemännen, inte gått i uppfyllelse och att de möjligheter lagen erbjöd en

part att i samråd med en av honom till skiljeman utsedd person hindra eller

fördröja förfarandet hade utnyttjats i stor utsträckning. Bristerna i för-

farandet kunde enligt utskottets mening avhjälpas endast genom en allmän

omarbetning av lagen.

Med anledning av en framställning från riksdagen om en fullständig

revision av 1887 års skiljemannalag framlades 1919 ett förslag till ändring

i skiljemannalagen. Det ansågs nämligen föreligga ett trängande behov att

undanröja de möjligheter till obstruktion som lagen erbjöd och man ville

tillgodose detta behov genom vissa detaljändringar i lagen. Lagutskottet

tillstyrkte förslaget men framhöll att denna partiella reform inte fick

undanskjuta den revision av lagen i dess helhet som riksdagen hade begärt.

Förslaget godtogs av riksdagen och skiljemannalagen ändrades 1919.

Riksdagen framhöll 1926 på nytt att det förelåg behov av en fullständig

omarbetning av skiljemannalagen. En utredning i syfte att åstadkomma en

revision av lagen inleddes 1927 inom Justitiedepartementet. Utrednings-

arbetet utmynnade i lagen (1929:145) om skiljemän och medförde ändrad

lydelse av 46 § utsökningslagen. Lagen har härefter inte ändrats på något

mera genomgripande sätt. Så föranledde införandet av nya rätte-

gångsbalken 1948 endast några smärre justeringar i 15 §.

Under 1920-talet antog Nationernas Förbund två överenskommelser

angående det internationella skiljedomsväsendet. År 1923 tillkom sålunda

det s.k. Genèveprotokollet angående skiljedomsklausuler och år 1927 en

konvention om verkställighet av utländska skiljedomar (Genèvekonven-

tionen). Överenskommelserna går ut på att utländska skiljeavtal och

skiljedomar under vissa förutsättningar skall erkännas i de fördrags-

slutande staterna. I samband med Sveriges anslutning tillkom lagen

(1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK).

I början av 1950-talet inleddes ett arbete inom Förenta Nationerna i syfte

att åstadkomma en ny internationell reglering på området. Arbetet ledde till

1958 års New Yorkkonvention om erkännande och verkställighet av

skiljedomar. Konventionen har ett vidare tillämpningsområde än

Genèvekonventionen. En utländsk skiljedom skall enligt New Yorkkon-

ventionen i princip kunna verkställas vare sig den meddelats i en kon-

ventionsstat eller ej och oavsett vilken stats jurisdiktion parterna är under-

kastade. Det finns dock möjlighet att göra förbehåll i två hänseenden. En

stat kan enligt artikel I(3) begränsa tillämpningsområdet till skiljedomar

som meddelats i en annan fördragsslutande stat eller till rättsliga för-

hållanden som anses som kommersiella enligt det fördragsslutande landets

lag. Konventionen innehåller skärpta bestämmelser för att motverka

obstruktion från en part som motsätter sig verkställighet av skiljedomen.

Konventionen har tillträtts av omkring etthundratio stater över hela

världen. Sverige ratificerade New Yorkkonventionen den 28 januari 1972.

Något förbehåll som begränsade konventionens tillämpningsområde

gjordes inte. I samband med tillträdet företogs vissa ändringar i LUSK.

4.1.2 Skiljemannalagens struktur och bakomliggande principer

Staten har inte något självständigt intresse av att alla tvister skall prövas

av allmän domstol. Staten har därför inte ansetts ha anledning att

motsätta sig att parter ingår skiljeavtal beträffande frågor som de kan

träffa förlikning om. Principen om att avtal skall hållas gäller sålunda

även beträffande skiljeavtal. En annan sak är att bristen på prejudikat på

det förmögenhetsrättsliga området gör det önskvärt att fler tvister skall

avgöras av domstol i stället för av skiljenämnd. Denna fråga, som blivit

föremål för utredningens överväganden i slutbetänkandet Näringslivets

tvistlösning (SOU 1995:65), behandlas dock inte i detta lagstiftnings-

ärende.

Lagstiftningen ger enligt förarbetena (NJA II 1929 s. 5) framför allt i tre

hänseenden rättsverkan åt skiljeavtal. Avtalet har verkan som process-

hinder. Om part gör en befogad invändning vid domstol om att parterna har

träffat ett skiljeavtal beträffande tvisten skall domstolen inte befatta sig

med denna. Part ges vidare möjlighet att framtvinga fullgörelse av ett

skiljeavtal och lagstiftningen försöker dessutom så långt möjligt motverka

obstruktion under förfarandet. Slutligen tillerkänner lagstiftningen rätts-

verkan åt en skiljedom. Denna kan verkställas genom en exekutiv

myndighets försorg, och allmän domstol får inte mot en parts bestridande

göra en ny prövning av tvisten.

Av detta synsätt framhålls det i förarbetena följer emellertid att

staten inte har något direkt ansvar för skiljedomars riktighet eller för det

kloka i att ingå ett skiljeavtal. Ansvaret för skiljemännens sakkunskap och

oväld vilar i första hand på parterna själva. Det har dock ansetts vara ett

statsintresse att försöka tillgodose objektiviteten i skiljeförfarandet utan att

för den skull låta staten få det direkta ansvaret för förfarandet och utan att

därigenom beröva den enskilde den frihet som han med fog kan göra

anspråk på. Vidare har det ansetts rimligt och riktigt att staten uppställer

vissa formella krav och, så långt det kan ske utan ett otillbörligt

begränsande av parternas avtalsfrihet, försöker bereda möjligheter för

materiellt riktiga avgöranden.

Skiljemannalagens bestämmelser är uppdelade i olika grupper under

rubrikerna skiljeavtalet, skiljemännen och huru de utses, förfarandet,

skiljedoms ogiltighet och klander av skiljedom, skiljedomskostnaderna

samt särskilda bestämmelser. I motiven anges att lagen är tvingande för

parter och skiljemän om inte annat anges.

Skiljemannalagen reglerar i första hand skiljeförfarande som grundar sig

på avtal mellan parterna, s.k. konventionellt skiljeförfarande. Det före-

kommer i vissa fall att det i lag föreskrivs att en tvist skall avgöras av

skiljemän. Man brukar då tala om legalt skiljeförfarande. I de flesta fall

hänvisar bestämmelsen till skiljemannalagens regler, se t.ex. 14 kap. 31 §

andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385). Det finns emellertid i äldre

författningar några fall då ett legalt skiljeförfarande inte skall ske enligt

skiljemannalagen, se t.ex. 9 12 §§ lagen (1919:426) om flottning i allmän

flottled.

4.1.3 Skiljedomsinstitut

Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut, som är ett bransch-

övergripande institut, etablerades 1917 och under 1920- och 1930-talen

inrättades skiljedomsinstitutioner vid samtliga svenska handelskamrar.

Under de senaste decennierna har dock verksamheten koncentrerats till

Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut. Det finns även

skiljedomsinstitut av branschanknuten karaktär, t.ex. Sveriges Skilje-

nämnd för Spannmåls- och Foderämneshandeln och Sveriges Tekniskt-

Industriella Skiljedomsinstitut (STIS). Dessa spelar dock inte längre en

lika framträdande roll som tidigare.

Skiljedomsinstitutioner skiljer sig både i organisatorisk uppbyggnad och

erbjuden service. Det finns dock gemensamma drag. Flertalet institutioner

har en styrelse och ett sekretariat samt stadgar eller motsvarande som

reglerar både organisationen och förfarandet i skiljemål som handläggs vid

institutionen ifråga. En huvuduppgift är ofta att medverka vid utseende av

skiljemän och handlägga frågor i anslutning därtill, exempelvis jävsfrågor.

Flera institutioner biträder också vid administration av skiljemål.

4.1.4 Skiljeförfarandets omfattning

Skiljeförfarandet försiggår i allmänhet utan offentlig insyn. Någon

registrering av meddelade skiljedomar sker inte. Det är därför svårt att

mer precist ange i vilken omfattning som skiljeförfarande förekommer.

Utredningen har i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU

1995:65) undersökt frekvensen av skiljeförfarande. Undersökningen ger

vid handen att antalet skiljeförfaranden som administrerades av

Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstut under år 1993 uppgick till

111. Av dessa hade 89 ärenden internationell anknytning, dvs. minst en av

parterna var inte svensk. Motsvarande siffror för år 1994 var 99 (89), år

1995 97 (77), år 1996 100 (86) och år 1997 110 (88). Bland ärendena ingår

även sådana som avslutats utan ytterligare åtgärd än att en part påkallat

skiljeförfarande. Undersökningen visar vidare att det totalt årligen

förekommer som mest 300 400 konventionella skiljeförfaranden i Sverige.

I denna siffra är inte arvodesprövningar enligt advokatsamfundets stadgar

inräknade. Omfattningen av de legala skiljeförfarandena framgår inte av

undersökningen.

Resultatet av undersökningen ger fog för påståendet att en inte obetydlig

del av näringslivets tvister löses genom skiljeförfarande. Det kan dock

konstateras att den utbredda användningen av skiljeklausuler inte åter-

speglar den faktiska omfattningen av skiljeförfaranden. Många standard-

avtal innehåller skiljeklausul. Skiljeklausuler är mycket frekventa t.ex. i

avtal om entreprenader och om anläggnings- och maskinleveranser. Även i

avtal som upprättas särskilt intas ofta en skiljeklausul. Så sker exempelvis i

avtal om företags- och aktieöverlåtelser. Legalt skiljeförfarande med

anledning av aktieinlösen är vanligt förekommande och gäller ekonomiskt

betydande värden.

Samhällsutvecklingen har gått i riktning mot allt snabbare kommunika-

tioner mellan människor. Detta har lett till att kravet på att uppkommande

tvister skall biläggas så snabbt som möjligt har accentuerats. Denna

samhällsutveckling torde ha ökat skiljeförfarandets användning.

Skiljeförfarande har särskilt stor betydelse i internationella relationer.

Skiljedomar erkänns och kan verkställas i mycket större utsträckning

utanför det land där domen meddelats än vad som är fallet med

domstolsdomar, låt vara att Brysselkonventionen och Luganokonventionen

medfört att domstolsdomar numera i stor utsträckning kan verkställas inom

Europa.

4.1.5 Annan lagstiftning i huvuddrag

Föreskrifter rörande skiljeförfarande finns i skiljemannalagen, lagen

(1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar samt i rättegångs-

balken och utsökningsbalken. Därutöver finns emellertid föreskrifter

angående skiljeförfarande i många olika sammanhang. Det kan gälla allt

från att skiljeförfarande påbjuds som tvistlösningsmetod till att skilje-

avtal inte får ingås förrän tvist uppkommit eller att skiljeförfarande helt

förbjuds. Som exempel på lagstiftning som innehåller regler om legalt

skiljeförfarande kan nämnas kyrkolagen (1992:300), lagen (1975:417)

om sambruksföreningar och aktiebolagslagen (1975:1385). Exempel på

lagar som innehåller begränsningar i rätten att träffa skiljeavtal är

luftfartslagen (1957:297), lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister,

jordabalken och järnvägstrafiklagen (1985:192).

4.2 Skiljedomsrätten i ett internationellt perspektiv

I ett internationellt perspektiv föreligger i modern tid på skilje-

domsrättens område två parallella och delvis motsägelsefulla utveck-

lingstendenser: å ena sidan en starkt tilltagande internationalisering och å

andra sidan en klart markerad nationell profilering. Det kan i detta

lagstiftningsärende finnas anledning att något belysa dessa tendenser.

Lagen om skiljemän tillkom år 1929, samma år som Genèveprotokollet

av år 1923 och Genèvekonventionen av år 1927 ratificerades av Sverige.

Dessa konventioner utgjorde ett genombrott för idén att skiljeavtal och

skiljedomar i internationella affärsangelägenheter skulle få internationell

giltighet i en långt större utsträckning än som då gällde och för närvarande

gäller nationella domstolsavgöranden. Dessa överenskommelser kom att

återspeglas i den ursprungliga lydelsen av lagen (1929:147) om utländska

skiljeavtal och skiljedomar.

Genèvekonventionen och Genèveprotokollet ersattes år 1958 av New

Yorkkonventionen om erkännande och verkställighet av utländska skilje-

domar (New Yorkkonventionen.) Konventionen innehåller de två

principerna att, med starkt avgränsade undantag (se Artikel II och V),

skiljeavtal och skiljedomar skall erkännas och verkställas i alla med-

lemsstater, och konventionen har vunnit en i det närmaste universell

anslutning. Sverige ratificerade New Yorkkonventionen år 1972 och

ändrade i samband därmed lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och

skiljedomar i syfte att bringa denna lag i överensstämmelse med

konventionen. Sverige har, som tidigare nämnts, inte gjort någon av de två

möjliga reservationerna avseende begränsning till skiljedomar rörande

kommersiella förhållanden respektive tilllämpning enbart i förhållande till

andra medlemsstater.

Sverige tillträdde år 1966 Washingtonkonventionen om erkännande och

verkställighet av skiljedomar i vissa internationella investeringstvister

mellan en stat och en medborgare i en annan stat (även kallad ICSID-

konventionen). Denna anslutning skedde i form av lag (1966:735) om

erkännande och verkställighet av skiljedomar i vissa internationella

investeringstvister, genom vilken en skiljedom som meddelats enligt

konventionen är giltig i Sverige. Om det är fråga om en förpliktelse att utge

pengar verkställs skiljedomen direkt som svensk domstols lagakraftägande

dom, om inte uppskov med verkställigheten beslutas enligt konventionens

föreskrifter.

Under 1970-talet upptogs skiljedomsfrågor till behandling av Förenta

Nationernas handelsrättskommission, UNCITRAL. Efter omfattande

förberedelser resulterade dess arbete i ett skiljedomsreglemente,

UNCITRAL Arbitration Rules (nedan kallade UNCITRAL-reglerna),

vilket av Förenta Nationernas Generalförsamling i december 1976

rekommenderades som ett utfyllande normsystem i privata skiljeavtal.

UNCITRAL-reglerna har vunnit vidsträckt acceptans i internationella

affärsrelationer och blivit ett naturligt referensmaterial vid utarbetandet av

liknande regelsystem.

Under 1980-talet initierade UNCITRAL det mer ambitiösa projektet att,

med utgångspunkt i UNCITRAL-reglerna, skapa en förebild till lag om

internationella skiljeförfaranden. Efter synnerligen omfattande för-

beredelser, innefattande bl.a. ett flertal konferenser med stor internationell

anslutning, blev resultatet år 1985 den s.k. UNCITRAL Model Law on

International Commercial Arbitration (nedan kallad modellagen).

Förarbetena till modellagen är vidlyftiga och utförligt dokumenterade.

Även om ambitionen hos upphovsmännen till modellagen inledningsvis

var att denna skulle få karaktären av uniform nationell lagstiftning blev det

slutliga resultatet tillkomsten av ett lagstiftningsinstrument ägnat att antas

dels av industriellt och ekonomiskt väl utvecklade stater där skilje-

förfarande historiskt sett har spelat en undanskymd roll som metod för

privaträttslig konfliktlösning och dels av i nämnda hänseenden mindre

utvecklade stater vilka i avsaknad av ett tillfredsställande regelverk inte

tidigare kunnat göra gällande i sig berättigade anspråk på att komma ifråga

som fora för skiljeförfaranden i sina affärsrelationer med omvärlden.

Modellagens tillkomst har medfört ett betydelsefullt genombrott för en

nationell användning av skiljeförfaranden som konfliktlösningsmetod i

länder där sådana tidigare har varit sällsynta. Modellagen har, med smärre

modifikationer, införts i ett flertal stater i det brittiska samväldet, såsom,

Australien, Kanada, Nigeria, Skottland samt Bermuda. Lagstiftning

grundad på modellagen har därjämte införts i Bulgarien, på Cypern, i

Tunisien, Ryssland och Mexiko. Tyskland har sedan den 1 januari 1996 en

ny lag om skiljeförfarande som anknyter mycket nära till modellagen.

Skiljedomsrätten tillhör inte de rättsområden som berörs av integrationen

inom Europeiska unionen. Sålunda undantas uttryckligen skiljedomar från

bestämmelserna i konventionen om domstols behörighet och om verk-

ställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen), se

Artikel 1 punkt 4. I ett viktigt avgörande av EG-domstolen, det s.k.

Atlantic Emperor-fallet år 1991 (mål C-190/89, Marc Rich and Co. AG

mot Società Italiana Impianti PA, ECR 25 juli 1991 s. I-3855), fastslogs att

inte heller judiciella förfaranden i anslutning till skiljeförfaranden omfattas

av konventionens bestämmelser. Motsvarande undantag återfinns i den i

huvudsak likalydande Luganokonventionen, som gäller mellan EU:s

medlemsstater samt Island, Norge och Schweiz. Sverige har tillträtt

Luganokonventionen genom lagen (1992:794) med anledning av Sveriges

tillträde till Luganokonventionen. Sverige har numera beslutat att också

tillträda Brysselkonventionen (prop. 1997/98:102, bet. 1997/98:LU24, rskr.

1997/98:231, SFS 1998:358-364). Konventionen träder för Sveriges del i

kraft den 1 januari 1999.

Parallellt med den internationalisering av skiljedomsrätten som blivit en

direkt följd av den världsomfattande anslutningen till New York-

konventionen, den vitt utbredda acceptansen av UNCITRAL-reglerna som

normgivande mönster för skiljeavtal respektive de landvinningar som

gjorts av modellagen kan en annan utvecklingstendens skönjas. I de oss

närliggande kulturländer där, liksom i Sverige, skiljeförfaranden sedan

lång tid har utgjort en vedertagen och allmänt tillämpad metod för

tvistlösning på det kommersiella området har nationella särdrag kommit att

prägla den legislativa utvecklingen. Det är värt att notera att de europeiska

länder som infört ny lagstiftning om skiljedom under 1980-talet valt att

inte anpassa denna till modellagen utan i stället stiftat lagar för

internationella förfaranden utformade på grundval av inhemsk tradition och

historiskt präglat nationellt synsätt. Så har varit fallet i Frankrike (1981),

Nederländerna (1986) och Schweiz (1987) och detsamma gäller i Belgien

(1985) och Spanien (1988). Finland har infört en ny lag om skiljemän som

väsentligen utgör en inhemsk produkt, även om många av lagens

bestämmelser har inspirerats av stadgandena i modellagen. Detsamma kan

sägas om England (inkl. Wales och Nordirland), där det under 1996 antogs

en ny lag om skiljeförfarande. Den tyska lagen anknyter som ovan nämnts

mycket nära till modellagen.

Utvecklingen i fråga om användning av skiljedomsinstitut har i

huvudsak varit densamma i flertalet länder i övriga Europa som i Sverige.

Även utanför Europa har etablerats åtskilliga skiljedomsinstitutioner,

framför allt under den senaste tioårsperioden.

Medan skiljedomsinstitutionernas verksamhet under 1900-talets första

hälft och tidigare huvudsakligen var begränsad till en region eller ett land,

har den internationella handelns expansion under de senaste decennierna

inneburit att flera institutioner också medverkar vid internationella skilje-

förfaranden. Vissa institutioner handlägger enbart sådana skiljeförfaranden.

International Court of Arbitration of the International Chamber of

Commerce och London Court of International Arbitration är exempel på

mer betydande institutioner som endast handlägger internationella

skiljeförfaranden, medan exempelvis American Arbitration Association

och Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut är exempel på

institutioner som både har en omfattande internationell verksamhet och

medverkar vid nationella skiljeförfaranden.

Sverige har tagit aktiv del i det arbete som föregick och resulterade i

New Yorkkonventionen, UNCITRAL-reglerna och modellagen. Alltsedan

senare hälften av 1970-talet har Sverige i tilltagande utsträckning valts som

forum för skiljeförfaranden i avtal mellan utländska parter vilka saknar

varje anknytning till vårt land. Ursprungligen var detta fallet i inter-

nationella kontrakt ingångna av sovjetiska handelsorganisationer och andra

organ med utländska bolag och andra rättssubjekt. Sedermera har en

motsvarande praxis vunnit utbredning i Folkrepubliken Kina. Såvitt är känt

har ett mycket stort antal avtal träffats av f.d. sovjetiska, resp. av

kinesiska,

parter, innehållande föreskrifter om skiljeförfaranden i Stockholm, oftast

enligt reglerna för Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut eller

med angivande av Institutet eller Handelskammaren som s.k. appointing

authority . I sammanhanget kan också nämnas trepartsavtalet US-Russian

Optional Clause Agreement av år 1992 som innebär att Stockholms

Handelskammare är appointing authority enligt särskilda skiljeklausuler

som används av parter i USA och Ryssland. Stockholm föreskrivs vidare

inte sällan som plats för skiljeförfaranden i klausuler som hänvisar till ex-

empelvis reglerna för Internationella Handelskammarens Internationella

Skiljedomstol.

4.3 Utgångspunkter för ny lagstiftning

4.3.1 Skiljeförfarandets funktion

Det på avtal grundade skiljeförfarandet, sådant det uppfattas i vårt land

och jämförbara stater, är en form av privat rättskipning på förmögen-

hetsrättens område. Det kan, summariskt uttryckt, sägas syfta till ett

snabbt och slutligt avgörande av tvister utan insyn utifrån. Även om det i

samhället förekommer andra mekanismer för tvistlösning, t.ex. genom

medverkan av olika nämnder, är det skiljeförfarandet som framstår som

det egentliga alternativet till tvistlösning genom domstolsdom när det

gäller tvister om stora värden. Det är endast avgöranden av domstolar

och skiljemän som kan verkställas genom exekutiva myndigheters

försorg.

Att staten sålunda gör ett undantag från sitt monopol på rättskipning kan,

åtminstone med ett nutida synsätt, föras tillbaka på den i västerländska

rättssamhällen rådande principen om avtalsfrihet mellan enskilda. Om

rättsordningen godtar parters överenskommelser om hur deras mellan-

havanden skall regleras, är det konsekvent att också acceptera deras avtal

att låta någon utomstående slita en tvist dem emellan. Avtalsfriheten är av

grundläggande betydelse för en marknadsekonomi. Det är betecknande att

skiljeförfarande har sin absoluta tyngdpunkt på handelstvister och andra

kommersiella tvister, dvs. tvister mellan näringsidkare. På detta område

spelar denna tvistlösningsform en mycket betydande roll.

I mångt och mycket kan fördelarna med skiljeförfarande föras tillbaka på

att det ger underlag för större förtroende för dem som dömer, för

förfarandet och mellan parterna.

I skiljeförfarande kan sålunda parterna välja skiljedomare som de hyser

förtroende för. De kan beakta olika kandidaters allmänna juridiska

kompetens, deras förtrogenhet med vissa rättsområden och deras special-

kunskaper på ett fackområde. Utses rätt personer till skiljenämnden kan

förfarandet påskyndas, kostnaderna bli lägre och resultatet mer

tillfredsställande.

Som en särskild fördel med skiljeförfarandet brukar framhållas att

tvisten löses snabbt. Detta sammanhänger inte minst med att skilje-

förfarandet är ett eninstansförfarande. Speciellt inom näringslivet är det

ofta angeläget att skyndsamt få en tvist ur världen för att eventuellt kunna

fortsätta affärsförbindelsen mellan parterna och i övrigt undvika störningar

i verksamheten. Snabbheten kan i vissa lägen också ge kostnadsvinster i

processen trots att parterna själva bekostar skiljemännen.

Skiljemän är inte bundna av processprinciperna om koncentration,

omedelbarhet och muntlighet. Skiljeförfarande ger bl.a. därigenom möjlig-

het till en särskilt smidig handläggning, avpassad efter sakens beskaffenhet

och parternas önskemål. Så kan tvisten t.ex. behandlas i former som gör

det lättare för parterna att för framtiden behålla den inbördes affärs-

relationen.

Till att mildra motsättningarna mellan parterna bidrar också att

skiljeförfarandet och skiljedomen inte är offentliga. Att en part driver

saken till en offentlig process uppfattas lätt som en ovänlig handling av

motparten, som kan leda till en bestående brytning mellan parterna.

Frånvaron av offentlighet hindrar för övrigt en ofta ovälkommen insyn från

konkurrenter och andra utomstående i parternas ekonomiska förhållanden

och en besvärande uppmärksamhet från massmediernas sida.

Skiljeförfarande fyller en särskild funktion i internationella tvister. Inte

sällan är vardera parten i ett avtalsförhållande skeptisk till en dom-

stolsprövning i motpartens hemland. Skiljeavtal ger möjlighet att, t.ex.

genom förmedling av ett skiljedomsinstitut, hänskjuta uppkommande

tvister till en skiljenämnd som uppfattas som neutral och som båda parter

kan hysa förtroende för. Suveränitets- och immunitetssynpunkter, som kan

hindra en stat och andra offentliga organ att vara part vid en domstol i en

främmande stat, utgör inte något hinder för att skiljeförfarande skall kunna

anlitas. Till fördelarna hör också att parterna förfogar över språket i

förfarandet och att tvisten kan handläggas enligt en i förväg för båda parter

känd procedur. Vidare kan skiljedomar erkännas och verkställas i främ-

mande länder i stor omfattning; skiljedomars försteg i Sverige i denna del

framför domstolsdomar har emellertid minskat inom Europa sedan Sverige

år 1992 tillträdde Luganokonventionen om domstols behörighet och om

verkställighet av domar på privaträttens område.

4.3.2 Behovet av en rättslig reglering av skiljeförfarandet

Med utgångspunkten att skiljeförfarandet har sin grund i parternas rätt att

bestämma över sina inbördes relationer kan det finnas anledning att fråga

sig i vad mån staten genom lagstiftning skall befatta sig med förfarandet

och domstolarna utöva kontroll över detta. Det står emellertid klart att

rättsordningen måste innehålla skrivna eller oskrivna regler som

innebär att skiljeavtal och skiljedomar respekteras. En domstol skall på

begäran avvisa en tvist som omfattas av ett skiljeavtal. Finns det en

skiljedom bör den i det väsentliga ha samma juridiska relevans som en

domstolsdom. Ett viktigt inslag i regleringen är föreskrifter som medger

verkställighet av skiljedomar. Allt detta förutsätter att avgränsningar görs

i lagstiftning och i rättstillämpning. Av elementär betydelse är att dom-

stol kan pröva om en viss tvist verkligen faller in under ett avtal mellan

parterna om skiljedom.

Att rättsordningen respekterar skiljeavtal innebär inte att det görs

reservationslöst. Särskilda skäl allmänna samhällsintressen eller hän-

synen till svagare parter kan leda till undantag från eller modifikationer i

de allmänna reglerna om bundenhet av skiljeavtal.

Regeringen vill i detta sammanhang framhålla att det finns risk för

negativa konsekvenser i och med valet av skiljeförfarande framför en

process i allmän domstol. Den frihet för parter och skiljemän att arrangera

skiljeförfarandet som uppfattas som ett särskilt positivt drag kan medföra

en försvagning av rättssäkerheten. För att rättsordningen skall kunna ge sitt

erkännande åt skiljeavtal och skiljedomar måste därför i vart fall skilje-

proceduren omgärdas med vissa regler. Den måste uppfylla grundläggande

krav av den art som allmänt upprätthålls i rättsstatliga processordningar.

Lagstiftningen bör t.ex. sörja för att skiljemännen är opartiska och att

parterna får lägga fram sin sak inför skiljenämnden. Man kan inte heller

undvara en domstolskontroll av att skiljedomar i dessa och vissa andra

hänseenden är godtagbara. En sådan reglering och en sådan kontroll som

nu har nämnts kan i och för sig tänkas försvaga skiljeförfarandets

attraktionskraft. Å andra sidan bör man inte förbise att regleringen och

kontrollen har en förebyggande effekt och kan medverka till en god

kvalitativ standard inom denna tvistlösningsform.

Lagregler om skiljeförfarande i vidsträckt mening fyller också en

annan uppgift än att förebygga avarter o.d. i proceduren. Parter och

skiljemän erbjuds genom dem en handläggningsordning som underlättar

förfarandet och ger det en stadga. Parternas rörelsefrihet kan tillgodoses

genom att reglerna i betydande omfattning görs dispositiva.

Den ovan nämnda domstolskontrollen av skiljedomar har på sitt sätt en

negativ inriktning visavi skiljeförfarandet. Domstolarna behöver emellertid

också tas i anspråk för att mera direkt främja ett skiljeförfarande. Deras

medverkan kan t.ex. krävas för att en skiljenämnd skall komma till stånd

och fungera. Lagstiftningen tillhandahåller på så sätt medel att hindra en

part som är bunden av ett skiljeavtal att direkt eller indirekt sabotera

förfarandet och därigenom frigöra sig från skiljeavtalet.

4.3.3 Reformbehov och allmän inriktning

Regeringens bedömning: En ny lag om skiljeförfarande bör vila på

samma grundprinciper som gällande rätt. Grundsatsen om parternas rätt

till självbestämmande bör stå i fokus. Lagstiftningen skall vara modern

och uppfylla kraven på snabbhet, säkerhet och smidighet i förfarandet,

samtidigt som grundläggande krav på rättssäkerhet skall beaktas.

Lagstiftningsarbetet bör inriktas på att finna lösningar på problem som

erfarenhetsmässigt kan uppstå i samband med skiljeförfaranden. Den

internationella utvecklingen bör i inte ringa utsträckning prägla den nya

lagen.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser instämmer i bedöm-

ningen.

Skälen för regeringens bedömning: Skiljemannalagen från 1929 får

anses ha fungerat väl. Det är emellertid inte att förvåna att en så gammal

lag i vissa hänseenden inte fullt ut svarar mot moderna krav på en lag om

skiljeförfarande. Värt att notera är att den genomgripande reform av svensk

processrätt som införandet av den nya rättegångsbalken år 1948 innebar

inte nämnvärt påverkade innehållet i skiljemannalagen. Åtskilliga problem

har också under senare år gjort sig gällande som kräver en lösning. Till

detta kommer behovet av att beakta utvecklingen inom skiljedomsrätten på

det internationella planet.

Mot bakgrund av de slutsatser och förslag som redovisas i betänkandet

anser regeringen att den övergripande målsättningen för en reformering av

lagstiftningen på skiljedomsområdet bör vara att skapa en modern lag-

stiftning som tillgodoser kravet på snabbhet, säkerhet och smidighet i

förfarandet. Lagstiftningen bör alltså bland annat innehålla de komponen-

ter som traditionellt brukar åberopas till stöd för att skiljeförfarandet är ett

så attraktivt instrument för tvistlösning. Regeringen anser, i likhet med

utredningen, att ett pragmatiskt synsätt bör anläggas i syfte att finna

användbara lösningar på de problem som erfarenhetsmässigt har gjort sig

gällande i den praktiska tillämpningen av skiljedomsinstitutet. Det också

angeläget att slå vakt om och om möjligt ytterligare befrämja Sveriges

starka ställning som internationellt forum i handelstvister.

Regeringen anser att den nya lagstiftningen bör vila på samma grund-

principer som gällande rätt. Sålunda bör grundsatsen om partsautonomin

behållas och det kan övervägas om denna centrala ingrediens i lagstift-

ningen bör förstärkas. Vidare bör en ny lagstiftning utformas på ett sådant

sätt att obstruktion i förfarandet motverkas och att ingångna skiljeavtal kan

fullföljas. Det är också angeläget att lagstiftningen i möjligaste mån

befrämjar en skiljedoms slutlighet.

Tillämpliga grundprinciper innebär att en lagstiftning på området måste

tillgodose grundläggande krav på rättssäkerhet. Detta innebär ingen nyhet.

Sålunda bör lagstiftningen omfatta vissa grundläggande bestämmelser som

hänför sig till domstolarnas och de verkställande myndigheternas roll.

Vidare bör en ny lagstiftning på skiljedomsrättens område uppmärksamma

rättsskyddsaspekten för ekonomiskt svaga parter. I detta sammanhang bör

enligt regeringens mening konsumenters rättsskydd särskilt framhållas.

Det är internationellt erkänt att lagstiftning om skiljeförfarande inte skall

inriktas på någon fullständig reglering av skiljeförfarandet. Denna ut-

gångspunkt bör gälla också för svensk rätts del. Åtskilliga frågor bör alltså

överlämnas till parternas eller skiljemännens bedömning eller lösas i

rättstillämpningen. Ett riktmärke bör vara att lagen inte skall uppta

handlingsregler som kan sättas åt sidan utan några konsekvenser. Vidare

bör beaktas å ena sidan det praktiska behovet av att lagen kan ge besked i

en tillämpningsfråga, å andra sidan svårigheten att åstadkomma en

klargörande reglering av inte alltför omständligt slag.

I förarbetena till skiljemannalagen uttalades att alla dess bestämmelser är

tvingande för parter och skiljemän när inte annat anges (NJA II 1929 s. 8).

I enlighet med vad utredningen anfört bör den nya lagen inte konstrueras

på det sättet. Den omständigheten att det i lagen på åtskilliga ställen görs

förbehåll för avvikelser som parterna kan ha kommit överens om skall

alltså inte motsatsvis tolkas så att övriga bestämmelser är tvingande i den

meningen att parterna saknar möjlighet att disponera över förfarandet. Hur

långt deras dispositionsrätt sträcker sig får bli beroende av flera

omständigheter, såsom bestämmelsens art, avvikelsens innebörd och den

tidpunkt vid vilken avvikelsen har kommit till.

4.3.4 Lagstiftning för nationella och internationella tvister

Regeringens förslag: En ny svensk lag om skiljeförfarande ersätter

lagen (1929:145) om skiljemän och lagen (1929:147) om utländska

skiljeavtal och skiljedomar. Lagen skall omfatta såväl nationella som

internationella skiljeförfaranden. Den av FN:s handelsrättskommission,

UNCITRAL, utarbetade modellagen skall inte tjäna som förebild för den

nya lagen. Däremot skall i varje delfråga modellagens bestämmelser

beaktas.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Några remissinstanser framför dock att en ny

svensk lag om skiljeförfarande bör, med så få tillägg och ändringar som

möjligt, ansluta till modellagen. Flera remissinstanser anser att parter i

internationella tvister skall kunna komma överens om att modellagen

skall tillämpas.

Flera av de utländska skiljedomsexperterna har i olika utsträckning

förordat en närmare anslutning till modellagen.

Skälen för regeringens förslag: Med tanke på den fortgående

integreringen av den ekonomiska marknaden i Västeuropa och den även i

övrigt expanderande ekonomiska samfärdseln över gränserna kan man på

goda grunder räkna med att antalet kommersiella tvister med inter-

nationella inslag efter hand kommer att öka. De problem som uppstår kring

skiljeförfarande är i stor utsträckning gemensamma för olika länder, och

den juridiska forskningen på området har en klar internationell inriktning.

Ett drag värt att uppmärksamma är att skiljemännen i internationella

skiljetvister inte sällan hämtas från skilda länder, något som ger

skiljenämnden en i viss mån mellanstatlig karaktär. Det är inte ägnat att

förvåna att olika regelsystem för internationella skiljetvister har arbetats

fram med anspråk på internationell tillämpning. Särskilt intresse tilldrar sig

den av FN:s handelsrättskommission (UNCITRAL) utarbetade modellagen

(se avsnitt 4.2).

Utredningen har funnit det självklart att nu nämnda förhållanden måste

tillmätas stor vikt vid utarbetandet av en ny svensk lagstiftning på

skiljedomsrättens område. Enligt utredningen måste särskild hänsyn tas till

den omständigheten att det finns ett stort antal löpande skiljeavtal mellan

utländska parter där Sverige utpekas som forum, inte minst därför att de

underliggande kommersiella transaktionerna stundom har en varaktighet

som sträcker sig över decennier. Regeringen har inte någon annan upp-

fattning. Det måste anses angeläget att sörja för att de avtalsslutande

parternas förväntningar på den svenska skiljemannarättsliga lagstiftningens

innehåll och effektivitet infrias.

Utredningen har i detta sammanhang identifierat två frågor där ett vägval

måste göras på ett inledande stadium. Den första gäller om vi i Sverige bör

ha olika lagar om skiljeförfarande, en för inhemska förfaranden och en

annan för internationella förhållanden. Den andra gäller huruvida

modellagen bör läggas till grund för en reviderad svensk lagstiftning.

Av 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK framgår när skiljeförfarande får

äga rum i vårt land i tvister med internationell anknytning. Regleringen

innebär att sådana tvister i betydande omfattning kan falla under svensk

lagstiftning om skiljeförfarande. I så fall skall även för de internationella

tvisterna tillämpas reglerna i skiljemannalagen (se dock 18 § andra

stycket). Förfaranderegleringen är med andra ord enhetlig; LUSK inne-

håller inte föreskrifter om själva skiljeförfarandet i internationella tvister.

Detta talar för en sammanhållen lagstiftning.

I vissa länder har man valt att införa särskild lagstiftning för inter-

nationella förhållanden, såsom Frankrike och Schweiz samt de nationer

som stiftat lagar grundade på modellagen. I dessa länder synes emellertid

skälet för detta ha varit förekomsten av lokala rättsregler som är klart

olämpliga för internationellt bruk och som av hänsyn till traditionen eller

till landets konstitution inte har ansetts kunna eller böra ändras. Något

sådant skäl föreligger inte för Sveriges del. Som utredningen har framhållit

är det också förenat med uppenbara nackdelar att hantera två sidoordnade

regelsystem inom samma rättsordning. Bland annat uppkommer i åtskilliga

situationer besvärliga gränsdragningsproblem.

Som sagts förut kan det antas att tvister med internationella inslag blir

allt fler på det kommersiella området. Till bilden hör att företagen både i

Sverige och i länder med vilka vi har täta ekonomiska förbindelser i högre

grad internationaliseras. Det skulle strida mot denna utveckling att införa

skilda regler eller regelkomplex för interna svenska och internationella

skiljetvister. Regeringen noterar särskilt att utredningen vid sin genomgång

av de olika ämnesavsnitten i en tilltänkt lag inte heller mer än på någon

enstaka punkt funnit anledning att föreslå en särskild regel för tvister med

internationella inslag och att dessa särregler utan olägenhet kan föras in i

ett särskilt avsnitt i en i princip enhetlig lag om skiljeförfarande.

Utredningen har mot bakgrund av de nu redovisade omständigheterna

ställt sig avvisande till en ordning med separata lagar för nationella och

internationella skiljeförfaranden. Utredningens ståndpunkt har vunnit

gehör hos remissinstanserna. Regeringen ansluter sig till utredningens

bedömning. Regeringen föreslår således att en ny lagstiftning på skilje-

domsrättens område tas in i en gemensam ny lag. Lagen kan lämpligen

rubriceras lag om skiljeförfarande.

Vad därefter gäller den andra frågan, den om modellagens betydelse för

den svenska lagrevisionen, konstaterar regeringen att det givetvis är också

ett svenskt intresse att regleringen av skiljeförfarande i olika länder följer

enhetliga riktlinjer. Modellagen fyller här en viktig funktion. Den har redan

vunnit beaktansvärda framgångar i nationella lagstiftningsprojekt och torde

även för framtiden få stor betydelse när en stat överväger ny skilje-

mannalagstiftning.

Regeringen är emellertid, som ovan angetts, av den uppfattningen att en

svensk lagstiftning på skiljedomsrättens område bör vara enhetlig och

sålunda tillämplig på såväl inhemska som internationella skiljeförfaranden.

Modellagen är utformad uteslutande för internationella förhållanden.

Redan av denna anledning är det uteslutet att utan vidare införliva model-

lagen med svensk rätt. Frågan blir i stället hur och i vilken omfattning en

svensk lag om skiljeförfarande bör närma sig modellagen.

Med utgångspunkten att olika lagar för inhemska och internationella

skiljeförfaranden inte lämpar sig för en svensk lagstiftning på området

finns det egentligen tre alternativa förhållningssätt visavi modellagen. Det

ena är att låta modellagen, innehållsmässigt och redaktionellt, bilda

mönster för en ny svensk lag. Det andra är ett friare förhållningssätt som

innebär att man i varje delfråga beaktar modellagens bestämmelser. Ett

tredje alternativ är att låta parterna avtalsvägen bestämma att modellagen i

stället för den svenska lagen helt eller delvis skall gälla vid en tvist.

Det sistnämnda alternativet kan vid en första betraktelse framstå som ett

enkelt och smidigt sätt att, med bibehållande av en enhetlig svensk lag om

skiljeföfarande, tillgodose önskemålet om en uniform internationell

reglering. En möjlighet med en opt in-klausul i den svenska lagstift-

ningen skulle kanske också inverka positivt på möjligheterna att attrahera

internationella skiljeförfaranden till Sverige. Konsekvenserna av en sådan

ordning är emellertid ganska långtgående. Regeringen är heller inte helt

övertygad om att det föreligger något större behov av att låta parterna i ett

internationellt förfarande komma överens om att tillämpa modellagen. Om

en svensk lag om skiljeförfarande i tillräcklig utsträckning beaktar

modellagens regler och undviker att i allt för hög grad präglas av national

peculiarities torde behovet av denna möjlighet starkt reduceras. I vart fall

ter det sig nästan omöjligt att i dag bestämt uttala sig i frågan. Däremot bör

man framgent, med erfarenheterna av den nya lagstiftningen i ryggen, på

nytt kunna överväga detta alternativ om utvecklingen ger anledning till det.

Tills vidare anser regeringen emellertid att någon möjlighet att avtalsvägen

bestämma att modellagen skall vara tillämplig i internationella skilje-

förfaranden inte bör införas i den svenska lagstiftningen.

Nästa fråga blir då om och i så fall i vilken utsträckning den svenska

lagstiftningen skall ansluta sig redaktionellt och innehållsmässigt till

modellagen.

Som utredningen framhållit avviker modellagen i fråga om disposition

av innehållet och utförlighet i regleringen en hel del från strukturen i den

nuvarande skiljemannalagen. Vidare avviker modellagen också i den

sakliga regleringen av vissa rättsfrågor från de lösningar som man av olika

skäl kan tycka vara de lämpligaste med beaktande av svensk tradition och

rättsuppfattning. Modellagen saknar vidare regler om vissa rättsfrågor som

av svensk hävd eller andra skäl bör innefattas i en modern svensk

skiljeförfarandelag. Som exempel kan nämnas regler om skiljedoms-

kostnaderna. Dessa dilemman kan man naturligtvis försöka komma till

rätta med antingen genom att avstå från den bästa lösningen till förmån

för modellagen eller genom att göra åtskilliga ändringar i och tillägg till

modellagen. Utredningen har ställt sig negativ till en sådan lösning.

Mot det sagda skall vägas det nämnda intresset av att genom nära

anslutning till modellagen få till stånd en uniformitet mellan olika rätts-

system på skiljedomsrättens område. Förverkligande av en i realistisk

mening uniform rätt är emellertid dessvärre svårt att åstadkomma eftersom

flera europeiska länder med utvecklad tradition inom skiljedomsområdet

har valt att bygga vidare på inhemsk grund och avvisat modellagen som

mönster. En svensk variant av modellagen skulle sannolikt också innebära

så många avvikelser från själva modellen att värdet med tanke på strävan

efter enhetlighet skulle bli begränsat.

Utredningen har kommit till slutsatsen att modellagen inte bör läggas

direkt till grund för den nya svenska lagstiftningen vare sig dispositions-

eller innehållsmässigt. Regeringen ansluter sig till denna bedömning. Detta

är emellertid, som utredningen framhållit, inte liktydigt med att

modellagen skulle frånkännas betydelse vid revideringen. Tvärtom anser

regeringen det angeläget att i varje delfråga beakta modellagens bestäm-

melser. Att en viss lösning har stöd i modellagen bör tillmätas stor

betydelse och ha ett betydande egenvärde. Sålunda bör man i anslutning till

varje enskild bestämmelse i den nya lagen om skiljeförfarande överväga i

vilken omfattning bestämmelsen kan ansluta sig till modellagen.

Den intagna ståndpunkten innebär alltså att utländska parter, ombud och

skiljemän även fortsättningsvis har anledning att sätta sig in i den svenska

lagstiftningen om skiljeförfarande. Det finns därför anledning att göra

lagen i några hänseenden mera informativ än om den endast skulle ha en

inhemsk läsekrets. En med detta sammanhängande strävan bör vara att

avstå från att direkt eller indirekt hänvisa till den svenska rättegångs-

balkens regler; en ny lag bör kunna tillämpas fristående. Att rättegångs-

balken i olika hänseenden får spela en roll vid utformningen av innehållet i

skiljemannalagen är en annan sak, men i åtskilliga frågor finns skäl att

frigöra sig från balkens lösningar.

LUSK, alltså 1929 års lag om utländska skiljeavtal och skiljedomar,

innehåller väsentligen bestämmelser om utländska skiljeavtal och om

erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar. Utredningen har

ansett att det ligger nära till hands att föra samman denna materia med

skiljedomslagstiftningen i övrigt. Enligt utredningen borde det inte minst

för en utländsk publik vara en fördel att i en enda rättsakt kunna ta del av

huvudparten av den svenska regleringen på skiljedomsrättens område.

Regeringen är av samma uppfattning. Regeringen föreslår därför att

bestämmelserna i nuvarande LUSK får ingå i en särskild avdelning

beträffande internationella förhållanden i en ny svensk lag om skilje-

förfarande.

Bestämmelserna i LUSK omarbetades år 1971 som följd av att Sverige

ratificerade 1958 års New Yorkkonvention om erkännande och verk-

ställighet av utländska skiljedomar. Utrymmet för ändringar är därför

begränsat. Enligt regeringens mening finns det dock anledning att överväga

behovet av vissa förenklingar, klargöranden och preciseringar i förhållande

till gällande reglering.

5 Skiljeavtalet

5.1 Inledning

Till grund för ett skiljeförfarande ligger i allmänhet ett skiljeavtal. Ur

detta härleder skiljemännen sin behörighet att avgöra tvisten. Som antytts

kan skiljemännen visserligen grunda sin behörighet på annat än ett

skiljeavtal. Ett exempel på en sådan reglering är 14 kap. 31 § andra

stycket aktiebolagslagen (1975:1385) som föreskriver att vissa tvister i

samband med inlösen av minoritetsaktier skall avgöras av skiljemän. De

frågeställningar som nu skall behandlas tar emellertid enbart sikte på

skiljeförfaranden som grundas på ett skiljeavtal eller en därmed jämställd

rättshandling, t.ex. testamente eller gåvobrev.

Skiljeavtalet kan beskrivas som ett blandat avtal med både process-

rättsliga och civilrättsliga inslag. För att avtalet skall få avsedd verkan

krävs att parterna är rättskapabla. Vidare måste avtalet röra en fråga som

kan överlämnas till skiljemän. Skiljeavtalets giltighet prövas i princip

med utgångspunkt i allmänna avtalsrättsliga regler, däribland den

allmänna jämkningsregeln i 36 § avtalslagen (1915:218).

Skiljeavtalet anger gränserna för vilka frågor som kan överlämnas till

avgörande av skiljemän. Eftersom skiljeavtalet sålunda utgör den yttersta

grunden för skiljemännens behörighet att avgöra tvisten är det viktigt att

ett skiljeavtal utformas med sådan eftertanke att det klart framgår vilka

frågor som skiljemännen är behöriga att pröva

5.2 Skiljedomsmässighet

5.2.1 Dispositiva tvistemål

Regeringens förslag: Grundregeln att parterna kan ingå skiljeavtal

beträffande sådana frågor som de kan träffa förlikning om behålls.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen

eller lämnar dem utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten i dag är att

skiljeavtal kan ingås beträffande frågor som parterna kan träffa förlikning

om. Härmed avses s.k. dispositiva frågor till skillnad från indispositiva.

Det kan gälla frågor som kan avgöras i en rättegång, men även andra

frågor (se avsnitt 5.3) kan hänskjutas till avgörande av skiljemän.

Frågan är om det skiljedomsmässiga området nu bör bestämmas

annorlunda mot vad som gäller i dag. Jämför man med andra rätts-

ordningar kan man konstatera att i t.ex. Frankrike anses alla tvister som

inte gäller ordre public vara skiljedomsmässiga. I Tyskland är alla tvister

som rör vermögensrechtlicher anspruch skiljedomsmässiga. I den tyska

lagstiftningen anges dock uttryckligen att även andra tvister är

skiljedomsmässiga under förutsättning att tvistefrågan är dispositiv. Mot

denna bakgrund kan man fråga sig om det finns skäl att i en ny svensk

lag om skiljeförfarande utvidga det skiljedomsmässiga området. Vår

nuvarande bestämmelse innebär nämligen att man från det skilje-

domsmässiga området ofta utestänger tvister där ett allmänt intresse gör

sig mera märkbart gällande.

Grunden för skiljeförfarandet är skiljeavtalet. Detta avtal bygger på

parternas förfoganderätt över tvisteföremålet. Enligt regeringens mening

framstår det därför som mest följdriktigt att hålla sig inom gränserna för

den fria avtalsrätten. Gör man det kan parterna ges ganska stor frihet att

själva bestämma över förfarandet. Partsautonomins princip kan således få

gälla i de flesta frågor. Om skiljemän även skulle pröva tvister där

parterna inte fritt disponerade över processföremålet skulle det kunna bli

svårt att undvika ett större mått av kontroll i efterhand av domstol. Enligt

utredningen har det också visat sig svårt att hitta en annan någorlunda

klar avgränsningsregel, särskilt som vårt ordre public-begrepp inte har

något närmare preciserat innehåll.

Med hänvisning till det sagda och då något reformbehov inte har

aktualiserats under utredningsarbetet finner regeringen inte skäl att ändra

den nuvarande grundregeln. Regeringen föreslår därför att huvudregeln

alltjämt skall vara att skiljeavtal skall kunna ingås beträffande sådana

frågor som parterna kan träffa förlikning om.

Att det på ett visst område finns vad som vanligtvis betecknas som

tvingande bestämmelser medför inte automatiskt att tvister på området

inte är skiljedomsmässiga. Avtalslagens regler om rättshandlingars

ogiltighet anses tvingande på så sätt att en part inte på förhand med

bindande verkan kan avstå från att åberopa dem. Detsamma gäller de

tvingande bestämmelserna inom konsumenträtten. När tvist uppkommer

står det emellertid en part fritt att bestämma sin talan så att dessa s.k.

tvingande bestämmelser inte blir tillämpliga. Tvister som involverar

tillämpningen av denna typ av tvingande bestämmelser får anses vara i

princip skiljedomsmässiga enligt huvudregeln.

Av särskild betydelse för internationella tvister är räckvidden av den

lagstiftning vars tvingande inslag skulle kunna göra tvisten indispositiv.

Det får från fall till fall avgöras, om motsvarande främmande tillämpliga

lag är av sådant slag att förlikning inför svensk domstol inte skulle

godtas. När det gäller statusfrågor, t.ex. vårdnad om barn, torde det

svenska synsättet gälla även om tvisten saknar anknytning till Sverige.

Gäller det däremot en ekonomisk-politisk reglering i främmande stat

saknas ofta anledning att låta de tvingande reglerna påverka förliknings-

möjligheten i Sverige och därmed skiljedomsmässigheten enligt svensk

rätt. Detta synsätt överensstämmer med en tendens på det internationella

planet att godta att en internationell tvist löses genom skiljeförfarande

även om en likadan nationell tvist skulle falla utanför det skilje-

domsmässiga området.

Av huvudregeln följer alltså att indispositiva tvister inte är

skiljedomsmässiga. Vilka frågor som är, respektive inte är, förlik-

ningsbara bestäms med ledning av de materiella bestämmelserna i andra

lagar än lagen om skiljeförfarande. Det finns emellertid också vissa i sig

dispositiva tvister som uttryckligen är undantagna från det skilje-

domsmässiga området. Detta gäller enligt 1 kap. 3 § lagen (1974:371) om

rättegången i arbetstvister vissa tvister rörande kollektivavtals giltighet

eller befrielse från sådant avtal (31 § första och tredje styckena lagen

[1976:580] om medbestämmande i arbetslivet). Härifrån bör man skilja

de områden där skiljeavtal avseende framtida tvister inte godtas. Så är

fallet enligt 3 a § skiljemannalagen i konsumentförhållanden, om tvisten

kan prövas som s.k. småmål enligt 1 kap. 3 d § rättegångsbalken (se

avsnitt 5.2.2). Vidare får framtida hyrestvister enligt 12 kap. 66 § jorda-

balken i allmänhet inte göras till föremål för skiljeavtal. På samma sätt

förhåller det sig med skiljeavtal angående arrendatorns rätt eller

skyldighet att tillträda eller kvarsitta på arrendestället enligt 8 kap. 28 §

jordabalken. I de nämnda fallen föreligger dock inte hinder mot att träffa

skiljeavtal angående en uppkommen tvist.

I detta lagstiftningsärende reserveras termen skiljedomsmässig för

tvister som kan lämnas till avgörande av skiljemän antingen på förhand

eller sedan de uppkommit. En tvist som betecknas som icke skilje-

domsmässig kan alltså inte alls lämnas till avgörande av skiljemän.

5.2.2 Skydd för ekonomiskt svaga parter

Regeringens förslag: Den nuvarande inskränkningen i rätten att träffa

skiljeavtal angående framtida tvister mellan näringsidkare och

konsument utvidgas till att avse i princip samtliga framtida tvister mellan

sådana parter oavsett tvisteföremålets värde.

Regeringens bedömning: Någon särskild kostnadsregel som begränsar

en ekonomiskt underlägsen parts ansvar för ersättningen till

skiljemännen bör inte införas.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens, såvitt avser

förbudet mot skiljeavtal i konsumentrelationer. Utredningen har därut-

över föreslagit en särskild kostnadsregel som begränsar en ekonomiskt

underlägsen parts ansvar för ersättningen till skiljemännen till ett

basbelopp. I denna del har två särskilda yttranden avgetts i utredningen.

Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser tillstyrker

förslaget om förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan

näringsidkare och konsument. En mycket stor majoritet avstyrker

utredningens förslag om en särskild kostnadsregel.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har i

sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65) behandlat

frågan om ett förstärkt rättsskydd för en ekonomiskt underlägsen part.

Frågan har sin bakgrund i påståendet att det förekommer att parter i ett

skiljeavtal av kostnadsskäl avstår från att hävda sin rätt i större

utsträckning än när saken skall prövas av allmän domstol. Utredningen

har bekräftat att så är fallet. Utredningen har i detta sammanhang bl.a.

belyst tillämpningen av 36 § avtalslagen på skiljeavtal och kommit fram

till att vid en sådan prövning står sig i regel skiljeklausuler i avtal mellan

näringsidkare medan motsatsen gäller i avtal mellan näringsidkare och

konsument. Vad avser skiljeklausuler som varit intagna i anställnings-

avtal har, enligt utredningen, Arbetsdomstolen i flertalet fall inte bedömt

dessa vara oskäliga. I de flesta fallen har Arbetsdomstolen ansett att

skälig ersättning till skiljemännen i aktuell tvist inte skulle uppgå till så

betydande belopp att enbart den risk som arbetstagaren löper att helt eller

delvis behöva svara för denna kostnad innebar att tillämpning av

skiljeklausulen var att bedöma som oskäligt mot arbetstagaren.

När det gäller frågan om en generell begränsning av skiljeförfarande

med hänsyn till rättsskyddsintresset har utredningen behandlat om en

ekonomiskt underlägsen parts behov av rättsskydd tillgodoses genom en

utökning av det område inom vilket skiljeavtal inte alls godtas eller

genom generella regler om förbud mot skiljeavtal avseende framtida

tvister. Utredningen har vidare diskuterat om det nuvarande förbudet mot

skiljeavtal i konsumentrelationer innan tvist uppkommit bör utvidgas till

att avse i princip samtliga tvister mellan sådana parter. Regeringen tar nu

upp dessa frågor till behandling.

Skiljemannalagen innehåller i 3 a § ett allmänt förbud mot att i vissa

fall träffa skiljeavtal innan tvist uppkommit. Förbudet gäller tvister

mellan näringsidkare och konsumenter som kan prövas enligt 1 kap. 3

d § rättegångsbalken, s.k. småmål. I dessa mål finns bl.a. särskilda regler

om en parts rätt till ersättning för rättegångskostnader. En part har t.ex.

inte rätt till ersättning för ombudsarvode. Sålunda garanteras en kon-

sument genom 3 a § i skiljemannalagen tillgång till ett billigt rätte-

gångsförfarande vid allmän domstol utan hinder av en skiljeklausul. En

konsument behöver alltså i dessa fall inte av kostnadsskäl avstå från att

få sin sak prövad. När tvist väl har uppkommit finns det emellertid inget

hinder för konsumenten att ingå skiljeavtal.

Inskränkningar i rätten att träffa skiljeavtal angående framtida tvister

syftar till att skydda en underlägsen part. Förutom den ovan angivna

regeln i skiljemannalagen återfinns sådana inskränkande regler i t.ex.

sjölagen (1994:1009), järnvägstrafiklagen (1985:192), lagen om

befordran med luftfartyg (1937:73) och jordabalken. Dessa utgör ett

effektivt skydd var och en inom sitt område.

Frågan är då om det finns något behov av att införa motsvarande

inskränkningar för andra typer av avtal utöver dem som finns i dag.

Varken resultatet av en enkätundersökning som utredningen genomfört

eller annat underlag som funnits tillgängligt för utredningen pekar på att

det beträffande vissa andra avtalstyper finns sådana starka skyddsbehov

som motiverar ett förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister. Mot

bakgrund härav och då sådana inskränkningar måste övervägas med

beaktande av de materiella reglerna inom respektive tillämpningsområde

anser regeringen att det saknas skäl att vidare överväga denna typ av

begränsningar. Denna bedömning överensstämmer med utredningens.

Ett skiljeavtal mellan ojämbördiga parter kan innehålla en föreskrift

som innebär att den starkare parten står för hela eller större delen av

kostnaderna för förfarandet oavsett utgången i målet. I den mån kost-

nadsfördelningen medför att även den svagare parten anser sig ha

möjlighet att göra sin rätt gällande i ett skiljeförfarande finns det inte skäl

att förbjuda ett sådant skiljeavtal även om det avser framtida tvister (se

vidare avsnitt 11.1.2). Att föreskriva ett generellt förbud mot skiljeavtal

avseende framtida tvister mellan ojämbördiga parter låter sig därför inte

göras. Utredningen har kommit till samma slutsats.

Regeringen delar även utredningens uppfattning att ett allmänt förbud

mot skiljeavtal avseende framtida tvister inte är en framkomlig metod för

att mera generellt skydda en part i ett förmögenhetsrättsligt avtal, vilket

som helst. Det finns, som utredningen framhåller, egentligen endast en

typ av allmänna förmögenhetsrättsliga avtal där det kan föreligga

tillräckliga skäl för ett generellt förbud mot skiljeavtal avseende framtida

tvister och det är i relationen mellan näringsidkare och konsument. I

dessa fall är utgångspunkten redan i dag vid tillämpningen av 36 §

avtalslagen att skiljeklausuler inte står sig.

Tillämpningen kan dock sägas vara oklar på vissa områden. Det gäller

t.ex. skiljeklausuler i konsumentförsäkringar. Även genomförandet av

EG:s direktiv om oskäliga avtalsvillkor i konsumentförhållanden genom

lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden kan noteras

i sammanhanget. Det är i någon mån oklart i vad mån skiljeavtal i

konsumentförhållanden i dag anses oskäliga (se prop. 1994:95:17 s. 98).

Det finns således ett behov av en klar och generell reglering.

Det finns enligt regeringens mening inget som tyder på att det i dag

skulle föreligga ett behov av att kunna träffa skiljeavtal med en kon-

sument redan innan tvist har uppkommit. Försäkringsförbundets på-

pekande under remissomgången om ett eventuellt framtida behov av

skiljeklasuler i konsumentförsäkringsavtal kan i detta sammanhang inte

tillmätas någon avgörande betydelse. Den risk för rättsförluster som

följer av att en konsument kan känna sig tvingad att avstå från att hävda

sin rätt när han är bunden av ett skiljeavtal bör därför undanröjas med en

generell reglering. Regeringen föreslår således att det i lagen om

skiljeförfarande tas in en bestämmelse om förbud mot skiljeavtal avseen-

de framtida tvister mellan näringsidkare och konsument oavsett

tvisteföremålets värde. Från förbudet bör, liksom i dag, undantas vissa

kollektiva försäkringar och de fall där annat följer av Sveriges inter-

nationella förpliktelser.

Som ovan anförts har utredningen även föreslagit en särskild

kostnadsregel som begränsar en underlägsen parts ansvar för ersättningen

till skiljemännen till ett basbelopp. Förslaget skall ses i belysning av att

utredningen inte funnit det lämpligt att införa särskilda regler för att

minska kostnaderna för skiljeförfarandet. Utgångspunkten för utred-

ningens förslag är att skiljeavtalet får anses vara tillkommet i den

starkare partens intresse och att det därför är rimligt att en del av

kostnaderna övervältras på denne oavsett utgången i tvisten.

Utredningens förslag tar sikte på fall där ena parten intar en under-

lägsen ställning och det med fog kan antas att han inte kan ta den

kostnadsrisk som skiljeförfarandet medför. Regeln, som utformats med

36 § andra stycket avtalslagen som förebild, är tänkt att kunna tillämpas

på såväl förhållandet mellan näringsidkare och konsument (skiljeavtal

som träffats sedan tvist uppkommit) som i de fallen båda parterna är

näringsidkare. Även en arbetstagare som har en skiljeklausul i sitt

anställningsavtal kan ingå i den kategori av typiskt sett svagare parter

som utredningens förslag tar sikte på. Endast ersättningen till skilje-

männen omfattas av bestämmelsen. Enligt utredningen skall det

ankomma på skiljemännen att, på basis av en helhetsbedömning av

samtliga omständigheter, varvid vissa omständigheter särskilt skall

beaktas, besluta om den särskilda kostnadsregeln skall tillämpas i det

enskilda fallet.

Utredningens förslag har fått ett mycket negativt bemötande av

remissinstanserna. Endast ett fåtal tillstyrker förslaget i denna del. Även

en majoritet av utredningens experter har ställt sig avvisande till

förslaget. Kritiken som riktas mot utredningens förslag består bl.a. av ett

ifrågasättande av den analys som ligger till grund för det av utredningen

fastslagna behovet av lagstiftningsåtgärder. Därvid har särskilt fram-

hållits att utredningens jämförelse av kostnaderna för att genomföra ett

skiljeförfarande och en domstolsprocess är bristfällig och missvisande

och att den inte i tillräcklig utsträckning beaktar den i sammanhanget

mycket väsentliga tidsfaktorn. Den nackdel som från kostnadssynpunkt

och ur andra aspekter vidlåder domstolsförfarande på grund av tids-

faktorn har uppgetts vara av avgörande betydelse i sammanhanget.

Därutöver har framställts invändningar av principiell natur med

hänvisning till att bestämmelsen inkräktar på parternas avtalsfrihet och

skiljeförfarandets självständighet i förhållande till domstolarna. Det har

även gjorts gällande att den föreslagna bestämmelsen innebär tillämp-

nings- och gränsdragningsproblem och att förutsebarheten i vissa fall blir

mycket låg. Även andra invändningar har framförts.

Enligt regeringens mening kan den remisskritik som framförts och det

som sägs i de särskilda yttrandena inte negligeras. Kritiken visar att

frågan hur man bäst tillgodoser kravet på att en ekonomiskt underlägsen

part i ett skiljeavtal skall kunna hävda sin rätt behöver övervägas

ytterligare. Regeringen anser således att utredningens förslag i denna del

inte bör genomföras.

Det kan sägas att en del av den framförda kritiken ansluter till utred-

ningens egna resonemang. Sålunda har utredningen framhållit att dessa

invändningar kan resas mot förslaget. Utredningen har dock funnit

alternativen med en utvidgning av 36 § avtalslagen eller en särskild

jämkningsregel för skiljeavtal vara mindre tilltalande. Regeringen delar

utredningens bedömning att inget av dessa alternativ framstår som någon

lyckad lösning på problemet. Frågan är då vilka andra möjligheter som

står till buds. Av intresse är här den utveckling som skett de senaste åren

när det gäller alternativa former för skiljeförfarande. Regeringen avser

här de olika förenklade skiljeförfaranden som vuxit fram. Så har t.ex.

Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut numera helt nya regler

för förenklade förfaranden där kostnaderna blir förhållandevis låga och

kan beräknas i förhand. Även den s.k. Göteborgsmodellen för medling

och skiljeförfarande bör nämnas i sammanhanget. Dessa förfaranden

innebär väsentligt lägre kostnader än annars, inte minst därför att tvisten

avgörs av en ensam skiljeman.

Det kan enligt regeringens mening numera finnas anledning att

överväga om det är endast genom lagstiftning som det aktuella problemet

kan lösas. Den ovan beskrivna utvecklingen, som alltjämt pågår, är ett

exempel på en form av självreglering som nu får anses inledd. Ett annat

utslag av denna utveckling är den kontraktspraxis som växer fram och

som innebär att tvisteföremålets värde avgör huruvida tvisten skall slitas

i allmän domstol eller av skiljemän. Även fördelningen av kostnaderna

för ersättningen till skiljemännen, innebärande t.ex. att den ekonomiskt

underlägsna partens kostnadsansvar begränsas oavsett utgången i målet,

bör kunna uppmärksammas i sådana sammanhang.

Det vore önskvärt att den nu beskrivna utvecklingen leder till en

förbättring av en underlägsen parts ställning utan att frågan behöver bli

föremål för lagstiftning. Förutsättningarna härför borde enligt rege-

ringens mening finnas, särskilt med beaktande av att alternativet är en

tvingande reglering som kan framstå som mindre attraktiv för många

aktörer inom näringslivet. Regeringen anser att näringslivets intresse av

effektiva, flexibla och säkra metoder för att lösa tvister borde tala för att

den ovan nämnda självregleringen utvecklas i olika branscher i sådan

utsträckning att ekonomiskt svaga parter inte av kostnadshänsyn skall

behöva avstå från att få sin sak rättsligt prövad.

Mot bakgrund av det ovan anförda anser regeringen att det inte finns

anledning att införa tvingande regler i ämnet. En viss förändring av

rättsläget kommer ändå att följa av förslaget om förbud mot skiljeavtal

avseende framtida tvister i konsumentrelationer. I övriga fall kommer 36

§ avtalslagen alltjämt att utgöra det yttersta remediet för oskäliga

skiljeklausuler. Regeringen avser att noga följa utvecklingen när det

gäller skiljeavtal mellan ojämbördiga parter. Detta gäller inte minst

skiljeklausulers utformning och tillämpning i anställningsavtal. För det

fall regeringens förväntningar om en självreglering på detta och andra

områden inte infrias avser regeringen att återkomma i ämnet.

5.2.3 Särskilt om konkurrensrätten

Regeringens förslag: Skiljemännen skall kunna pröva konkurrensrättens

civilrättsliga verkningar mellan parterna.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Stockholms tingsrätt anser att man

inte bör lagstifta om skiljemännens befogenhet att pröva de civilrättsliga

frågorna så länge rättsläget för den allmänna civilprocessen, bl.a. vad

gäller om en domstol självmant skall beakta ogiltighetsregler i kon-

kurrenslagstiftningen, är osäkert. Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala

universitet anser att frågan om prövning av konkurrensrättens verkningar

bör övervägas ytterligare.

De flesta utländska skiljedomsexperterna lämnar förslaget i denna del

utan erinran. Några framhåller vikten av att befogenheten att pröva

konkurrensrättens verkningar inte får leda till motsatsslut beträffande

andra offentligrättsliga regler som kan aktualiseras i ett skiljeförfarande.

Skälen för regeringens förslag: På konkurrensrättens område gäller

numera dels konkurrenslagen (1993:20) för konkurrensbegränsningar

som berör den svenska marknaden, dels EG:s regler för konkurrens-

begränsningar som kan påverka handeln mellan EG-länderna. Därutöver

gäller genom EES-avtalet EG:s regler för konkurrensbegränsningar i

handeln mellan Norge, Island respektive Lichtenstein och EG.

Den nya konkurrenslagen trädde i kraft den 1 juli 1993. Den skiljer sig

på avgörande punkter från äldre rätt. Medan tidigare konkurrens-

lagstiftning i huvudsak byggde på den s.k. missbruksprincipen som grund

för ingripande mot konkurrensbegränsningar bygger den nya lagen på

den s.k. förbudsprincipen. Det finns ett förbud mot samarbete mellan

företag som har till syfte att begränsa konkurrensen på den svenska

marknaden eller som ger detta resultat (6 § jfr med 3 §). Från förbudet

kan undantag medges av Konkurrensverket (8 §). Avtal eller avtalsvillkor

som är förbjudna enligt 6 § är ogiltiga (7 §). Det är vidare förbjudet för

ett företag att missbruka en dominerande ställning på den svenska

marknaden (19 §). En överträdelse av förbuden kan medföra skade-

ståndsskyldighet (33 §). Det finns slutligen bestämmelser om vites-

åläggande, konkurrensskadeavgift och om kontroll av företagsförvärv.

Utredningen har studerat i vilken mån ett skiljeavtal bör ge skiljemän

rätt eller rent av skyldighet att tillämpa de nämnda bestämmelserna i

konkurrenslagen och därmed avskära allmän domstols behörighet.

Utredningen har också övervägt om det finns anledning att behandla

EG:s konkurrensrättsliga regler på annat sätt.

Den behörighet som konkurrenslagen ger Konkurrensverket och

Stockholms tingsrätt att vidta vissa åtgärder kan inte inskränkas genom

skiljeavtal mellan enskilda parter. Skiljemän kan t.ex. inte besluta om

undantag enligt 8 §, pröva en talan om konkurrensskadeavgift eller en

talan om förbud mot företagsförvärv.

Konkurrensverket får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser

av förbuden i 6 § och 19 §. Om Konkurrensverket i ett visst fall beslutar

att inte meddela ett sådant åläggande, kan ett enskilt företag väcka talan

vid Marknadsdomstolen och begära att domstolen utfärdar ett åläggande.

Företagets talan handläggs enligt reglerna för indispositiva tvistemål

(64 § första stycket 1). Marknadsdomstolen är exklusivt behörig att som

första och enda instans pröva en sådan talan (23 § andra stycket). Tvisten

kan sålunda inte göras till föremål för ett skiljeavtal vare sig enligt nu

gällande rätt eller enligt den huvudregel om skiljedomsmässighet som

regeringen nu föreslår.

Enligt de allmänna forumreglerna i 10 kap. rättegångsbalken an-

kommer det på allmän domstol att pröva konkurrenslagens verkningar i

civilrättsligt hänseende. Varken i konkurrenslagen eller dess förarbeten

ges något uttryckligt besked, om dessa tvister skall följa reglerna för

dispositiva eller indispositiva tvistemål. Avsaknaden av sådant besked

kan tydas som att tvisterna skall följa de dispositiva reglerna. Detta

skulle då gälla frågor om ogiltighet enligt 7 § av ett avtal eller

avtalsvillkor och frågor om skadestånd enligt 33 §. Ser man enbart till det

sagda borde tvister som rör konkurrenslagens verkningar i civilrättsligt

hänseende kunna prövas av skiljemän.

Konkurrenslagens regler överensstämmer i princip med EG:s regler på

området, dvs. Romfördragets artiklar 85 och 86. EG-rätten skyddar den

mellanstatliga konkurrensen inom EG medan den nationella rätten

skyddar den inomstatliga. Syftet med att ge konkurrenslagen samma

innehåll som EG-rätten är bl.a. att åstadkomma en harmonisering med

EG-rätten. Detta talar med styrka för att reglerna i den nationella

konkurrenslagen skall tillämpas på samma sätt som konkurrensreglerna

inom EG.

Frågan blir då, om en domstol även utan yrkande av en part skall

tillämpa t.ex. de ogiltighetsregler som finns i artikel 85 i Romfördraget

och därmed också i enlighet med vad som nyss sagts de motsvarande

regler som är upptagna i 7 § konkurrenslagen. I så fall skulle skilje-

domsmässighet inte föreligga beträffande tvister som rör konkurrens-

rättens civilrättsliga verkningar mellan parterna eftersom den huvudregel

som regeringen tidigare föreslagit i detta ärende innebär att tvisten, för att

vara skiljedomsmässig, skall vara förlikningsbar.

Ett uttalande av innebörd att en domstol självmant torde ha att beakta

ogiltighetsregeln i EES-avtalet gjordes i förarbetena till EES-lagen (se

prop. 1991/92:170 s. 168).

EG-kommissionen har i ett tillkännagivande den 13 februari 1993

behandlat frågor om hur nationella domstolar kan samarbeta med

kommissionen vid tillämpning av artiklarna 85 och 86 i Romfördraget.

De formuleringar som används i tillkännagivandet ger närmast vid

handen att den nationella domstolen får på yrkande av en part eller på

eget inititativ tillämpa Romfördragets konkurrensregler. Kommissionens

tillkännagivande ger således inte ett otvetydigt stöd för uppfattningen att

domstolar och för den delen skiljemän självmant måste beakta den

konkurrensrättsliga ogiltighetsregeln i Romfördraget.

Generellt sett gäller att Romfördragets konkurrensbestämmelser visser-

ligen har direkt effekt i medlemsländerna, men att de skall tillämpas

inom ramen för de processuella regler som gäller i varje land. Det

framstår därför som tveksamt om man ens indirekt av Romfördraget kan

härleda en skyldighet för svenska domstolar att självmant beakta den

ogiltighetsregel som där finns och som har sin interna motsvarighet i 7 §

konkurrenslagen.

Frågan har också blivit föremål för EG-domstolens prövning med

anledning av en begäran om förhandsbesked från en holländsk domstol

(målen C-430/93 och C-431/93, van Schijndel och van Veen mot

Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten, ECR 14 december 1995

s. I-4728). Domstolen uttalade bl.a. att i de fall de nationella domstolarna

enligt nationell rätt ex officio skall tillämpa en tvingande intern

bestämmelse, finns en sådan skyldighet även beträffande tvingande

gemenskapsbestämmelser (punkt 13). Detsamma gäller enligt domstolen

då nationell rätt ger den nationella domstolen möjlighet att ex officio

tillämpa den tvingande rättsregeln (punkt 14). Domstolens utslag kan

därför närmast ses som en hänvisning till de processuella regler som

gäller nationellt. Det är därför svårt att dra några säkra slutsatser vad

gäller frågan om konkurrensrättsmål skall behandlas som dispositiva

eller indispositiva tvister.

Till förmån för att domstol inte skall agera ex officio i ett tvistemål

talar att det allmänna intresset av att slå vakt om konkurrensfriheten på

ett effektivt sätt kan bevakas genom Konkurrensverkets försorg i

avseende på nationella förhållanden och dessutom genom EG-

kommissionen inom EG.

En sammanfattning av det nu anförda ger vid handen att det i och för

sig kan anföras skäl såväl för att domstolarna skall beakta ogiltig-

hetsbestämmelserna oberoende av invändning som för att tvistemålet helt

skall följa de dispositiva reglerna. Det mesta talar dock enligt regeringens

mening för den sistnämnda uppfattningen. Det ligger inte inom ramen för

detta lagstiftningsarbete att reglera frågan i sitt allmänna sammanhang.

Frågan om ogiltighetsreglerna skall beaktas självmant av domstolarna får

därför lösas i praxis.

Den ovan redovisade osäkerheten beträffande handläggningen av

konkurrensrätten inom den allmänna civilprocessen innebär att den

föreslagna huvudregeln för vad som är skiljedomsmässigt inte ger ett

säkert besked om tvister som rör de civilrättsliga verkningarna av

konkurrensregleringen skulle vara skiljedomsmässiga. Även om mycket

talar för att så skulle vara fallet finns det alltså en osäkerhet på denna

punkt. Det finns emellertid otvivelaktigt ett stort praktiskt behov av att

låta skiljemän fullt ut pröva konkurrensrättens civilrättsliga verkningar.

Anta att skiljemän inte fick pröva om ett avtal eller avtalsvillkor var

ogiltigt enligt de konkurrensrättsliga reglerna. En part skulle då med

lätthet kunna obstruera förfarandet genom att med större eller mindre

fog påstå att avtalet var ogiltigt enligt dessa regler. Skiljeförfarandet

skulle därigenom tappa en stor del av sin effektivitet och därmed också

sin attraktionskraft som tvistlösningsmekanism för näringslivets tvister.

En reglering som innebär att skiljemännen kan pröva konkurrensrättsliga

frågor skulle också ligga i linje med utvecklingen i andra europeiska

länder.

Oberoende av de allmänna intressen som gör sig gällande inom

konkurrensrätten och till vilka regeringen strax återkommer bör, som

utredningen föreslagit, de civilrättsliga verkningarna kunna prövas i ett

skiljeförfarande. Detta bör gälla oavsett om konkurrensfrågan är huvud-

frågan i tvisten eller bara utgör en delfråga. Det finns inte heller skäl att

begränsa möjligheten till tvistlösning genom skiljeförfarande till enbart

internationella tvister, utan samma möjlighet bör finnas även i rent

nationella tvister. Då det är osäkert om skiljemännens rätt att pröva

konkurrensrättens verkningar mellan parterna är förenlig med den

föreslagna avgränsningen av det skiljedomsmässiga området måste

klarhet skapas genom att en särskild regel i ämnet införs i lagen om

skiljeförfarande.

Regeringen föreslår sålunda att skiljemännen skall få pröva

konkurrensrättens civilrättsliga verkningar mellan parterna.

Nästa fråga blir då om skiljemännen ex officio skall pröva konkurrens-

rättens civilrättsliga verkningar mellan parterna eller om en sådan

prövning skall ske först sedan någon av parterna fört in frågan i

skiljeförfarandet. Som nämnts gör sig ett allmänt intresse att upprätthålla

konkurrensen gällande, särskilt i förhållande till andra medlemsländer i

EG. Det har utomlands gjorts gällande att skiljemän självmant skall

beakta EG:s konkurrensregler. Utgångspunkten i ett svenskt skilje-

förfarande är emellertid att skiljemän är bundna av parternas yrkanden

och åberopanden. De kan således inte gå utanför den ram som bestämts

av parterna och t.ex. lägga andra omständigheter till grund för avgörandet

än sådana som åberopats av parterna. Det skulle leda till svår-

överskådliga konsekvenser om man övergav denna princip i fråga om

konkurrensrättsliga tvister. Principen bör därför behållas i den nya lagen.

Även om konkurrensrättsliga tvister i domstol skulle komma att anses i

någon utsträckning indispositiva bör det därför inte komma i fråga att

skiljemännen utanför parternas åberopanden ingår i saklig prövning av

konkurrensrättsliga spörsmål. Här bör man också beakta att det finns

särskilda myndigheter som skall tillvarata det allmänna intresset av en

fungerande konkurrens. Dessa har till sitt förfogande regler som gör det

möjligt att effektivt bevaka att konkurrensrättens regler inte kränks.

Regeringen vill i detta sammanhang peka på att den nu behandlade och

hithörande frågor för närvarande är föremål för EG-domstolens prövning

(mål C-126/97, Eco Swiss China Time Ltd mot Benetton International

N.V.). Frågorna, som har aktualiserats efter en begäran om förhands-

avgörande från en holländsk domstol, gäller bl.a. skiljemäns skyldighet

att ex officio tillämpa gemenskapsrättsliga konkurrensregler. Målet rör

även de gemenskapsrättsliga konkurrensreglernas inverkan på nationella

regler för ogiltighet eller klander av en skiljedom. EG-domstolen har

hållit muntlig förhandling och en dom kan förväntas under våren 1999.

Det är inte uteslutet att domen kan få betydelse för det förslag som

regeringen nu lägger fram. Om så skulle visa sig vara fallet kommer

regeringen att återkomma i frågan.

Den omständigheten att skiljemännen inte skall pröva konkurrens-

frågor ex officio kan tänkas leda till en skiljedom som står i strid med

konkurrensrätten. Detsamma kan bli följden av felbedömningar av

skiljemännen inom ramen för vad som får prövas. Utomlands kan en

sådan skiljedom anses vara ogiltig, antingen såsom stridande mot

 intern ordre public om den kränker den nationella konkurrensrätten

eller, när det gäller en kränkning av EG-rätten, såsom stridande mot vad

som ibland kallas europeisk ordre public. I det följande (se avsnitt

10.2) föreslås en ordre public-regel bli införd bland reglerna om

skiljedoms ogiltighet. Denna regel kan någon gång tänkas bli tillämplig

på de nämnda skiljedomarna. En faktor som kan tala för att en skiljedom

strider mot ordre public är att Konkurrensverket eller en domstol har

slagit fast att ett visst förfarande, som en tillämpning av skiljedomen

skulle innebära, inte är tillåtet. Finns det inte något sådant avgörande

torde det endast i uppenbara fall kunna konstateras att en skiljedom på

grund av en kränkning av konkurrensrätten strider mot ordre public och

följaktligen är ogiltig.

Att det finns en, låt vara ganska avlägsen, risk för ogiltighet av en

skiljedom som strider mot konkurrensrätten leder över till frågan hur

skiljemännen bör agera om de finner att en blivande skiljedom, som

meddelas på grundval av parternas talan, riskerar att betraktas som

ogiltig. Skiljemännen får i och för sig anses bundna av parternas

yrkanden och åberopanden även i detta fall. Däremot bör skiljemännen i

ett sådant läge vara berättigade att avsluta förfarandet, hellre än att

meddela en ogiltig skiljedom. I de flesta fall torde det vara mycket

vanskligt att bedöma t.ex. om de konkurrensrättsliga ogiltighetsreglerna

är tillämpliga. Det bör dock vara möjligt för skiljemännen att inom ramen

för sin allmänna processledning aktualisera frågan.

Konkurrenslagens blandning av civilrättsliga och offentligrättsliga

regler som prövas i var sin ordning medför som antytts att det finns risk

för motstridiga avgöranden. Det finns i lagen inte någon bestämmelse

som anger vad som gäller i sådana fall. Man kan konstatera att Kon-

kurrensverket inte blir bundet av en domstolsdom i ett civilmål eller en

skiljedom som innefattar prövning av en konkurrensrättslig fråga. Å

andra sidan är inte heller verkets beslut i allmänhet direkt bindande för

skiljemännen. Ett beslut om undantag enligt 8 § är dock bindande för

såväl skiljemän som en allmän domstol. Och skulle Konkurrensverket

eller en domstol i ett lagakraftvunnet avgörande enligt 23 § kon-

kurrenslagen ha ålagt en part att upphöra med viss verksamhet finns det i

praktiken knappast utrymme för skiljemän att, utan att någon ny

omständighet tillkommit, meddela en giltig skiljedom som innebär att en

part skulle överträda åläggandet.

Som tidigare nämnts kan ett lagakraftvunnet avgörande av Kon-

kurrensverket som inte går att förena med en dessförinnan eller efteråt

 meddelad skiljedom medföra att skiljedomen anses strida mot ordre

public. Det bör dock framhållas att det inte finns någon automatisk

koppling mellan konkurrensrättens offentligrättsliga och dess civil-

rättsliga verkningar som medför att civilrättsliga domars verkan är direkt

beroende av det offentligrättsliga avgörandet. Det bör också uppmärk-

sammas att skiljedomar som kränker konkurrensrätten utanför EG inte

omfattas av den svenska lagstiftningens ordre public-begrepp.

Det är givetvis önskvärt att så långt möjligt undvika att det meddelas

motstridiga beslut av skiljemän och t.ex. Konkurrensverket. Skiljemän

har visserligen inte som en domstol möjlighet att med stöd av bestäm-

melser i rättegångsbalken begära yttrande från Konkurrensverket. Detta

innebär dock inte att det skulle saknas instrument för att undvika

motstridiga beslut. Parterna kan vända sig till Konkurrensverket och

begära förklaring att ett avtal eller förfarande inte omfattas av något av

förbuden i 6 eller 19 § konkurrenslagen (20 § konkurrenslagen). Det

finns också möjlighet för parterna att enligt 8 § konkurrenslagen begära

undantag från förbudet i 6 § (9 § konkurrenslagen). Dessutom skall

verket svara på frågor inom ramen för den allmänna serviceskyldighet

som åvilar statliga myndigheter. Genom upplysningar från Konkurrens-

verket som begärs av parterna direkt eller genom skiljemännens för-

medling kan parter och skiljemän få värdefull information om verkets

ståndpunkt även om de inte är formellt bundna av den. Man bör sålunda

med enkla och informella medel kunna förebygga att det meddelas

motstridiga avgöranden på det konkurrensrättsliga området.

Sammanfattningsvis konstaterar regeringen att konkurrenslagens upp-

byggnad med såväl civilrättsliga som offentligrättsliga regler medför en

viss risk för motstridiga avgöranden. Denna risk finns oberoende av om

den civilrättsliga tvisten prövas av en allmän domstol eller av skiljemän

och kan inte åberopas för att föreskriva att skiljemän inte får pröva

konkurrenslagens civilrättsliga verkningar. Som utredningen framhållit

ligger nog risken för motstridiga avgöranden mera på det teoretiska än

det praktiska planet.

5.3 Faktiska förhållanden och komplettering

Regeringens förslag: Skiljemännen skall kunna avgöra förekomsten av

en viss omständighet. Skiljemännen får också komplettera avtal utöver

vad som följer av tolkning av avtal, om parterna har gett skiljemännen en

sådan behörighet.

Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens.

Utredningen har använt lokutionen utfylla i stället för komplettera .

Remisstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag, till-

styrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Juridiska fakultets-

nämnden vid Uppsala universitet menar att förslaget om en uttrycklig rätt

för skiljemännen att avgöra existensen av en viss omständighet inte bör

genomföras innan de processuella konsekvenserna närmare utretts.

Fakultetsnämnden ifrågasätter också behovet av den av utredningen

föreslagna regeln om utfyllnad av avtal.

Skälen för regeringens förslag: Det är en allmän uppfattning att

skiljemännens kompetens att pröva olika frågor av tvistemåls beskaffen-

het sträcker sig längre än domstolarnas. En sådan uppfattning vinner

också stöd av praxis och doktrin.

Det anses att skiljemän kan pröva existensen och beskaffenheten av ett

visst faktiskt förhållande. En förutsättning härför är, enligt vad som

anges i doktrinen, att prövningen sker med hänsyn till det prövade

faktumets betydelse för bedömande av en fråga, som i det enskilda fallet

skulle kunna göras till processföremål i ett civilmål. Skiljemännen anses

däremot inte kunna uttala sig om existensen och beskaffenheten av ett

helt fristående faktum. Som motivering härför anförs att ett sådant

uttalande skulle få karaktären av en vittnesutsaga eller ett sak-

kunnigutlåtande.

I ytterligare ett avseende anses skiljemännens kompetens vara vidare

än domstolarnas, nämligen vad avser frågan om skiljemän får fylla ut ett

avtal. I doktrinen anges att det inte bör föreligga något hinder mot att

avtala att en köpeskilling eller annan ersättning skall utgå efter vad som

är skäligt och att det bör kunna uppdras åt skiljemän att i händelse av

tvist bestämma vad som är skäligt. Uppfattningen bygger på synsättet att

det inte föreligger någon reell skillnad mellan detta fall och fall då

skiljemännen lämnas ett blankt uppdrag att bestämma en köpeskilling.

Principen om partsautonomi innebär att parterna har rätt att hänskjuta

olika typer av tvistefrågor till skiljemän så långt som avtalsfriheten

sträcker sig. Lagstiftaren bör inte i onödan begränsa denna rätt. Detta

talar för att parterna bör ha möjlighet att få frågor om fakta prövade av

skiljemän om inte särskilda skäl talar däremot. Detsamma gäller, uttryckt

i enlighet med den av Lagrådet förordade terminologin, frågor om

komplettering av avtal, dvs. frågor om utfyllnad av avtal utöver vad som

följer av möjligheten att fylla ut avtal inom ramen för traditionell

avtalstolkning i vid bemärkelse. De komplikationer som då måste beaktas

är något olika i de båda fallen.

Om en part begär skiljedom över existensen av ett faktum eller

förekomsten av en händelse är det av vikt för båda parter att veta vad

tvisten rör, vilka värden som står på spel och vilka konsekvenser domen

kan få. Slår skiljemännen fast att ett faktum existerar måste domen ges

positiv rättskraft. Det innebär att den skall läggas till grund för senare

avgöranden där faktafrågan är av prejudiciell betydelse. Parterna kan

kanske inte alltid förutse för vilka olika tänkbara framtida rättstvister en

skiljedom kan få betydelse. Av detta skäl skulle man kunna kräva att den

påkallande parten visar att bedömningen av tvistefrågan kan få betydelse

för en viss sak som kan bli föremål för en separat civilprocess mellan

samma parter.

Även om den part som begär skiljedom kan ange en sådan rättsfråga

måste en skiljedom rörande ett faktum få rättskraft för andra tänkbara

rättstvister där domen är av prejudiciell betydelse. Av bl.a. systematiska

skäl kan domen inte ges rättskraft enbart i vissa sammanhang, men inte i

andra. Man kan därför fråga sig om man kan avvara kravet på att

bedömningen av en faktafråga skall ha betydelse för en rättsfråga varom

talan kan föras särskilt, t.ex. genom fastställelsetalan. Detta tilläggs-

rekvisit kan också ha ett annat syfte och uppställas för att utesluta

skiljemännens kompetens rörande frågor som saknar rättslig betydelse,

dvs. utesluta behörigheten där bedömningen av en skiljetvist inte fyller

någon rimlig funktion.

Man kan emellertid fråga sig om det inte är tillräckligt att frågan om en

påstådd faktisk omständighets existens faller under det avtal vari

skiljeklausulen intagits. Om en sådan omständighets förekomst förnekas

av motparten har parten nog i allmänhet ett rättsligt intresse av att få den

fastställd. Anser motparten att påkallelsen uppdrar alldeles för snäva

gränser för prövningen och att påkallelsen medför möjlighet till en alltför

långtgående uppsplittring av tvistefrågorna kan han framställa egna

yrkanden i förfarandet (se vidare härom avsnitt 8.3).

En svårighet som kan uppstå om man tillåter en talan rörande

fristående faktiska omständigheter är vidare att det kan vara svårt att

avgöra vilken part som bär bevisbördan om man inte vet vilka olika

regler eller avtalsklausuler som kan bli tillämpliga på de fakta skilje-

männen skall uttala sig om. Svårigheten att göra en sådan förutsägelse

ökar om de med yrkandet avsedda faktiska omständigheterna i förening

med andra okända fakta kan leda till vitt skilda rättsföljder enligt olika

regler. Det anses emellertid att det ankommer på skiljemännen att avgöra

olika materiella frågor, varvid man inkluderar bevisbördefrågor och

beviskravsfrågor. Ofta måste bevisbördan läggas på den som påstår att en

viss händelse inträffat och inte på den part som påstår att händelsen inte

inträffat. Ibland kan det dock krävas att svaranden åberopar och bevisar

det alternativa händelseförlopp som inträffat enligt svarandens mening.

Utredningen har funnit att skiljemännen bör kunna anförtros bedöm-

ningen av dessa frågor om bevisning. Regeringen är av samma upp-

fattning och menar att även andra processuella frågor som kan tänkas

uppkomma i detta sammanhang kan överlämnas till skiljemännens

bedömning. Anser svaranden att bedömningarna kan bli alltför vanskliga

med hänsyn till att käranden inte angivit vilka rättsföljder som kan

inträda, bör svaranden utvidga ramen för tvistens prövning. Detta innebär

att en prövning begränsad till ett fristående faktum endast kan komma till

stånd med båda parters medgivande. Med denna utgångspunkt anser

regeringen att det föreligger tillräckliga skäl för att en talan av angiven

art skall kunna föras.

Regeringen föreslår således att skiljemän skall få uttala sig om

förekomsten av sådana fakta som faller under det materiella avtalet. Det

kan dock vara svårt att avgöra om en faktafråga är av sådan beskaffenhet.

Det synes rimligt att även denna fråga får överlåtas till skiljemännens

bedömande.

Regeringen föreslår vidare att skiljemännen skall ha behörighet att

avgöra frågor om hur omständigheter skall kvalificeras rättsligen.

Skiljemännen kan sålunda uttala att vissa bevisade omständigheter utgör

force majeure eller reklamation (jfr rättsfallet NJA 1966 s. 94).

Det är uppenbart att skiljemän har kompetens att pröva avtals-

tolkningstvister. Till denna kategori får hänföras alla tvister som enligt

tillämplig lag aktualiserar frågor som anses som avtalstolkning. Dit hör

enligt svensk rätt även viss utfyllnad av avtalsinnehållet. Skiljemännens

kompetens bör emellertid lämpligen sträcka sig längre och innefatta rätt

att komplettera avtal i sådana avseenden där det saknas underlag för hur

bedömningarna skall göras och detta oberoende av om uppdraget kan

betecknas som rättskipning. Principen om avtalsfrihet bör genomföras så

långt det är möjligt. Parterna bör därför kunna ge skiljemän rätt att

komplettera avtal utöver vad som följer av avtalstolkning i vid be-

märkelse, t.ex. bestämma priset eller andra avtalsvillkor i ett långtids-

kontrakt. Skiljemännens befogenheter i detta avseende bör enligt

regeringens mening klart framgå av lag.

Under remissbehandlingen har en remissinstans framhållit att även en

domstol kan bestämma ett pris när inget pris har avtalats. Denna

remissynpunkt aktualiserar bl.a. frågan om gränserna för avtalstolkning i

vid mening inom ramen för den allmänna civilprocessen. Fråge-

ställningen är komplex och kan inte behandlas i detta lagstiftningsärende.

Regeringen konstaterar dock att syftet med den nu föreslagna regleringen

är att ge skiljemännen en vidare kompetens än vad som tillkommer en

allmän domstol.

Skiljemännens behörighet att komplettera avtal i nu redovisat

hänseende kan följa direkt av skiljeavtalet. Parterna kan även ge

skiljemännen denna behörighet sedan tvisten uppstått. Har parterna inte

gjort det och avtalet inte lämnar åtminstone indirekt stöd för att

skiljemännen har rätt att komplettera avtal, bör de inte ha denna

behörighet. Annars skulle man införa en möjlighet för skiljemän att

avgöra tvister mera fritt efter billighet. Man måste hålla fast vid att

tvisterna i princip skall avgöras med ledning av tillämplig rätt. Skulle

skiljemännen utan något stöd i avtal ta sig före att komplettera ett avtal

på ena partens begäran kan det föreligga ett sådant kompetens-

överskridande som medför att domen på talan av den andra parten kan

upphävas av en domstol.

Regeringen föreslår således att skiljemännen skall få komplettera avtal

utöver vad som följer av sedvanlig avtalstolkning, om parterna har gett

skiljemännen behörighet att göra det.

5.4 Testamenten och bolagsordningar m.m.

Regeringens bedömning: Någon uttrycklig reglering om att vissa

bestämmelser i t.ex. testamenten och bolagsordningar jämställs med

skiljeavtal behövs inte i den nya lagen om skiljeförfarande.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot utredningens

bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Med skiljeavtal bör liksom

tidigare jämställas bestämmelser om skiljeförfarande som ingår i

testamente eller gåvobrev (se NJA II 1929 s. 9). I den finska lagen finns

ett särskilt stadgande (4 §) om att sådana föreskrifter skall jämställa med

skiljeavtal. Det har tidigare inte ansetts erforderligt med ett motsvarande

stadgande för svensk del. Enligt utredningen har det heller inte under den

tid nuvarande lag varit i kraft framkommit något behov av lagstiftning på

området. Lika med utredningen anser regeringen att möjligheten att i

ensidiga handlingar som gåvobrev och testamenten ta in bestämmelser

som kan få verkan som skiljeavtal inte har sådan betydelse att det enbart

ur upplysningssynpunkt bör intas ett stadgande om denna möjlighet i

lagen om skiljeförfarande. Någon särskild bestämmelse härom föreslås

följaktligen inte inflyta i den nya lagen.

Det finns i aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1987:667) om

ekonomiska föreningar bestämmelser som gäller skiljeförfarande. Ett

förbehåll i en bolagsordning att tvister mellan bolaget och styrelsen,

styrelseledamot m.fl. skall hänskjutas till skiljemän har samma verkan

som ett skiljeavtal, se 9 kap. 18 § andra stycket aktiebolagslagen

(1975:1385) och motsvarande bestämmelse i 7 kap. 18 § andra stycket

lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. En dom, varigenom

bolagsstämmans beslut upphävs eller ändras, gäller även för de

aktieägare som inte har väckt talan. Detta gäller oavsett om klanderfrågan

har avgjorts av allmän domstol eller genom skiljedom (se 9 kap. 17 §

femte stycket aktiebolagslagen samt prop. 1997/98:99 s. 129 f.) Dessa

specialbestämmelser gäller framför de mera allmänna stadgandena i

lagen om skiljeförfarande och kräver inte något särskilt omnämnande i

denna (jfr NJA II 1929 s. 13).

Utanför ovannämnda reglering faller de ideella föreningarna. Det är

inte ovanligt att det i stadgarna för sådana finns en bestämmelse om att

tvister mellan föreningen och en medlem eller mellan medlemmar

rörande föreningens angelägenheter skall avgöras genom skiljedom. En

bestämmelse som säger att tvister skall avgöras av något av föreningens

organ kan vara utan processrättslig verkan på den grund att avgörandet

närmast får karaktären av en självdom och inte som ett avgörande av

oberoende skiljemän. En sådan bestämmelse utgör således inte hinder för

rättegång. Om stadgandet inte har sistnämnda karaktär kan det vara att

betrakta som ett skiljeavtal. Detta förutsätter dock bl.a. att skiljeklausulen

utformats på ett sådant sätt att den inte är oskälig enligt 36 § avtalslagen.

De nu nämnda klausulernas giltighet och tillämplighet bedöms med hjälp

av allmänna avtalsrättsliga regler på i huvudsak samma sätt som vanliga

skiljeavtal. Någon särskild erinran om ideella föreningars möjlighet att ta

in en skiljeklausul i sina stadgar har tidigare inte ansetts erforderlig. Mot

bakgrund av den bedömning som har gjorts beträffande gåvobrev och

testamenten finner regeringen inte skäl att nu ta in en sådan erinran i

lagen om skiljeförfarande.

5.5 Partssuccession

Regeringens bedömning: Någon regel om ett skiljeavtals fortsatta

giltighet vid singularsuccession eller vid borgens- eller garantiåtaganden

bör inte införas i den nya lagen.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett skiljeavtal skall

gälla efter singularsuccession endast om den nya och den kvarstående

parten kan anses ha kommit överens om det. Vid borgens- och

garantiförhållanden föreslås att en motsvarande överenskommelse skall

krävas för att ett skiljeavtal skall gälla mellan borgenär och borgensman

och mellan borgensman och huvudgäldenär.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna avstyrker

förslaget. Somliga förordar en lagreglering av motsatt innehåll. Några

remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

En majoritet av de utländska skiljedomsexperterna avstyrker förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt utredningen är det osäkert vad

som skall anses gälla vid olika fall av singularsuccession med avseende

på bundenheten till en skiljeklausul. Utredningen anser att man därför

bör skapa klarhet i rättsläget genom lagstiftning. En sådan bestämmelse

bör enligt utredningen ge besked om vad som skall gälla i de fall då

parterna inte genom sitt handlande eller annars får anses ha bestämt

något annat. Det framhålls dock att en sådan regel med nödvändighet blir

något stel och inte alltid anvisar den i varje läge bästa lösningen.

Utredningen har diskuterat tre lösningar på hur en regel av ifråga-

varande slag skulle kunna utformas. Den första går ut på att skiljeavtalet

skall anses bindande fullt ut i den nya avtalsrelationen, dvs. såväl

förvärvaren som den kvarstående parten blir bundna av skiljeavtalet. En

andra lösning innebär att den kvarvarande parten får välja mellan

skiljeförfarande eller rättegång medan den nya parten är bunden av

skiljeavtalet, s.k. haltande bundenhet. Det tredje alternativet som

utredningen diskuterar består i att skiljeavtalet alls inte gäller i den nya

avtalsrelationen.

I sin analys avvisar utredningen de två första alternativa lösningarna.

Utredningens anser i stället att en bestämmelse bör bygga på att

skiljeavtalet mellan de ursprungliga parterna inte gäller mellan de nya

utan en överenskommelse dessa emellan.

Utredningens förslag har kritiserats av de flesta remissinstanserna.

Dessa har bl.a. framhållit att föreslaget rimmar illa med den i det

praktiska rättslivet vanligast förekommande uppfattningen. Om frågan

över huvud taget skall regleras bör den enligt remissinstanserna lösas på

motsatt sätt, dvs. skiljeavtalet skall gälla mellan förvärvaren och den

kvarstående parten om de inte kommit överens om något annat. Härvid

har särskilt framhållits att förslaget framstår som synnerligen kontro-

versiellt i ett internationellt perspektiv och att det, mot bakgrund av den

utomlands förhärskande uppfattningen, skulle kunna leda till över-

raskande resultat för utländska parter med besvärande konsekvenser om

förslaget genomförs.

Utredningens förslag i denna del har även fått kritik på en rad andra

punkter. Så har det t.ex. anförts att det skulle kunna innebära en

betydande nackdel för den kvarvarande parten om skiljeavtalet upphörde

vid en överlåtelse, även om det finns möjlighet för part att gardera sig

mot detta i det ursprungliga avtalet. Den kvarvarande parten får ju antas

ha ett intresse av att få en tvist prövad av skiljemän även efter en

överlåtelse. Det har också ifrågasatts om det är rimligt att ena parten

genom att helt sonika överlåta sina rättigheter skall kunna frigöra sig från

skiljeavtalet. Detta skulle kunna leda till, har det sagts, att en part i

praktiken fick möjlighet att välja mellan rättegång och skiljeförfarande.

Regeringen delar utredningens bedömning att det vore en fördel om

rättsläget på denna punkt kunde klarläggas genom lagstiftning. Utred-

ningens förslag till reglering har emellertid mött sådant motstånd att det

med fog kan ifrågasättas om en sådan bestämmelse svarar mot de behov

som finns i det praktiska rättslivet något som regeringen tidigare anfört

bör utgöra en av grundvalarna för den nya lagen om skiljeförfarande.

Tvärtom framgår det av remissomgången att för det fall en bestämmelse i

ämnet skall tas in i lagen bör den snarare ges motsatt innehåll. Det är

dock ingen utbredd uppfattning att frågan bör bli föremål för lagstiftning.

Regeringen kan i stora delar ansluta sig till remissinstansernas syn-

punkter, även om det också finns argument som talar för utredningens

förslag. Det finns således enligt regeringens mening mycket som talar för

att ett skiljeavtal bör ges fortsatt giltighet efter en överlåtelse i vidare

utsträckning än vad utredningen har föreslagit. Detta synsätt vinner stöd

av ett relativt nytt avgörande av Högsta domstolen (NJA 1997 s. 866).

Det kan emellertid starkt ifrågasättas om frågan lämpar sig för lag-

stiftning. Situationerna kan nämligen till den grad variera att det

svårligen låter sig göras att finna en gemensam regel för alla tänkbara

fall. Detta illustreras också av det ovan nämnda avgörandet från Högsta

domstolen, där det anges att det kan föreligga särskilda omständigheter

som talar för att den kvarvarande parten inte skall vara bunden av en

skiljeklausul. Någon motsvarande bestämmelse finns inte heller i model-

lagen.

Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att någon

bestämmelse om skiljeavtalets giltighet vid singularsuccession inte bör

tas in i den nya lagen om skiljeförfarande. Frågan bör även framgent

överlämnas åt rättstillämpningen.

Vad sedan avser frågan om skiljeavtalets giltighet vid en borgens-

förbindelse eller ett annat garantiåtagande anser utredningen att ett skilje-

avtal mellan en borgenär och en borgensman inte bör kunna komma till

stånd utan en överenskommelse mellan dessa parter. Utredningen anser

vidare att detsamma bör gälla i relationen mellan borgensmannen och

huvudgäldenären. En regresstalan bör alltså inte omfattas av skiljeavtal

bara därför att huvudförbindelsen gör det. För att bryta med gällande

praxis har utredningen föreslagit att en särskild bestämmelse med nu

angivet innehåll tas in i den nya lagen och att bestämmelsen även skall

omfatta den som på annat sätt än genom borgen garanterar fullgörelse av

ett avtal.

Även i denna del har förslaget mött omfattande kritik. Därvid har

framförts delvis samma synpunkter som beträffande förslaget om skilje-

avtals giltighet vid singularsuccession. Så har t.ex. flera remissinstanser

anfört att huvudregeln bör vara den motsatta, dvs. någon överens-

kommelse skall inte krävas för att skiljeavtalet skall fortsätta att gälla.

Vidare har pekats på att förslaget inte överensstämmer med vad som

anses gälla utomlands. En remissinstans har framhållit att förslaget

öppnar en möjlighet för borgenären att spekulera i tvisteform samt att det

knappast låter sig göras att finna en regel som passar de vitt skilda

situationer som kan uppstå vid borgens- och garantiåtaganden.

Även regeringen finner det tveksamt om en reglering i enlighet med

förslaget är den bästa lösningen. Regeringen anser, i likhet med flera

remissinstanser, att det kan ifrågasättas om inte en bestämmelse, om

lagstiftning alls skall ske, bör ha ett annat innehåll än det utredningen

föreslår. Vidare måste det anses olämpligt med en reglering som får till

följd att borgenären ges möjlighet att välja mellan skiljeförfarande mot

huvudgäldenären och rättegång mot borgensmannen. Det är också viktigt

även i detta fall att svensk lagstiftning på området inte i alltför hög grad

avviker från vad som gäller internationellt.

Det nu anförda talar alltså emot att utredningens förslag genomförs.

Frågan blir då om det är möjligt att med beaktande av de framförda

synpunkterna ge bestämmelsen en annorlunda utformning. Regeringen

har dock svårt att se hur en sådan regel lämpligen bör konstrueras. Som

anförts under remissomgången kan både borgens- och garantiåtaganden

utformas på vitt skilda sätt. Det ter sig närmast ogörligt att en gång för

alla lagreglera sådana åtagandens skiljedomsrättsliga verkningar på ett

sätt som kan anses fullt tillfredställande. Mot bakgrund härav anser

regeringen att ingen regel alls bör införas i lagen om skiljeförfarande.

Frågan får i stället överlämnas till rättstillämpningen.

5.6 Skiljeavtalets form

Regeringens bedömning: Något krav på att skiljeavtalet skall ha viss

form bör inte finnas.

Utredningens bedömning överenstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i bedöm-

ningen eller lämnar den utan erinran.

Några utländska experter har påtalat att det i modellagen och vissa

nationella lagstiftningar krävs att skiljeavtal ingås skriftligen samt pekat

på att det i detta sammanhang kan uppstå problem med verkställighet

enligt New Yorkkonventionen.

Skälen för regeringens bedömning: I skiljemannalagen finns inget

krav på att skiljeavtalet skall ha en viss form. Lagen innehåller endast ett

stadgande om hur ett skiljeavtal kan träffas. I 11 § andra stycket sägs att

parterna genom överenskommelse inför skiljemännen kan hänskjuta viss

fråga till avgörande av dem.

I modellagen och den finska lagen om skiljeförfarande föreskrivs att

skiljeavtalet skall ha skriftlig form. Detta krav är dock inte strängare än

att det anses uppfyllt t.ex. genom utväxlande av telegram eller

teleprintermeddelanden.

Enligt New Yorkkonventionen om erkännande och verkställighet av

utländska skiljedomar skall en konventionsstat erkänna skriftliga

skiljeavtal (artikel II). Med skriftliga avtal avses i konventionen en

skiljedomsklausul i ett kontrakt eller ett skiljeavtal, som undertecknats av

parterna eller finns i brev- eller telegramväxling. Bestämmelsen har i

samband med Sveriges tillträde till konventionen tolkats så att en

konventionsstat inte får ställa upp strängare formkrav än som anges i

konventionen (se NJA II 1971 s. 570 f).

Utredningen har framhållit att de skiljeavtal som förekommer nästan

undantagslöst dokumenteras i skrift. Detta sker t.ex. genom att parterna

använder en blankett som innehåller en förtryckt skiljeklausul eller

genom att de i det skriftliga avtalet hänvisar till allmänna avtalsvillkor

som innehåller en skiljeklausul.

Enligt regeringens mening kan behovet av ett formkrav ifrågasättas.

Visserligen framstår det från bevissynpunkt som välbetänkt att doku-

mentera ett skiljeavtal, vilket också framhållits av remissinstanserna,

men ur lagstiftarens synvinkel finns det inte anledning att kräva skriftlig

form som en förutsättning för ett giltigt skiljeavtal. Mot bakgrund härav

och med beaktande av den ovan redovisade tolkningen av New

Yorkkonventionen föreslår regeringen att den nuvarande ordningen som

inte tillmäter formen någon betydelse behålls för svensk del.

5.7 Rättegångshinder m.m.

Regeringens förslag: Skiljeavtalets verkan som rättegångshinder

lagfästs. En invändning om skiljeavtal skall framställas första gången en

part skall föra talan i saken vid rätten. En sådan invändning skall beaktas

även om den part som gör invändningen låtit en fråga som omfattas av

skiljeavtalet prövas av kronofogdemyndigheten i mål om betal-

ningsföreläggande eller handräckning. En part förlorar sin rätt att åberopa

skiljeavtalet som rättegångshinder om parten bestritt en begäran om

skiljedom eller om parten underlåter att i rätt tid utse skiljeman.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Vissa lagtekniska synpunkter har framförts.

Skälen för regeringens förslag: Det finns inga regler, vare sig i

skiljemannalagen eller rättegångsbalken, som direkt talar om ett skilje-

avtals verkan som rättegångshinder. Den praxis som utvecklats bygger på

rättegångsbalkens regler om domstols behörighet.

En domstol prövar inte självmant om en fråga som är föremål för dess

bedömning omfattas av ett giltigt skiljeavtal. Däremot skall en domstol,

enligt 10 kap. 17 § rättegångsbalken, utan yrkande från en part pröva om

dess behörighet har inskränkts genom att tvisten enligt lag eller för-

fattning omedelbart skall prövas av skiljemän. Det är således först efter

invändning från en part som domstolen prövar om dess behörighet har

inskränkts genom ett skiljeavtal. Skiljeavtalet utgör alltså ett dispositivt

rättegångshinder. För att en sådan invändning skall beaktas måste den

framställas inom den i 34 kap. 2 § rättegångsbalken föreskrivna tiden,

dvs. första gången då parten skall föra talan i målet. I annat fall har

parten förlorat sin rätt att framställa en invändning om rättegångshinder

på grund av skiljeavtalet. Denna regel har dock i äldre praxis inte ansetts

tillämplig då svaranden kvittningsvis gjort gällande en fordran som

omfattas av ett skiljeavtal (se rättsfallet NJA 1945 s. 425). Käranden

ansågs i detta fall bibehållen sin rätt att framställa en invändning om

rättegångshinder beträffande svarandens kvittningsyrkande trots att

käranden gjorde detta först vid tredje rättegångstillfället efter det att

kvittningsyrkandet först framställts. Det får numera anses tveksamt om

nämnda rättsfall alltjämt skall betraktas som vägledande.

Utredningen har funnit den praxis som utvecklats när det gäller

skiljeavtalets verkan som rättegångshinder välgrundad men att det saknas

skäl att låta kärandeparten vara bibehållen sin rätt att åberopa skilje-

avtalet som rättegångshinder vid kvittningsyrkanden i större utsträckning

än vad som gäller för huvudkäromålet. Enligt utredningen bör en part i

samtliga fall vara skyldig att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder

första gången han skall yttra sig i saken, vid påföljd att hans rätt att göra

det annars går förlorad.

Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Skiljeavtalets

verkan som rättegångshinder bör nu lagfästas. Som framförts av någon

remissinstans, och även av utredningen, kan det finnas visst fog för att en

sådan regel tas in i rättegångsbalken. Det skulle emellertid innebära att

lagen om skiljeförfarande förlorar i överskådlighet och tydlighet. På sätt

som anförts i avsnitt 4.3.4 är det inte minst för internationella förfaranden

väsentligt att det tillämpliga regelverket, så långt det är möjligt, finns

samlat i en rättsakt. Regeringen delar därför utredningens bedömning att

ifrågavarande regel bör inflyta i lagen om skiljeförfarande. Härutöver

bör, för fullständighetens skull, en hänvisning till bestämmelsen tas in i

rättegångsbalken.

Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in

dels en bestämmelse om skiljeavtalets verkan som hinder för rättegång,

dels en bestämmelse om en parts skyldighet att framställa en invändning

om skiljeavtal första gången parten skall föra talan i saken vid rätten.

En särskild fråga som enligt utredningen måste uppmärksammas är

skiljeavtalets betydelse i den summariska processen. Hur påverkar en

parts deltagande i en summarisk process möjligheten att senare i en

rättegång åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder? Det är främst tre

frågeställningar som måste övervägas. Den första gäller huruvida

svaranden bör kunna hindra en summarisk process genom att åberopa ett

skiljeavtal. Den andra gäller den omständigheten att en part underlåter att

i den summariska processen åberopa skiljeavtalet. Bör han då vara

bibehållen den rätten i en efterföljande rättegång, t.ex. efter återvinning

av ett utslag? Slutligen bör man överväga om sökanden skall förlora sin

rätt att åberopa ett skiljeavtal redan genom att ansöka om ett summariskt

förfarande.

I fall då målet vid domstolen inletts genom en ansökan om betal-

ningsföreläggande eller lagsökning enligt den tidigare gällande lagsök-

ningslagen har svaranden ansetts vara bibehållen sin rätt att göra invänd-

ning om rättegångshinder ända tills han första gången vid rätten skall

föra talan i det återvunna eller hänskjutna målet (se rättsfallen NJA 1972

s. 331 och 1982 s. 711). Däremot har sökanden ansetts förlora sin rätt att

åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder redan genom att han ansökt

om lagsökning (se rättsfallen NJA 1964 s. 2 och 1972 s. 458). Den

omständigheten att en ansökan om betalningsföreläggande sedan år 1992

ges in till och behandlas av kronofogdemyndigheten torde inte, i vart fall

för svaranden, innebära någon förändring av gällande praxis. Svaranden

torde sålunda alltjämt kunna göra en invändning om rättegångshinder

först i tvistemålet.

Utgångspunkten för de nu behandlade spörsmålen bör vara att

underlätta för parterna att använda sig av den summariska processen,

särskilt när det gäller ostridiga anspråk. I ett sådant fall kanske sökanden

bara vill försäkra sig om en exekutionstitel på ett för båda parterna så

enkelt och billigt sätt som möjligt. Parterna kan visserligen enas om att

ostridiga betalningsanspråk skall undantas från skiljeklausulens tillämp-

ningsområde men i de allra flesta fall har någon sådan överenskommelse

inte träffats. I dessa situationer bör parterna inte tvingas att välja mellan

skiljeförfarande och summarisk process utan den summariska processen,

med de vinster som den innebär, bör i möjligaste mån stå till parternas

förfogande.

Enligt regeringens mening framstår det som rimligt att en invändning

om skiljeavtal uppfattas som ett bestridande av en ansökan om

betalningsföreläggande (jfr prop. 1989/90:85 s. 114 f). Sökanden kan då

antingen låta sig nöja med detta varvid målet avskrivs vid kronofogde-

myndigheten eller begära att målet överlämnas till tingsrätt. Svaranden

bör alltså på detta sätt kunna hindra en summarisk process. Vidare bör

svaranden, liksom för närvarande, vara bibehållen rätten att göra

invändning om skiljeavtal senast första gången han vid rätten skall föra

talan i det återvunna eller överlämnade målet. Om svaranden begär

återvinning av ett utslag behöver han sålunda inte redan i ansökan om

återvinning åberopa skiljeavtalet.

När det sedan gäller sökanden kan den nuvarande ordningen medföra

rättsförluster för en oförsiktig borgenär. Om han inleder en summarisk

process beträffande ett rättsförhållande som i och för sig omfattas av en

skiljeklausul men som han tror är ostridigt och så inte visar sig vara fallet

har hans rätt till skiljeförfarande prekluderats. För övrigt kan svaranden

bestrida utan att ange skäl och utan att saken är i egentlig mening tvistig.

Detta förhållande kan få till följd att en försiktig borgenär för säkerhets

skull anlitar skiljeförfarande i vad som visar sig vara ett otvistigt fall.

Detta är enligt regeringens mening inte önskvärt.

Det framstår inte som befogat att en part, som vill skaffa sig en

exekutionstitel för ett anspråk som han inte tror kommer att bestridas,

förlorar rätten att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder om det visar

sig att motparten bestrider ansökan och i ett senare skede väcker talan vid

domstol, kanske om ett annat anspråk som omfattas av skiljeavtalet. Av

samma skäl bör sökanden i de fall då motparten begär återvinning av ett

utslag ha rätt att framställa invändning om rättegångshinder första

gången han skall svara i det återvunna målet. Skulle sökanden däremot,

sedan motparten bestritt ansökan, begära att målet överlämnas till tings-

rätt bör hans rätt att göra gällande skiljeavtalet som rättegångshinder gå

förlorad. Oavsett om motparten bestritt ansökan under åberopande av

skiljeavtalet eller inte måste det nämligen vid denna tidpunkt stå klart för

sökanden att det föreligger en tvist.

Regeringen föreslår alltså att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

bestämmelse av innebörd att sökanden och svaranden skall kunna

åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder trots att tvisten varit föremål

för en prövning inom den summariska processen.

Det förslag som regeringen nu lägger fram lämpar sig för betalnings-

föreläggande och vanlig handräckning. Vad gäller särskild handräckning

är förhållandena annorlunda. Särskild handräckning avser främst fall då

sökandens besittning har rubbats olovligen eller annan liknande åtgärd

har inkräktat på sökandens rätt. Det framstår inte som rimligt att hand-

räckning på denna grund skall stoppas genom hänvisning till ett

skiljeavtal som omfattar det bakomliggande rättsförhållandet. Det är

tveksamt om sökanden har något fullgott alternativ i reglerna i 15 kap.

rättegångsbalken om säkerhetsåtgärder. Det bör också framhållas att

prövningen hos kronofogdemyndigheten av ett yrkande om återställande

av en besittningsrubbning eller någon annan olovlig åtgärd görs med

bortseende från det bakomliggande rättsförhållandet, utom i alldeles

speciella fall, och att utslagen i mål om särskild handräckning inte vinner

rättskraft (se 65 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och hand-

räckning). Särskild handräckning bör av anförda skäl behandlas på

samma sätt som säkerhetsåtgärder (se om dessa avsnitt 5.8), dvs. särskild

handräckning bör få beslutas utan hinder av skiljeavtalet, samtidigt som

det står varje part fritt att åberopa skiljeavtalet om motparten i efterhand

väcker talan i saken vid domstol.

Regeringen vill framhålla att de regler som sålunda föreslås inte skall

ses som ett avståndstagande från den praxis som innebär att den som

inleder rättegång anses ha avstått från rätten att åberopa skiljeavtalet (jfr

nedan om verkan av att en part motsätter sig skiljeförfarande). Enligt

förslaget skall det i lagen om skiljeförfarande slås fast att en part inte

enbart genom att ansöka om betalningsföreläggande eller handräckning

anses ha avstått från att åberopa skiljeavtalet. Däremot är det inte

uteslutet att en part av andra orsaker än enbart en ansökan om t.ex.

betalningsföreläggande bör anses ha avstått från att åberopa skiljeavtalet.

Som tidigare nämnts begränsas rätten att göra invändning om skilje-

avtal som rättegångshinder genom att en sådan invändning måste

framställas på ett tidigt stadium i rättegången. Det har därutöver ansetts

befogat att en part som bestritt tillämpning av ett skiljeavtal förlorar sin

rätt att, om motparten väljer att föra talan vid domstol, göra invändning

om rättegångshinder på grund av skiljeavtalet. Regeringen delar utred-

ningens bedömning att en sådan ordning är rimlig och föreslår att den

behålls.

Skiljemannalagen innehåller en motsvarande bestämmelse för det fall

att en part inte fullgjort sin skyldighet att utse skiljeman. Enligt utred-

ningen bör motparten, liksom för närvarande, ha möjlighet att välja om

han vill fortsätta skiljeförfarandet genom att hos domstol eller annat i

skiljeavtalet utsett organ begära utseende av en skiljeman eller om han

vill föra talan vid domstol. Regeringen har samma uppfattning. Det kan

visserligen hävdas att det bör vara tillräckligt att motparten kan begära

utseende av skiljeman. Om ena parten redan i detta tidiga skede av

förfarandet inte följer spelreglerna innebär det emellertid en rimlig

avvägning av parternas intressen att det står öppet för den lojala parten

att välja ett domstolsförfarande utan hinder av skiljeavtalet.

Regeringen föreslår således att den nuvarande ordningen behålls, dvs.

att en part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som hinder för

rättegång om han har bestritt en begäran om skiljedom eller om han

underlåter att i rätt tid utse skiljeman.

Utredningen har pekat på att skiljeavtalets verkan som rättegångs-

hinder i vissa fall kan få den kanske opraktiska konsekvensen att en tvist

till viss del skall avgöras av skiljemän och till en annan del av allmän

domstol. Detta är fallet när en tvist bara delvis är omfattad av ett

skiljeavtal. Högsta domstolen har i rättsfallen NJA 1982 s. 738 och 1984

s. 229 dragit upp riktlinjer för hur man praktiskt skall hantera fall då en

tvist kan behöva prövas till viss del av skiljemän och till viss del av

domstol.

Man skulle kunna hävda att en regel som antingen lät domstol pröva

hela tvisten eller gav skiljemännen sådan behörighet vore praktisk. Det

skulle emellertid föra alldeles för långt att föreskriva att skiljeavtalet i ett

sådant fall förfaller eller att en part skulle tvingas in i ett skiljeförfarande

utan stöd i ett skiljeavtal som omfattar hela tvisten. Dessutom torde det

krävas någon form av skönsmässig bedömning av lämpligheten av en

sammanläggning i varje enskilt fall.

Regeringen delar utredningens uppfattning att den uppdelning mellan

skiljeförfarande och rättegång som kan bli följden av att en tvist endast

delvis omfattas av ett skiljeavtal inte lämpligen kan lösas genom en

sammanläggningsbestämmelse. Konflikten mellan skiljemäns behörighet

och allmän domstols behörighet får liksom hittills i stället lösas i rätts-

tillämpningen.

Regeringen vill i detta avsnitt avslutningsvis beröra en fråga av

mestadels juridisk-teknisk karaktär. Frågan gäller huruvida en bestäm-

melse motsvarande 2 § i skiljemannalagen behövs i den nya lagen. Enligt

första stycket i denna paragraf skall parterna anses ha utfäst sig att godta

skiljedomen om de inte i skiljeavtalet gjort ett förbehåll om rätt att

 klandra densamma. Enligt andra stycket är lagen vid ett sådant

förbehåll inte tillämplig. Utredningen har funnit att en motsvarande

bestämmelse inte behöver tas in i en ny lag om skiljeförfarande. Som

skäl för denna ståndpunkt anför utredningen att det redan av lagens

konstruktion står klart att ett skiljeavtal som inte innehåller något

förbehåll om rätt till materiell överprövning också innebär att det är

uteslutet att angripa skiljedomen annat än med stöd av reglerna i lagen

om skiljeförfarande. Vidare anser utredningen att, även om den nya lagen

i första hand bör ta sikte på skiljeavtal utan förbehåll av nu aktuellt slag,

det saknas skäl att lagen om skiljeförfarande, i tillämpliga delar, inte

skulle kunna användas på skiljeavtal med sådant förbehåll.

Regeringen delar utredningens bedömning. Även om det nog kommer

att bli ytterst sällsynt kan man tänka sig ett överskiljeförfarande där det

t.ex. kan bli aktuellt att ansöka om att tingsrätten skall utse en skiljeman.

En sådan möjlighet bör alltså finnas. Det sagda innebär emellertid inte att

det finns något behov av en bestämmelse som motsvarar 2 § i

skiljemannalagen. Regeringen lägger därför inte fram något sådant

förslag.

5.8 Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder

Regeringens förslag: Beslut om kvarstad och andra verkställbara

säkerhetsåtgärder skall endast kunna fattas av domstol. Det införs en

uttrycklig regel om att beslut om interimistiska säkerhetsåtgärder som

skall vidtas av någon av parterna och som inte är verkställbara skall

kunna fattas av skiljemän. Skiljemännen skall även ha möjlighet att

begära säkerhet för en sådan åtgärd.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Någon remissinstans ifrågasätter

lämpligheten av en lagreglering i denna del. En remissinstans anser att

regleringen bör utvidgas.

Skälen för regeringens förslag: En part anses enligt gällande rätt

kunna ansöka om interimistiska säkerhetsåtgärder som t.ex. kvarstad hos

domstol även om ansökan grundas på ett rättsförhållande som omfattas

av ett giltigt skiljeavtal. Detta följer inte av några uttryckliga bestäm-

melser i skiljemannalagen utan framgår bl.a. av regleringen i 15 kap.

rättegångsbalken. Där anges som förutsättning för t.ex. kvarstad att

anspråket är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i

annan liknande ordning. Med uttrycket prövning i annan liknande

ordning avses bl.a. skiljeförfarande (se prop. 1980/81: 84 s. 227).

Utredningen har diskuterat möjligheten att ge skiljenämnder befogen-

het att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder, i första hand om

kvarstad. Enligt utredningen stöter emellertid en sådan reglering på en

del svårigheter. Regeringen delar utredningens bedömning att det

knappast låter sig göras att tillåta verkställighet av ett skiljenämndsbeslut

om säkerhetsåtgärd utan någon möjlighet till domstolskontroll, särskilt i

betraktande av att det inte krävs att någon jurist skall ingå i nämnden. En

sådan ordning skulle med all sannolikhet kräva att det infördes en

motsvarighet till möjligheten att klandra en skiljedom. Detta gäller även

om man begränsade skiljenämndens kompetens till att med bindande

verkan avgöra om tillräckliga skäl för det materiella anspråket förelåg.

En annan fråga som utredningen pekat på gäller om både domstol och

skiljenämnd skulle ha kompetens att förordna om säkerhetsåtgärd. I vart

fall för tiden innan skiljeförfarande har påkallats måste sådan behörighet

tillkomma domstolen.

Som utredningen har framhållit går nu angivna och andra svårigheter

naturligtvis att bemästra. Något starkare behov av att ändra nuvarande

ordning har emellertid inte framkommit under utredningsarbetet. Det kan

noteras att New Yorkkonventionen om verkställighet av utländska skilje-

domar inte inbegriper beslut om säkerhetsåtgärder. I någon mån kan

behovet av att utan dröjsmål säkra den påkallande partens rätt tillgodoses

genom att skiljenämnden meddelar deldom.

Regeringen anser, mot bakgrund av det ovan anförda, att den

nuvarande ordningen med ensamkompetens för domstol att besluta om

verkställbara säkerhetsåtgärder bör behållas. Med hänsyn till att

skiljeavtalets verkan som rättegångshinder nu föreslås bli lagfäst bör

även den begränsning i skiljeavtalets verkan som det sagda innebär

komma till uttryck i lagen om skiljeförfarande. En motsvarande

bestämmelse återfinns t.ex. i den finska lagen och i modellagen.

En part bör således inte kunna hindra domstolen att företa en

säkerhetsåtgärd genom att åberopa skiljeavtalet och den som ansöker om

förordnandet bör inte därigenom förlora rätten att åberopa skiljeavtalet

som rättegångshinder beträffande huvudfrågan. Detta bör gälla alla typer

av interimistiska säkerhetsåtgärder. Härunder faller de olika åtgärder som

kan beslutas enligt 15 kap. rättegångsbalken, men även andra typer av

säkerhetsåtgärder som t.ex. förbud att verkställa bolagsstämmas beslut

enligt aktiebolagslagen (1975:1385).

Modellagen innehåller en särskild bestämmelse som anger att skilje-

männen har rätt att besluta om interimistiska säkerhetsåtgärder som skall

vidtas av någon av parterna (artikel 17). Detta förutsätter dock att en part

begär det och att parterna inte har inskränkt skiljemännens behörighet.

Vidare ger bestämmelsen skiljemännen möjlighet att begära säkerhet för

en sådan åtgärd. Denna typ av beslut blir inte exigibla. De kan ändå få

betydelse t.ex. när det gäller att bestämma ett skadestånds storlek.

Det torde redan enligt gällande rätt vara möjligt för skiljemän att

meddela sådana beslut. Av det skälet har en remissinstans ifrågasatt

behovet av en icke sanktionerad regel av ifrågavarande slag. Även

Lagrådet har ifrågasatt om en regel av detta slag, trots modellagen, bör

tas in i lagen om skiljeförfarande. Lagrådet har framhållit att det är

tveksamt om det finns något problem som löses med den föreslagna

regeln mot bakgrund av att domstol enligt förslaget skall kunna besluta

om säkerhetsåtgärder. Vidare framhåller Lagrådet att det finns en risk att

skiljemännens auktoritet undergrävs om de försöker tillämpa regeln,

eftersom de saknar maktmedel att driva igenom sitt beslut.

Regeringen kan i så måtto ansluta sig till Lagrådets synsätt att det

naturligtvis kan diskuteras hur stort behovet är av en bestämmelse av nu

aktuellt slag. Den omständigheten att skiljemännen även utan en

uttrycklig regel härom anses kunna meddela beslut om interimistiska

säkerhetsåtgärder samt möjligheten för domstol att meddela exigibla

beslut i detta avseende talar för att man skulle kunna undvara bestäm-

melsen. Detta utgör dock inte något hinder mot att frågan regleras

uttryckligen i lagen. Här som på många andra ställen måste nyttan av att

lagen ger besked i en viss fråga vägas mot önskemålet att lagen inte i

onödan tyngs med regler som framstår som mindre viktiga. I detta

sammanhang får modellagens motsvarande regel en särskild betydelse.

Det finns en risk att frånvaron av en bestämmelse om skiljemännens

behörighet i aktuellt avseende skapar osäkerhet om hur det förhåller sig

enligt den svenska lagen. En sådan osäkerhet bör undvikas. Den

omständigheten att skiljemännen saknar maktmedel att genomdriva sina

beslut utgör enligt regeringens mening inte heller något avgörande skäl

mot att bestämmelsen tas in i lagen. Skiljemännen har naturligtvis att

efter eget omdöme tillämpa bestämmelsen med de begränsningar som

följer av att den inte är sanktionerad. Viss försiktighet i tillämpningen

kan säkert vara påkallad i en del fall men skiljemännens auktoritet bör i

praktiken inte vara i fara även om en part vägrar att följa ett sådant

beslut. Mot bakgrund härav och av vad som ovan anförts anser rege-

ringen att det även i den nya svenska lagen bör införas en bestämmelse i

ämnet. Denna bör lämpligen ges samma omfattning som motsvarande

regel i modellagen.

Regeringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

bestämmelse som motsvarar regleringen i artikel 17 i modellagen.

5.9 Särskiljbarhet och behörighetskompetens

Regeringens förslag: Principerna om särskiljbarhet (separability) och

behörighetskompetens (Kompetenz-Kompetenz) lagfästs.

En part skall inte enbart genom att utse skiljeman anses ha godtagit

skiljemännens behörighet att handlägga tvisten.

Den omständigheten att skiljemännen får pröva sin egen behörighet

skall inte utgöra hinder för en domstol att på yrkande av en part pröva

frågan. Skiljemännen skall kunna fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på

domstolens avgörande. Skiljemännens beslut under förfarandet att de är

behöriga att avgöra tvisten skall inte vinna rättskraft.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen

eller lämnar dem utan erinran. En remissinstans anser dock att

domstolsprövningen av ett skiljeavtals giltighet bör begränsas till en

instans.

Några utländska experter har anfört att domstolens roll bör vara mindre

framträdande.

Skälen för regeringens förslag: Ett skiljeavtal förekommer vanligast i

form av en skiljeklausul i ett avtal. Skiljemännens behörighet grundar sig

på skiljeklausulen. Om en part hävdar att något bindande avtal över

huvud taget inte har kommit till stånd eller att det senare har blivit

ogiltigt skulle det kunna hävdas att skiljemännen inte var behöriga att

pröva denna fråga. En förutsättning härför är ju att parterna kommit

överens om det.

Den nu presenterade problemställningen sönderfaller i två delar. Den

första gäller frågan om särskiljbarhet (separability), dvs. om skilje-

klausulen skall bedömas som ett separat avtal som står fritt från avtalet i

övrigt. För att skiljemännen skall kunna komma fram till att avtalet i sin

materiella del är ogiltigt eller av annan anledning inte bindande för

parterna, utan att skiljemännen därigenom rycker undan grunden för sin

egen behörighet att avgöra frågan, måste skiljeklausulen betraktas som

ett fristående avtal. Med ett sådant synsätt blir ett avtal som innehåller en

skiljeklausul i själva verket inte ett utan två avtal.

Den andra delen avser frågan huruvida skiljemännen själva skall kunna

pröva en invändning om att de inte är behöriga, t.ex. när det påstås att det

inte föreligger ett giltigt skiljeavtal. Denna frågeställning brukar sägas

gälla Kompetenz-Kompetenz. Här används i stället uttrycket behörighets-

kompetens.

Skiljemannalagen innehåller inga direkta regler på området. Högsta

domstolen har dock prövat hur ett påstående om att bindande avtal inte

kommit till stånd påverkar en skiljeklausul. Högsta domstolen ansåg inte

att en skiljeklausuls giltighet var direkt avhängig av om avtalet i övrigt

var bindande (se rättsfallen NJA 1936 s. 521 och 1976 s. 125).

Skiljeavtalets giltighet och tillämplighet kan prövas av allmän domstol.

I 18 § andra stycket skiljemannalagen anges att tidpunkten för

meddelande av skiljedom kan skjutas upp om en part anhängiggjort talan

om skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet vid domstol. Härav framgår

att talan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet kan anhängiggöras

vid domstol även medan skiljeförfarandet pågår. Slutligen framgår av

20 § första stycket 1 p. skiljemannalagen att en skiljedom är ogiltig om

det inte förelegat något giltigt skiljeavtal. En talan härom kan prövas

sedan skiljedom har meddelats.

Principerna om särskiljbarhet och behörighetskompetens har vunnit vid

acceptans internationellt. Modellagen har i artikel 16 en bestämmelse

som reglerar skiljemännens kompetens att själva avgöra sin behörighet

att handlägga tvisten. I denna artikel sägs att skiljeklausulen skall

betraktas som ett från huvudavtalet fristående avtal. Enligt artikeln kan

skiljemännen avgöra sin behörighet inte bara i skiljedomen utan också

genom ett särskilt beslut under förfarandet. Den finska lagen saknar dock

sådana bestämmelser.

Enligt utredningen får principen om särskiljbarhet anses godtagen i

svensk rätt. Detta gäller enligt utredningen såväl när huvudavtalet i

efterhand påstås ha upphört att gälla som när det hävdas att något avtal

aldrig slutits eller att avtalet är ogiltigt från början. Enligt utredningen

bör principen lagfästas.

Regeringen delar utredningens bedömning. Regeringen föreslår därför

att det i lagen om skiljeförfarande tas in en regel som slår fast att

skiljeavtalet skall betraktas som ett särskilt avtal när giltigheten av det

avtalet skall bedömas vid prövning av skiljemännens behörighet.

Utredningen har vidare ansett att även principen om behörighets-

kompetens bör lagfästas. Regeringen är av samma uppfattning. Behörig-

hetsfrågan gäller här inte endast skiljeavtalets giltighet utan också dess

räckvidd och tillämplighet på den aktuella tvisten. I likhet med vad som

gäller enligt modellagen bör skiljemännen även under förfarandet kunna

fatta beslut om att de är behöriga. Regeringen återkommer strax till den

närmare innebörden av detta. Regeringen vill dock redan här slå fast den

viktiga inskränkningen i behörighetskompetensen som innebär att en

möjlighet i princip alltid måste finnas att underställa en domstol frågan

om skiljemännens behörighet i en viss tvist.

Regeringen föreslår sålunda att skiljemännen skall kunna pröva sin

egen behörighet att avgöra tvisten. Detta skall inte hindra en domstol från

att på begäran av en part pröva frågan.

Av artikel 16 i modellagen framgår vidare att en part skall framställa

en invändning mot skiljemännens behörighet senast när han avger

svaromål och att en part inte enbart genom att utse skiljeman skall anses

ha godtagit skiljemännens behörighet att handlägga tvisten. Ett beslut

under förfarandet, varigenom skiljemännen funnit sig behöriga, kan inom

viss tid, på yrkande av en part, överprövas av domstol. Domstolens

beslut kan inte överprövas.

Utredningen har diskuterat huruvida även en bestämmelse som

motsvarar artikel 16 i denna del bör införas i den svenska lagen. Utred-

ningen har därvid stannat för att det i lagen bör tas in en bestämmelse

som innebär att en part inte redan genom att utse skiljeman skall anses ha

godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den hänskjutna frågan.

Utredningen har däremot avvisat tanken på en eninstansprövning i

domstol. Enligt utredningen är det inte heller befogat att ge skiljemännen

möjlighet att under förfarandet genom ett särskilt beslut, som vinner

rättskraft om det inte angrips inom viss tid, förklara sig behöriga att

handlägga tvisten. Enligt utredningen räcker det med en allmän

bestämmelse som säger att skiljemännen får pröva sin egen behörighet

och att det införs en regel som uttrycker att en part också kan vända sig

till domstol för att få en sådan fråga prövad. Det bör, framhålls det,

ankomma på skiljemännen att avgöra om förfarandet skall vila medan

domstolen prövar frågan.

Lika med utredningen anser regeringen att den omständigheten att en

part lojalt utser skiljeman inte bör få till följd att han därigenom skall

anses ha godtagit skiljemännens behörighet. Regeringen föreslår därför

att en regel om detta tas in i den nya lagen.

Vad sedan avser frågan om skiljemännens behörighet skall kunna

slutligt avgöras av en domstol under förfarandets gång är regeringen av

den uppfattningen att det saknas tillräckliga skäl för att här införa ett

eninstansförfarande.

Nästa fråga blir då om ett beslut av skiljemännen under förfarandets

gång att de är behöriga att pröva tvisten ändå skall kunna vinna rättskraft,

om det inte angrips vid domstol inom viss tid. Regeringen anser att en

sådan ordning inte behövs. Regeringen har nämligen för avsikt att föreslå

att ett ogiltigt skiljeavtal inte skall utgöra en absolut ogiltighetsgrund

utan i stället en s.k. klandergrund samt att det även fortsättningsvis skall

finnas en preklusionsregel (se avsnitt 10.2 och 10.3.2). Dessa regler i

kombination innebär att den som utan invändning deltar i ett skilje-

förfarande i allmänhet får anses ha accepterat att det föreligger ett giltigt

skiljeavtal. En parts rätt att på denna grund angripa skiljedomen får

sålunda anses vara prekluderad. Detsamma får anses gälla en parts

deltagande i skiljeförfarandet efter det att skiljemännen förklarat sig

behöriga.

Kvar står då att parterna kan vilja få skiljeavtalets giltighet och

tillämplighet prövad redan innan skiljedom har meddelats. För detta

krävs dock ingen lagändring. Vardera part kan redan med dagens regler

när som helst väcka en fastställelsetalan som rättskraftigt avgör frågan.

En lagakraftägande dom är nämligen bindande för skiljemännen. Det

förefaller lämpligast att även i fortsättningen låta parterna bestämma om

de vill föra en sådan talan under förfarandets gång eller vänta tills

skiljedom meddelats. Som framgått av det ovan anförda krävs dock att en

part inte förhåller sig så passiv i anledning av ett beslut att hans möjlighet

till talan häremot får anses prekluderad.

Lagrådet har anfört att om skiljemännen meddelar skiljedom medan

frågan om skiljemännens behörighet prövas av domstol kan den

situationen uppstå att en klandertalan (se avsnitt 10) kanske måste

avvisas på grund av lis pendens med hänsyn till den första processen. För

att undvika detta har Lagrådet förordat att skiljemännen inte skall få

meddela skiljedom innan domstolen avgjort frågan.

Enligt regeringens mening bör det ankomma på skiljemännen att

bestämma om de vill låta skiljeförfarandet vila i avvaktan på domstolens

avgörande. Om denna bestämmanderätt skulle begränsas på det sätt som

Lagrådet förordar skulle en av de viktigaste fördelarna med skilje-

förfarande, nämligen snabbheten, allvarligt äventyras. Det kan inte

uteslutas att en skiljedom skulle kunna komma att försenas, kanske i flera

år, om skiljemännen var tvungna att avvakta ett domstolsförfarande.

Risken för detta måste ses i belysning av att en nu aktuell fråga kan

komma att prövas av tre instanser. Ett förbud att meddela skiljedom

under pågående rättegång öppnar också upp för obstruktion i syfte att

förhala skiljeförfarandet, något som den nya lagen har som ett av sina

huvudsyften att motverka. Regeringen konstaterar vidare att en begräns-

ning av den typ som Lagrådet föreslagit saknas i modellagen.

Den omständigheten att en klandertalan grundar sig på samma invänd-

ning som en pågående domstolsprocess behöver inte innebära att

hovrätten skall avvisa talan på grund av lis pendens. Snarare framstår det

som rimligt att hovrätten i ett sådant fall vilandeförklarar klandermålet

tills frågan avgjorts i det första domstolsförfarandet. Risken för att

hovrätten i praktiken skulle behöva fatta ett sådant beslut framstår dock

som mycket liten. I de fall skiljemännen anser att det finns möjlighet att

en pågående talan om bristande behörighet kan vinna framgång torde de i

allmänhet inte meddela skiljedom innan frågan avgjorts av domstolen.

Mot bakgrund av det nu anförda föreslår regeringen att skiljemännen i

avvaktan på domstolens avgörande skall kunna fortsätta skiljeförfarandet

och också kunna meddela skiljedom.

6 Skiljemännen jävsfrågor

6.1 Gällande rätt

6.1.1 Jävsgrunderna

Jävsreglerna återfinns i skiljemannalagen i 5 § och inleds med ett

stadgande om att den som är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap.

7 § föräldrabalken inte får vara skiljeman. Även om bestämmelsen

upptagits under jävsreglerna är de angivna förutsättningarna närmast att

anse som allmänna behörighetsvillkor för skiljeman. Det bör uppmärk-

sammas att den som är i konkurs inte på grund härav är jävig som

skiljeman men väl obehörig som domare enligt rättegångsbalken.

Vidare gäller jäv för den som i egenskap av domare eller annars på

tjänstens vägnar prövat den fråga som det begärs skiljedom om. Detta

stadgande torde tolkas inskränkt på så sätt att jäv uppkommer endast om

själva saken prövats och att inte varje befattning med målet grundar jäv

(jfr 4 kap. 13 § 7 p. rättegångsbalken). En domare blir således inte enligt

denna bestämmelse jävig som skiljeman om han deltagit i ett avgörande

där domstolen förklarat sig obehörig på grund av skiljeavtalet.

Den som vittnat i saken eller yttrat sig såsom sakkunnig i tvistefrågan

är jävig. Denna jävsgrund omfattar utlåtanden av sakkunnig oavsett om

dessa avgetts utom rättegång eller inför rätta.

Den som själv äger del i saken eller som kan vänta synnerlig nytta eller

skada därav är jävig som skiljeman. Jäv gäller också för skiljeman, om

 någon som till honom är i den skyldskap eller det svågerlag som utgör

jäv mot domare äger del i saken eller kan därav vänta synnerlig nytta

eller skada . Motsvarande bestämmelser i rättegångsbalken upptar,

förutom ovannämnda skyldskap och svågerlag, även den som är på

liknande sätt närstående , t.ex. sambo.

Jäv gäller för den som är part i en lika sak. Härmed avses att

skiljemannen är part, t.ex. i en rättegång eller ett annat skiljeförfarandet,

rörande en likadan fråga som den som skall behandlas i skiljeförfarandet.

Rättegångsbalken innehåller numera inte uttryckligen någon motsvarande

jävsgrund för domare, men situationen omfattas enligt processlag-

beredningen av generalklausulen i 4 kap. 13 § 10 p. rättegångsbalken.

Den som är släkt med en part på ett sådant sätt att det utgör jäv mot

domare är jävig som skiljeman. Även i denna del saknas hänvisning till

rättegångsbalkens jäv för den som är på liknande sätt närstående till part.

Jäv gäller för den som är parts vederdeloman eller uppenbara ovän .

Stadgandet omfattar dock inte de fall då någon sökt sak med skilje-

mannen för att göra honom jävig eller tillfogat skiljemannen något med

ord eller gärning i samma syfte.

Den som av någondera parten åtnjuter lön eller underhåll är jävig.

Denna bestämmelse inskränks dock på så sätt att den som åtnjuter lön

eller underhåll av staten inte är jävig även om staten är part, såvida han

inte är anställd hos eller under den myndighet vars verksamhet saken

angår. Vidare är den som står under någondera partens förmanskap jävig.

Jäv gäller för den som varit part behjälplig med att förbereda eller

utföra hans talan i saken. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av

skiljemannalagens ståndpunkt att en skiljeman skall vara opartisk och

inte vara företrädare för den part som utsett honom.

Den som mottagit eller betingat sig ersättning i strid mot vad som sägs

i 23 § är jävig. Denna bestämmelse avser att ge ytterligare garantier för

en skiljemans opartiskhet.

I skiljemannalagen finns även en generalklausul enligt vilken

skiljeman är jävig om annan särskild omständighet föreligger som är

ägnad att minska förtroendet till hans redlighet eller opartiskhet.

Fråga är i vilken mån de regler om jäv som återfinns i rättegångsbalken

återverkar på bedömningen av vad som kan utgöra särskild omständighet

som är ägnad att minska förtroendet för skiljemans opartiskhet. Högsta

domstolen konstaterade i rättsfallet NJA 1981 s. 1205 att en skiljeman

otvivelaktigt skulle ha varit jävig enligt rättegångsbalkens regler.

Majoriteten (tre justitieråd) noterade att reglerna om jäv för skiljemän

visserligen är annorlunda utformade än reglerna om domarjäv men ansåg

likväl att det inte borde komma ifråga att i förevarande hänseende

tillämpa jävsbestämmelserna i lagen om skiljemän så, att ett förhållande

som undantagslöst grundar jäv enligt rättegångsbalken inte skulle

diskvalificera en skiljeman. Minoriteten menade att enbart det för-

hållande att skiljemannen varit jävig som domare enligt 4 kap. 13 § 4 p.

rättegångsbalken inte grundade jäv enligt skiljemannalagens regler

eftersom det inte finns någon motsvarande regel i sistnämnda lag.

Det ligger nära till hands att uppfatta rättsfallet så att i de fall då

vederbörande skiljeman är jävig enligt rättegångsbalkens regler om jäv

för domare, skiljemannen skall anses jävig med tillämpning av

skiljemannalagens generalklausul. Rättsläget är emellertid knappast helt

klart.

Slutligen är skiljeman jävig om det mot uppdragets utförande för

honom möter hinder som kan antas bli långvarigt. Stadgandet är avsett att

motverka obstruktion i skiljeförfarandet.

Det har inte tagits in någon bestämmelse om jäv i skiljemannalagen

som motsvarar regleringen i 12 kap. 4 § rättegångsbalken beträffande

förhållandet mellan skiljeman och partsombud. Enligt rättegångsbalkens

regler är det ombudet som i detta läge skall lämna sitt uppdrag.

Påföljden om en skiljeman varit jävig är att skiljedomen enligt 21 §

första stycket 3 p. skiljemannalagen på talan av en part kan hävas av

domstol. Sådan talan (klander) skall instämmas inom sextio dagar från

det parten fått del av skiljedomen i huvudskrift eller bestyrkt avskrift.

Försitter parten denna tid är rätten att klandra domen förverkad.

6.1.2 Prövningen av jäv

En part kan göra en invändning om jäv. Någon särskild tid för

framställande av en sådan invändning finns inte. I 21 § andra stycket

skiljemannalagen finns en allmän bestämmelse av innehåll att ett fel inte

får göras gällande av en part där parten genom att utan gensaga inlåta sig

på förhandling eller annorledes bör anses ha avstått från att åberopa felet.

Denna bestämmelse är tillämplig på jävsfrågan (se 21 § första stycket 3).

Har en part således haft kännedom om en jävsgrund och tillfälle att

framställa en invändning om den men underlåtit det, är hans rätt att göra

invändningen prekluderad.

Det finns inte några regler i skiljemannalagen om hur en jävs-

invändning skall handläggas. Man kan tänka sig att invändningen i första

hand prövas av den jävade skiljemannen och, om skiljemannen inte

finner skäl att frånträda uppdraget, av skiljenämnden i dess helhet. Det

finns emellertid inte något sanktionssystem i skiljemannalagen som gör

det möjligt för skiljenämndens majoritet att avsätta en skiljeman på grund

av jäv om han inte godvilligt frånträder uppdraget.

Sedan skiljedom meddelats kan en part genom att klandra skiljedomen

få en jävsinvändning prövad av domstol. Det saknas emellertid möjlighet

att hänskjuta en jävsfråga till domstol under förfarandets gång.

6.2 Överväganden

6.2.1 Allmänna behörighetsgrunder

Regeringens förslag: Var och en som råder över sig själv och sin

egendom skall kunna vara skiljeman.

Utredningens föreslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser anser dock att en

bestämmelse av ifrågavarande slag inte bör tas in i den nya lagen. Härvid

har framförts bl.a. att den framstår som egendomlig i ett internationellt

perspektiv.

Två utländska experter har haft synpunkter på förslaget, såvitt avser

skiljemäns rådighet över sin egendom.

Skälen för regeringens förslag: De regler i skiljemannalagen som nu

är av intresse kan delas in i två grupper. Den ena gruppen rör skilje-

mannens allmänna behörighet. Den andra gruppen handlar om för-

hållanden som i rättegångsbalken betecknas som jäv, nämligen skilje-

mannens relation till parterna och den fråga som skall prövas.

Vad gäller frågan om skiljemannens behörighet konstaterar regeringen

inledningsvis att det i linje med regeringens intentioner att framhålla

partsautonomin bör tillkomma parterna att inom mycket vida ramar

kunna bestämma vem som skall vara skiljeman. Om man ser till

modellagen finns där ingen begränsning. Modellagen anger endast att en

persons nationalitet inte får hindra att han utses till skiljeman. Denna

bestämmelse är dessutom dispositiv. Däremot förekommer det i flera

europeiska lagar en begränsning till personer som är fullt rättskapabla.

Med detta som utgångspunkt blir frågan om man över huvud taget

behöver ställa upp några kriterier för tänkbara skiljemän. Om så ändå är

fallet, kan man då inskränka sig till vissa minimikrav?

En ordning som innebär att vissa personer utesluts från kategorin

tänkbara skiljemän kan vid en första betraktelse verka onödig. Behovet

av en sådan reglering har också ifrågasatts under remissomgången. Man

bör dock hålla i minnet att en behörighetsregels främsta funktion skulle

vara den av en skyddsregel. Beroende på hur den utformas kan den

skydda parterna om skiljemannen blir obehörig under förfarandets gång.

Enligt regeringens mening finns det mycket som talar för att skiljemän

bör vara rättskapabla i den meningen att de kan ta hand om sig själva och

sin egendom. Den som på grund av låg ålder eller bristande mental hälsa

inte klarar detta är inte lämplig att vara skiljeman. Denna kategori bör

således uteslutas från kretsen av tänkbara skiljemän. En regel härom

återfinns också, som ovan nämnts, i flera andra europeiska lagar

När det sedan gäller den som är på obestånd är situationen delvis en

annan. En sådan person kan på grund av ekonomiska omständigheter

med fog misstänkas för att vara lättare att påverka än annars. Det rör sig

alltså om en omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för

skiljemannens opartiskhet, vilket måste särskiljas från ovan angivna

förhållanden. Det kan i linje härmed tyckas att en konkurs inte med

nödvändighet skulle behöva diskvalificera en skiljeman.

Den nya lagen bör inte utgöra hinder för att även utländska med-

borgare utses till skiljemän i svenska skiljeförfaranden. På grund härav

måste en behörighetsregel utformas på ett generellt sätt för att kunna

fånga upp motsvarande inskränkningar i utländska lagar. En sådan

generell regel bör ta sikte på den som inte själv kan råda över sig och sin

egendom. Den kommer därmed även att träffa den som är i konkurs. Som

nyss nämnts kan det diskuteras om en konkurs bör diskvalificera en

skiljeman. Det finns å andra sidan inte något större praktiskt behov av ett

undantag för just detta fall. Övervägande skäl talar för att regeln utformas

så allmänt som sagts och att konkurs därmed utgör ett absolut hinder att

vara skiljeman.

 Några remissinstanser har anfört att en allmän behörighetsregel av nu

angivet slag framstår som svårförståelig och märklig för utländska läsare

och kan leda till oväntade konsekvenser och problem när den skall

tillämpas på utländska medborgare. Regeringen delar uppfattningen att

en reglering måste vara lättillgänglig för utländska läsare och lättilläm-

pad även i internationella förhållanden men menar att de av remiss-

instanserna framförda farhågorna inte bör överdrivas. Som tidigare

nämnts finns det behörighetsregler i en rad andra europeiska lagar om

skiljeförfarande. En allmän behörighetsregel i en svensk lag om

skiljeförfarande bör enligt regeringens mening kunna utformas på ett

enkelt och för utländska läsare lättfattligt sätt.

Regeringen föreslår sålunda att den som råder över sig själv och sin

egendom skall kunna vara skiljeman.

Det bör sedan stå parterna fritt att bestämma de ytterligare

kvalifikationer som de kräver av skiljemännen. De kan t.ex. vilja ha viss

sakkunskap representerad bland dem. Denna rätt för parterna bör inte

begränsas.

Som redan antytts avses behörighetskraven vara absoluta i den

meningen att de gäller oavsett tvistefråga och parter. De bör också

självmant iakttas av skiljemännen. Frågan om en brist i behörigheten

skall utgöra grund för skiljedomens ogiltighet behandlas i avsnitt 10.3.

6.2.2 Krav på opartiskhet

Regeringens förslag: En skiljeman skall vara opartisk. Skiljemannen

skall på yrkande av en part skiljas från uppdraget om det finns

omständigheter som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet.

Sådana omständigheter skall i vissa fall alltid anses föreligga, t.ex. då

skiljemannen själv eller någon honom närstående är part eller annars kan

vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att begreppet jäv bör

behållas i lagtexten. Vissa remissinstanser har anfört kritiska synpunkter

på reglernas lagtekniska utformning. På några punkter efterlyses

klargörande motivuttalanden.

Skälen för regeringens förslag: Jävsreglerna i skiljemannalagen

överensstämde vid sin tillkomst i stort med de regler som då gällde för

domare. I samband med att jävsreglerna i rättegångsbalken ändrats har

emellertid motsvarande ändringar inte gjorts i skiljemannalagen. Det är

därför naturligt att vid en översyn särskilt beakta motsvarande regler i

rättegångsbalken.

Ett alternativ till den nuvarande regleringen vore att likt modellagen

allmänt hänvisa till omständigheter som är ägnade att ge befogad

anledning att betvivla skiljemannens opartiskhet eller oavhängighet. En

annan möjlighet vore att, som t.ex. de belgiska och spanska lagarna,

hänvisa till de nationella jävsreglerna för domare.

Den svenska skiljemannalagstiftningen vilar på grundsatsen att

samtliga skiljemän, även de partsutsedda, skall vara opartiska. Syftet med

jävsregler är att så långt som möjligt garantera skiljemännens opartisk-

het. När det gäller att skapa en funktionell reglering bör särskilt beaktas

att det inte krävs några juridiska insikter för att vara skiljeman. Reglerna

skall dessutom kunna tillämpas av utländska skiljemän. Det närmare

innehållet i reglerna bör därför, som också utredningen framhållit, inte

bestämmas genom hänvisningar till den interna regleringen i rätte-

gångsbalken.

Någon direkt motsvarighet till termen jäv återfinns inte i modellagen. I

stället talas om omständigheter hänförliga till skiljemannens opartiskhet

och oavhängighet. Utredningen har framhållit att en användning av

begreppet jäv på skiljeförfarandets område för tankarna närmast till de

regler om jäv som återfinns i rättegångsbalken. Enligt utredningen kan

det emellertid finnas omständigheter som för ena kategorin utgör hinder

att avgöra en fråga medan samma omständigheter för den andra kategorin

inte innebär några begränsningar i den funktionen. Utredningen har

därför i sitt förslag till ny lag om skiljeförfarande utmönstrat begreppet

jäv.

Regeringen kan i allt väsentligt ansluta sig till vad utredningen anfört.

Den omständigheten att någon motsvarighet till termen jäv inte återfinns

i modellagen talar också för utredningens förslag. Regeringen anser

sålunda att begreppet jäv inte bör användas i den nya lagen, oakttat att

termen som sådan får anses vara väl förankrad i det allmänna rätts-

medvetandet. I stället anser regeringen att det i linje med modellagen är

mer ändamålsenligt att tala om omständigheter som kan rubba för-

troendet för skiljemannens opartiskhet. Vad sedan gäller det faktum att

modellagen därutöver även talar om skiljemannens oavhängighet

konstaterar regeringen att detta begrepp torde sakna självständig

betydelse i sammanhanget. I de fall då det föreligger en omständighet

som gör att man med fog kan betvivla skiljemannens oavhängighet torde

nämligen denna omständighet i sig även kunna rubba förtroendet för

skiljemannens opartiskhet. Ett omnämnande av en skiljemans oavhängig-

het kan därför undvaras. Däremot är det viktigt att försöka ge en viss

ledning för tolkningen av ett så obestämt begrepp som opartiskhet.

Från pedagogisk synpunkt framstår det som lämpligast att stadgandet i

lagen om skiljeförfarande inleds med huvudregeln som säger att en

skiljeman skall vara opartisk och att skiljemannen på ansökan av en part

skall skiljas från sitt uppdrag om det finns någon särskild omständighet

som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Därefter bör

ges några typexempel på omständigheter som alltid skall anses kunna

rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet.

Som första punkt bör nämnas det ganska självklara fallet att skilje-

mannen själv är part eller att skiljemannen annars kan räkna med en viss

nytta eller skada av tvistens utgång. Det kan naturligtvis ifrågasättas om

det är nödvändigt att i lagen ange det förstnämnda men enligt regeringens

mening vinner förslaget i tydlighet om man gör det. I nuvarande lag

anges att en skiljeman som kan vänta synnerlig nytta eller skada av

sakens utgång är jävig. Denna regel bör skärpas så att redan en mindre

grad av nytta eller skada anses tillräcklig för att rubba förtroendet för

skiljemannens opartiskhet. Det förhållandet att en skiljeman t.ex. äger

andelar i en aktiefond bör visserligen inte medföra att han enbart

därigenom är förhindrad att vara skiljeman, om något av de bolag som

fonden äger aktier i är part. Å andra sidan kan redan ett litet aktieinnehav

i ett bolag som skall inlösas utgöra hinder att vara skiljeman vid prövning

av en tvist om lösenbeloppet.

Det finns i nuvarande skiljemannalag genom hänvisningar till rätte-

gångsbalkens regler för domare flera uppräkningar av jävsgrundande

släktrelationer. I rättegångsbalken har sedermera tillagts jäv för den som

är på liknande sätt närstående till en part. Enligt utredningen visar detta

att det inte går att uttömmande ange vilka relationer som bör medföra

hinder att vara skiljeman. Regeringen delar den bedömningen. Det

framstår vidare som obefogat att särskilt framhäva släktbanden. Större

vikt bör läggas vid den faktiska relationen i det enskilda fallet. Det kan ju

föreligga en nära relation mellan skiljemannen och en part utan att de ens

behöver vara släkt. Regeringen anser därför att man i lagen om skilje-

förfarande endast bör använda begreppet närstående för att beskriva

sådana jävsgrundande relationer. I den valda formuleringen inkluderas,

förutom makar och nära släktingar, bl.a. sambor och andra som står i

parrelation till varandra. Av sakens natur följer att det ligger närmare till

hands att anta en sådan förtroendeskadlig relation mellan nära släktingar

än mellan andra. Utanför det närståendebegrepp som används här faller

en relation till en juridisk person.

Ett praktiskt exempel som särskilt bör nämnas är att den som ingår

t.ex. i en juridisk persons styrelse inte får vara skiljeman då den juridiska

personen är part. I detta sammanhang bör anges att inte heller andra

ställföreträdare såsom t.ex. föräldrar för underåriga och förvaltare

enligt föräldrabalken får vara skiljemän när den de företräder är part.

Vidare har de sakliga skäl som motiverar vittnes- och sakkunnigjävet

alltjämt bärkraft. Att en person som har uttalat sig som vittne i saken

skulle kunna komma ifråga som skiljeman framstår dock som ett så

opraktiskt fall att en uttrycklig bestämmelse härom kan undvaras.

Däremot visar det andra exemplet på en viktig princip. Det bör därvid

framhållas att den som uttalat en mening i tvisten bör vara förhindrad att

vara skiljeman oavsett om han gjort uttalandet som sakkunnig eller inte.

Däremot bör den som i doktrinen eller annars uttalat en viss mening i en

särskild rättsfråga som kan aktualiseras i tvisten inte endast av den

omständigheten vara förhindrad att vara skiljeman.

Stadgandet som behandlar den som varit part behjälplig att förbereda

eller utföra sin talan i saken är viktigt och det bör behållas som ett uttryck

för lagstiftarens intention att skiljemannen inte skall ha solidariserat sig

med den part som utsett honom.

Slutligen ger den bestämmelse som talar om att skiljemannen har tagit

emot eller betingat sig ersättning för sitt uppdrag i strid med reglerna i

lagen om skiljeförfarande ett viktigt exempel på när en skiljemans

opartiskhet och omutlighet med fog kan ifrågasättas.

För att obstruktion i görligaste mån skall motverkas bör en skiljeman

kunna entledigas om han på grund av hinder som kan antas bli långvarigt

inte kan utföra sitt uppdrag. En sådan bestämmelse finns emellertid redan

bland de regler som behandlar hur skiljemännen utses. Den hör också

närmast till det området varför den inte bör behandlas i detta sam-

manhang (se avsnitt 7.4).

Det finns anledning att i detta sammanhang även uppmärksamma

förhållandet mellan ett ombud och en skiljeman. Denna situation är inte

reglerad i skiljemannalagen men väl i rättegångsbalken. Av bestäm-

melserna i rättegångsbalken följer att om domaren och ombudet är på

visst sätt varandra närstående får ombudet inte användas i målet.

Den nu behandlade problematiken löses i praktiken regelmässigt på så

sätt att en tilltänkt skiljeman som står i en närmare relation till något av

de befintliga ombuden inte åtar sig uppdraget. En lösning skulle kunna

vara en regel som utpekar den av de två som sist har utsetts till skiljeman

respektive ombud som den person som får vika. Frågan är emellertid

komplicerad och knappast lämpad för lösning lagstiftningsvägen. Utred-

ningen har av det skälet avstått från att lämna något förslag till reglering.

Regeringen föreslår därför inte någon särskild regel som behandlar

relationen mellan skiljeman och partsombud.

Den som åtnjuter lön eller underhåll av part är jävig enligt skilje-

mannalagen. Ett uttryckligt undantag görs dock för den som är anställd

av kronan . Härigenom är t.ex. domare inte generellt uteslutna som

skiljemän i förfaranden där staten är part. Inte någon av dessa bestäm-

melser föreslås inflyta i den nya lagen. Det bör dock framhållas att

avsikten härmed inte är att åstadkomma någon förändrad bedömning på

denna punkt.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i lagen om skilje-

förfarande tas in en bestämmelse, varav framgår att en skiljeman skall

vara opartisk och att skiljemannen på yrkande av en part skall skiljas från

sitt uppdrag om det föreligger omständigheter som kan rubba förtroendet

för skiljemannens opartiskhet. Vidare föreslås att det i den bestämmelsen

görs en icke uttömmande uppräkning av några fall där sådana omständig-

heter alltid skall anses föreligga.

6.2.3 Prövning av jävsinvändning under förfarande

Regeringens förslag: Den som ombeds att åta sig uppdrag som

skiljeman skall genast upplysa om omständigheter som kan tänkas utgöra

hinder för personen att vara skiljeman.

Ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från uppdraget prövas av

skiljenämnden, om parterna inte bestämt något annat. Bifalls ett sådant

yrkande får beslutet inte angripas. Ogillas eller avvisas yrkandet får en

part ansöka hos tingsrätten om att skiljemannen skall skiljas från

uppdraget. Tingsrättens avgörande får inte överklagas. Skiljenämnden

skall kunna fortsätta förfarandet i avvaktan på tingsrättens avgörande.

Parterna skall kunna komma överens om att en jävsfråga skall prövas

slutligt av ett skiljedomsinstitut.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna, med ett undantag, tillstyrker

förslagen eller lämnar dem utan erinran. Svea hovrätt avstyrker förslaget

i den del som gäller jävsprövningen.

Några utländska experter har ifrågasatt det lämpliga i att låta

skiljenämnden först pröva en jävsinvändning.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare har nämnts saknar

skiljemannalagen bestämmelser om hur jävsprövningen skall gå till.

Detta är, som utredningen konstaterat, uppenbarligen en brist som bör

åtgärdas när en ny lag om skiljeförfarande skall antas.

Det framstår som naturligt att den som har anmodats att bli skiljeman

själv rannsakar sig om han vet någon omständighet som kan rubba

förtroendet för hans opartiskhet (jfr 4 kap. 14 § första stycket rätte-

gångsbalken). Regler om skyldighet för en skiljeman att upplysa om

sådana omständigheter återfinns bl.a. i modellagen och den finska lagen.

Även den svenska lagen bör förses med en bestämmelse som ålägger den

som ombeds att åta sig uppdrag som skiljeman att upplysa om om-

ständigheter som kan tänkas utgöra hinder för honom att vara skiljeman.

Skyldigheten att upplysa bör utsträckas till att även omfatta omständig-

heter som skiljemannen får kännedom om först sedan förfarandet har

inletts. Regeringen föreslår sålunda att regler av angivet innehåll tas in i

lagen om skiljeförfarande.

En part kan enligt skiljemannalagen låta bli att göra en jävsgrund

gällande. En part kan också med bindande verkan förklara sig avstå från

att åberopa en känd jävsgrund. Det finns inte anledning att föreslå någon

ändring på denna punkt. Prövningen av om det finns någon omständighet

som kan rubba förtroendet för en skiljemans opartiskhet aktualiseras

således enbart om en part yrkar att skiljemannen skall skiljas från sitt

uppdrag. Att en part därvid inte kan begära att en av honom utsedd

skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag på grund av omständigheter som

parten kände till när han utsåg skiljemannen är självklart och behöver

inte komma till särskilt uttryck i lagen.

Det sagda öppnar möjlighet för parterna att komma överens om att utse

partiska skiljemän. Detta förutsätter dock som nämnts att parterna är

medvetna om vari jävet består. Som utredningen har framhållit är

nämligen jävsreglerna såtillvida tvingande som det förutsätts att en part

inte på förhand abstrakt kan avstå från att åberopa jäv eller någon annan

kategori av grund för klander mot en blivande skiljedom. Endast med

tillämpning för rent internationella tvister kan en sådan längre gående

möjlighet till undantagsavtal övervägas (se vidare avsnitt 10.7).

Utredningen har föreslagit att det bör åligga skiljenämnden att pröva

en parts yrkande om att skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag. Svea

hovrätt har i denna del framhållit att den föreslagna ordningen kan leda

till mindre lämpliga resultat, t.ex. i de fallen då skiljenämnden består av

en ensam skiljeman (som tidigare vägrat avgå) och då det är skilje-

nämndens ordförande som påstås vara jävig. I sistnämnda fallet har

hovrätten pekat på att ordföranden har utslagsröst även i frågan om

huruvida han själv är jävig, vilket innebär att situationen kan bli

densamma som i det första fallet. Hovrätten har vidare framhållit att det

kan antas att två skiljemän i någon mån skulle dra sig för att öppet finna

en tredje kollega jävig. Liknande synpunkter har framförts från

internationellt håll. Även risken för tidsutdräkt har nämnts av några

utländska experter. Hovrätten har föreslagit att jävsfrågor endast skall

prövas av allmän domstol.

Regeringen konstaterar inledningsvis att utredningens förslag stämmer

överens med modellagens bestämmelser. I linje med vad som tidigare

anförts talar denna omständighet i sig med viss styrka för utredningens

förslag. Vad sedan gäller synpunkten att utredningens förslag medför risk

för onödigt tidsutdräkt och därmed risk för att en illojal part ges

möjlighet att obstruera under förfarande vill regeringen ifrågasätta om

det verkligen förhåller sig på det sättet. I de fall där jävsinvändningen

bifalles kan man nog snarare förvänta sig en snabbare handläggning av

skiljenämnden än om frågan prövas i allmän domstol. Om yrkandet

ogillas eller avvisas beror en eventuell försening på huruvida det står

skiljemännen fritt att välja om de vill låta förfarandet fortsätta eller vila i

avvaktan på tingsrättens beslut. Regeringen avser att låta skiljemännen få

en sådan valrätt (se nedan). Inte heller i det fallet behöver det därför bli

fråga om några tempoförluster. Det torde nog snarare vara de av

hovrätten framförda omständigheterna som kan stämma till eftertanke.

Även om berörda skiljemän med all säkerhet kan skilja mellan sak och

person kan det inte uteslutas att det, med den av utredningen föreslagna

ordningen, i den praktiska tillämpningen kan uppstå situationer som

framstår som mindre önskvärda. Detta problem bör dock enligt rege-

ringens mening inte överdrivas. Man måste hålla i minnet att parterna

faktiskt givit skiljenämnden förtroendet att slita tvisten i fråga. I den

belysningen bör skiljenämnden även kunna anförtros att pröva jävs-

frågor. Mot dennas bakgrund anser regeringen att utredningens förslag

bör genomföras.

Regeringen föreslår sålunda att en invändning om jäv skall prövas först

av skiljenämnden.

Frågor om jäv kan idag om än inte slutligt prövas t.ex. av ett

skiljedomsinstitut i stället för av skiljemännen. På detta sätt förhåller det

sig enligt reglerna för Stockholms Handelskammares Skiljedomsinstitut

(§ 7). Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att det även

enligt lagen om skiljeförfarande bör stå parterna fritt att bestämma att ett

yrkande om en skiljemans skiljande från uppdraget på grund av jäv skall

prövas av någon annan än skiljemännen. Ett sådant beslut bör då få

samma rättsverkan som motsvarande beslut av skiljemännen.

Om ett yrkande att en skiljeman skall anses vara jävig och därmed

skiljas från uppdraget vinner bifall bör beslutet vara slutligt. Om

yrkandet däremot ogillas uppkommer frågan hur denna situation skall

behandlas rent processuellt. Som utredningen framhållit kan det anföras

processekonomiska skäl för att en missnöjd part direkt skall få angripa

beslutet vid domstol i stället för att som i dag vänta tills förfarandet är

avslutat och då väcka en klandertalan. I det fall skiljeförfarandet varit

omfattande och kostsamt är nackdelarna med den nuvaranden ordningen

uppenbara. Å andra sidan finns det en risk för att en reglering som tillåter

en särskild talan under förfarandet öppnar upp för ageranden i

förhalningssyften. Vidare kan konsekvensen bli att ett domstols-

förfarande framtvingas eftersom en part som avstår från att angripa ett

ogillande beslut förlorar sitt rätt att senare göra gällande invändningen.

Det finns av den anledningen en betydande risk för att en part fullföljer

en talan som med hänsyn till utgången av skiljeförfarandet kan framstå

som onödig. Det finns alltså skäl som talar i båda riktningarna.

Modellagen (artikel 13(3)) innehåller en bestämmelse som innebär att

en part kan få en ogillad jävsinvändning prövad under förfarandet.

Bestämmelsen anvisar en instans en domstol eller en annan myndighet

 som slutligt prövar om skiljemannen skall skiljas från sitt uppdrag.

Enligt den finska lagen kan dock en ogillad jävsinvändning inte prövas

slutligt av domstol under förfarandet.

Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att en förut-

sättning för att välja metoden med särskild talan under förfarandet är att

prövningen i domstol huruvida skiljemannen skall skiljas från sitt

uppdrag endast sker i en instans. En ordning med tre domstolsinstanser

skulle allvarligt äventyra skiljeförfarandets snabbhet.

Vidare är det av stor betydelse hur skiljeförfarandet påverkas under

tiden domstolen handlägger en av skiljenämnden ogillad jävsinvändning.

Lagrådet har, på samma sätt och av samma skäl som redovisats under

avsnitt 5.9, förordat att skiljemännen skall kunna fortsätta förfarandet i

avvaktan på domstolens avgörande men med den begränsningen att

skiljemännen inte skall få meddela skiljedom. Regeringen är emellertid

av samma uppfattning i detta fall som när det gäller en domstolsprövning

angående skiljemännens behörighet, trots att det i förevarande fall rör sig

om en eninstansprövning. Även här anser regeringen således att den av

Lagrådet förordade begränsningen skulle innebära en försämring när det

gäller skiljeförfarandets effektivitet. Modellagen innehåller heller inte

någon sådan begränsning. Om man ger skiljenämnden möjlighet att

fortsätta skiljeförfarandet, inklusive rätten att meddela skiljedom, bör

detta i viss mån kunna hindra okynnesinvändningar i förhalningssyfte.

Denna möjlighet i kombination med att det står skiljemännen fritt att

förklara skiljeförfarandet vilande framstår som en ändamålsenlig

reglering för att få svåra jävsfrågor rättskraftigt avgjorda på ett process-

ekonomiskt fördelaktigt sätt, samtidigt som möjligheterna till obstruktion

minimeras.

Regeringen föreslår sålunda att det i lagen om skiljeförfarande införs

en möjlighet för en part att under förfarandets gång hos allmän domstol

angripa ett beslut av skiljenämnd eller annan, varigenom en invändning

om jäv ogillats. Frågan bör prövas slutligt av tingsrätten. Regeringen

föreslår vidare att skiljemännen skall kunna fortsätta förfarandet i

avvaktan på tingsrättens avgörande. Skiljemännen bör härvid även kunna

meddela skiljedom.

En parts talerätt bör vara inskränkt i tiden. Denna tid kan liksom enligt

modellagen sättas till trettio dagar. En part som underlåter att angripa

skiljemännens beslut inom den angivna tidsfristen bör därigenom förlora

sin rätt att senare åberopa de omständigheter som han framfört till stöd

för sitt yrkande. Härigenom tvingas en part att inom nämnda tid slutligt

bestämma sig för om han vill driva frågan vidare. Som tidigare nämnts

kan en parts rätt att åberopa en jävsgrund bortfalla innan ovannämnda tid

gått till ända genom att han uttryckligen avstår från att åberopa

omständigheten.

Den nuvarande regleringen i 21 § första stycket 3 p. jämförd med

andra stycket skiljemannalagen innebär att en part som haft kännedom

om en jävsgrund och tillfälle att framställa invändning om den men

underlåtit det inte längre kan anföra klander mot skiljedomen under

åberopande av jävet. Enligt såväl modellagen som den finska lagen anges

i stället en bestämd frist, nämligen femton dagar från det att parten fått

kännedom om att skiljemännen tillsatts och att omständigheten före-

ligger. Utredningen har framhållit att den allmänna preklusionsgrunden i

skiljemannalagen framstår som oprecis i detta sammanhang och att den

för nu diskuterat fall därför bör kompletteras med en viss i lagen angiven

frist. Enligt utredningen bör tidsfristen sättas till trettio dagar.

Regeringen delar utredningens bedömning att det av lagen om

skiljeförfarande bör framgå inom vilken tid en jävsinvändning skall göras

gällande. Fristen bör dock, i enlighet med bl.a. modellagens bestäm-

melse, sättas till femton dagar.

Av utredningen framgår att Skiljedomsinstitutet har föreslagit att en

jävsfråga under förfarandets gång skall kunna på ett bindande sätt

avgöras av ett skiljedomsinstitut, om parterna överenskommit detta. För-

delen med att låta ett institut pröva jävsfrågor skulle bl.a. vara att

förfarandet sker utan offentlig insyn. Detta kunde i sin tur göra skiljemän

mera benägna att stå på sig när deras opartiskhet ifrågasätts.

Som tidigare nämnts är det viktigt att jävsfrågor kan på ett bindande

sätt avgöras så snart som möjligt. För att tillgodose detta intresse har

regeringen föreslagit att den särskilda domstolsprövningen skall in-

skränkas till en instans. Denna lösning tillgodoser dock med nuvarande

lagstiftning inte parternas önskan om att tvisten undandras offentlig

insyn. Regeringen avser inte att föreslå någon allmän regel om sekretess i

ärenden med anknytning till skiljeförfarande (se vidare avsnitt 8.6). Det

bör likväl i vart fall när det gäller en jävsprövning under förfarandets

gång vara möjligt för parterna att överlåta prövningen åt någon annan

än domstol, under förutsättning att det sker under för rättssäkerheten

betryggande former.

Två frågor är då att besvara, nämligen vilka krav som bör ställas på

parternas överenskommelse och åt vem prövningen bör kunna överlåtas.

Enligt utredningen går det inte att bortse från att en part som överlåter

åt någon annan än domstol att slutligt pröva en jävsinvändning under

förfarandet inte kan ges samma garantier för ett rättssäkert avgörande.

Regeringen delar i princip detta synsätt, även om det naturligtvis är

beroende av åt vem prövningen överlämnas. Med hänsyn till de risker

som en part sålunda kan löpa bör det krävas att avståendet är tydligt. I

likhet med utredningen finner dock regeringen att det skulle föra alltför

långt att i detta sammanhang ställa upp krav på skriftlig form. Avtalet bör

givetvis kunna träffas i samband med att en part framställer en

jävsinvändning. Hinder bör emellertid inte föreligga mot att parterna

redan i skiljeavtalet träffar överenskommelse om slutlig jävsprövning av

någon annan än domstol, eventuellt genom hänvisning till ett skilje-

domsreglemente.

Prövningen bör kunna överlåtas åt ett skiljedomsinstitut. Denna

definition ger visserligen inte några egentliga garantier för kompetensen

hos en sådant organ. För att uppnå detta blev det nödvändigt med någon

form av auktorisation. Detta vore att gå för långt. Större formella krav än

att det skall röra sig om ett institut som verkar enligt antagna stadgar bör

därför inte ställas. Man får inte heller underskatta parternas egen förmåga

att göra urskillnad. Däremot bör parterna inte kunna bestämma att något

annat organ eller någon annan person skall slutligt pröva jävs-

invändningen. Det går nämligen inte att med någon rimlig grad av

säkerhet förutse vilka konsekvenser en så vidsträckt möjlighet att ersätta

domstolsprövningen skulle kunna få för rättssäkerheten.

Parterna bör alltså kunna bestämma att ett yrkande om att en skiljeman

skall skiljas från sitt uppdrag skall prövas slutligt av ett skilje-

domsinstitut. Det är vad regeringen föreslår.

När det slutligen gäller att bestämma vid vilken domstol nu behandlade

frågor skall handläggas bör denna frågeställning tas upp i samband med

en allmän diskussion i anknytning till bestämmelserna om laga domstol i

skiljedomsfrågor (se avsnitt 12).

7 Skiljemännen, övriga frågor

7.1 Utgångspunkter partsautonomin

Regeringens förslag: Parterna skall själva kunna bestämma antalet

skiljemän och hur dessa skall utses. Detta kan ske genom att parterna

hänvisar till ett skiljedomsinstituts regler.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen bygger på

principen att parterna har möjlighet att i skiljeavtalet eller genom annan

överenskommelse bestämma hur många skiljemän som skall delta i

tvistens avgörande och hur dessa skall utses. Enligt regeringens mening

saknas det skäl att genom lagstiftning inskränka denna avtalsfrihet. De

regler om antalet skiljemän och sättet för deras utseende som upptas i

lagen om skiljeförfarande bör därför vara dispositiva.

Det bör dock framhållas att avtalsfriheten inte sträcker sig hur långt

som helst. Av rättsfallet NJA 1974 s. 573 framgår att en som skilje-

klausul åberopad bestämmelse inte kan godtas som rättegångshinder om

flertalet skiljemän fritt skall utses av ena parten. Den nya lagen är inte

avsedd att medföra någon annan bedömning.

Parternas överenskommelse kan vara mer eller mindre fullständig. De

kan t.ex. bestämma att tvisten skall avgöras av skiljemän enligt ett

skiljedomsinstituts regler. Institutets regler tar då över de dispositiva

stadgandena i lagen om skiljeförfarande. De närmare formerna för hur

skiljemännen skall utses och vad som händer om någon av dem blir

förhindrad att delta i tvistens avgörande bestäms i sådant fall av

institutets regler. Vad som nedan sägs om antalet skiljemän, hur dessa

skall utses och skiljemans avgång bör således gälla endast i den mån

parterna inte har bestämt något annat.

7.2 Antalet skiljemän

Regeringens förslag: Antalet skiljemän skall vara tre, om inte parterna

har bestämt något annat.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen föreskriver att

skiljemännen till antalet skall vara tre. Av dessa väljer parterna vardera

en och de på detta sätt valda utser den tredje. Denna regel har gammal

hävd i svensk rättstradition.

Som redan nämnts i kapitlet om skiljeavtalet är det dock möjligt för

parterna att bestämma att en fråga lämnas till avgörande av en skiljeman.

Ur kostnadssynpunkt kan en skiljeman vara att föredra. Dessutom kan

själva förfarandet bli smidigare och gå snabbare om endast en person

skall avgöra frågan.

Det finns sålunda flera omständigheter som kan sägas tala för att den

dispositiva regeln bör ange att frågan skall avgöras av en ensam

skiljeman. Å andra sidan är det generellt sett svårare för en ensam

skiljeman att avgöra frågor med mycket muntlig bevisning där till-

trosproblem kan uppkomma. Vidare kan en diskussion mellan flera

skiljemän vara till gagn för sakens behandling. Enligt såväl modellagen

som de tyska, belgiska, finska och spanska lagarna skall skiljemännen

vara tre om parterna inte bestämt annorlunda, medan enligt fransk och

nederländsk lag en domstolsföreträdare bestämmer antalet skiljemän i

brist på partsöverenskommelse. Med hänsyn till att den dispositiva regeln

bör vara sådan att alla typer av tvister skall kunna behandlas på ett säkert

sätt anser regeringen att huvudregeln alltjämt bör vara tre skiljemän.

7.3 Utseende av skiljemän

Regeringens förslag: Vardera parten skall utse en skiljeman. Dessa skall

i sin tur utse den tredje skiljemannen. En part skall med bindande verkan

skriftligen underrätta motparten om sitt val. Underlåter en part att utse

skiljeman skall motparten kunna begära att domstolen utser skiljeman.

Skall skiljeman utses av någon annan men kommer något val inte till

stånd skall tingsrätten på en parts begäran utse skiljemannen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans framför någon erinran mot

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Är skiljemännen redan utsedda

antingen i skiljeavtalet eller genom annan överenskommelse mellan

parterna behövs inte något särskilt förfarande för att välja skiljemän.

Skall skiljemännen utses av någon annan än parterna, t.ex. ett skilje-

domsinstitut, bör institutet underrättas om tvisten enligt de regler som

gäller för institutet.

Om parterna inte har bestämt något annat gäller enligt 7 8 §§

skiljemannalagen följande. Vardera parten skall utse en skiljeman. Part

skall underrätta motparten skriftligen om sitt val. Motparten är skyldig att

i sin tur lämna den andra parten skriftlig underrättelse om sitt val av

skiljeman inom fjorton dagar därefter. Sedan underrättelse lämnats får en

part inte utan den andra partens samtycke återkalla sitt val av skiljeman.

Den part som inte inom rätt tid lämnar motparten meddelande om sitt

val av skiljeman riskerar att drabbas av vissa påföljder. Motparten kan

antingen begära att tingsrätten skall utse skiljeman eller välja att föra

talan vid domstol i stället för att fortsätta skiljeförfarandet (om sist-

nämnda möjlighet, se även avsnitt 5.7).

Om det åvilar skiljemännen att utse skiljeman skall detta ske inom

skälig tid. I annat fall kan skiljeman på ansökan av en part utses av

tingsrätten. Skall skiljeman väljas av annan än skiljemän eller part är

påföljden för att detta inte görs inom skälig tid att skiljeavtalet förfaller

såvitt avser den tvist som är i fråga. Denna skillnad i påföljd beror på att

det ansågs att parterna hade anförtrott valet åt t.ex. ett skiljedomsinstitut

för att institutet enligt parternas uppfattning besatt särskild sakkunskap

eller annars särskilda förutsättningar för att välja skiljeman. Mot denna

bakgrund borde avtalet inte fullständigas med en bestämmelse som lät

valrätten övergå till en myndighet (se NJA II 1929 s. 25).

Enligt utredningen synes den nuvarande regleringen i skiljemanna-

lagen ha fungerat väl. Utredningen menar att den därför i huvudsak kan

behållas. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Som

utredningen framhållit bör dock, av skäl som regeringen kommer att

utveckla i det följande, den part som begär skiljedom redan i sin begäran

ange sitt val av skiljeman (se vidare avsnitt 7.4 och 8.1). När det gäller

den tidsfrist inom vilken en part skall utse skiljeman delar regeringen

utredningens bedömning att denna är i kortaste laget även för nationella

tvister. Den tidsfristen bör därför utsträckas till trettio dagar. Detta

överensstämmer också med vad som gäller enligt modellagen och t.ex.

den finska och den belgiska lagen.

Det bör av lagen om skiljeförfarande framgå att en part blir bunden av

sitt val av skiljeman först då han lämnat motparten en sådan skriftlig

underrättelse som krävs av honom. Den nuvarande lagen antyder att även

en underrättelse som inte uppfyller formkravet binder parten till det val

han underrättat motparten om. Enligt regeringens mening framstår det

inte som befogat att knyta denna rättsföljd till någon annan underrättelse

än en sådan som uppfyller formkravet i lagen.

Vad sedan gäller påföljden för underlåtenhet att utse skiljeman menar

utredningen att den bör vara densamma oavsett om det är skiljemän eller

någon annan som skall utse skiljeman. Visserligen kan det hävdas, anför

utredningen, att om parterna i skiljeavtalet överlämnat åt en viss

institution att utse skiljemän så har de gjort det just för den sakkunskap

som institutionen men kanske inte en domstol besitter men å andra

sidan anser åtminstone en av parterna att domstolen har tillräcklig

kompetens om han ansöker att den skall utse skiljeman. Vidare, fortsätter

utredningen, finns i de allra flesta fall inte anledning att anta att parterna

ansett denna fråga så viktig att den utgjort en förutsättning för själva

skiljeavtalet. Alternativet är ju att skiljeavtalet förfaller. Utgångspunkten

bör därför enligt utredningen vara, även när någon annan än en part eller

skiljemän har underlåtit att i rätt tid utse skiljeman, att parterna var för

sig har rätt att vända sig till domstol med begäran om att rätten skall utse

skiljeman.

Regeringen finner de av utredningen anförda motiven övertygande.

Den föreslagna regleringen överensstämmer också med vad som anges i

modellagen och de moderna europeiska lagarna. Regeringen föreslår

således att parterna var för sig skall kunna begära att domstolen utser

skiljeman även i det fallet när någon annan än en part eller skiljemän

underlåtit att i rätt tid utse skiljeman.

I de fall då någon annan än parterna skall utse skiljeman anges i

skiljemannalagen att detta skall ske inom skälig tid. Det kan te sig

mindre lyckat att använda ett obestämt begrepp som skälig tid. Särskilt

med hänsyn till att tiden för parterna föreslås bli längre än vad som

gällde tidigare bör dessa frister nu kunna samordnas och bli lika långa,

dvs. trettio dagar. Så har också skett enligt t.ex. den finska lagen, medan

modellagen inte innehåller någon bestämd frist när någon annan än en

part eller skiljemän skall utse skiljeman. Det bör uppmärksammas att

bestämmelsen är dispositiv. Det är därför möjligt för t.ex. ett skilje-

domsinstitut att i sina regler föreskriva en annan tid. Om parterna har

hänvisat till institutets regler blir den tidsfrist som anges i dessa gällande

i stället för lagens.

Slutligen bör för tydlighetens skull anges att en trettiodagarsfrist skall

gälla även för det fall att skiljemannen skall utses av parterna

gemensamt. Tiden bör i detta fall räknas med utgångspunkt i när en part

har mottagit underrättelse från motparten om att de skall utse skiljeman.

7.4 Skiljemans avgång

Regeringens förslag: Om en skiljeman inte kan fullgöra sitt uppdrag på

grund av omständigheter som uppkommit efter valet av skiljeman, skall

en ny skiljeman utses på samma sätt som den ursprungliga. Är en

skiljeman av annan anledning förhindrad att fullgöra uppdraget skall

tingsrätten på ansökan av en part utse en ersättare. Har en skiljeman

försenat förfarandet skall tingsrätten på ansökan av en part skilja honom

från uppdraget och utse en ny skiljeman. Parterna skall kunna bestämma

att en sådan begäran i stället skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det alltid skall

tillkomma den eller dem som har utsett den avgångna skiljemannen att

välja ersättare. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med

regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag,

tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Svea hovrätt avstyrker

förslaget att en ny skiljeman alltid skall utses av den som har haft att utse

den ursprunglige skiljemannen, oavsett anledningen till att denne inte kan

fullgöra uppdraget. Några remissinstanser har anfört lagtekniska

synpunkter.

Skälen för regeringens förslag: Nuvarande regler om när en

skiljeman inte kan fullgöra sitt uppdrag återfinns i 9 och 10 §§ i

skiljemannalagen. Följden av skiljemannens förhinder beror i första hand

på hur skiljemannen har utsetts.

Om en skiljeman som utsetts i skiljeavtalet avlider förfaller skilje-

avtalet. Kan skiljemannen av någon annan anledning inte fullgöra

uppdraget förfaller skiljeavtalet avseende den tvist som är i fråga. Det har

ansetts mest förenligt med den genomsnittliga partsviljan att personvalet,

i de fall då parterna i skiljeavtalet utsett den som skall avgöra frågan, haft

så stor betydelse att det utgjort en förutsättning för själva skiljeavtalet.

Om parterna i skiljeavtalet har utpekat en viss person till skiljeman och

sedan hänvisat till reglerna för ett skiljedomsinstitut torde därigenom

institutets regler för vad som skall ske när en skiljeman får förhinder bli

tillämpliga i stället för de dispositiva reglerna i skiljemannalagen.

Utgångspunkten är en annan när skiljemannen inte är utsedd i

skiljeavtalet. En sådan skiljeman, som inte kan fullgöra sitt uppdrag på

grund av jäv eller laga förfall, uppkommet efter valet, eller som avlidit,

skall ersättas med en skiljeman som utses på samma sätt som den

ursprunglige. Vid detta val äger den bestämmelse om tid och sätt för

meddelande till motparten som återgetts under 7.3 motsvarande tillämp-

ning. Beror hindret på annat än som nu sagts skall tingsrätten på ansökan

av part utse annan skiljeman. Detta undantag har tillkommit för att

förhindra obstruktion. En part kunde i annat fall gång på gång utse en

skiljeman som av någon anledning var hindrad att fullgöra sitt uppdrag

och fick bytas ut.

Enligt utredningen har den nuvarande regleringen när skiljemannen

inte är utsedd i skiljeavtalet goda skäl för sig. Utredningen pekar dock på

det faktum att den skillnad som görs beroende på orsaken till

skiljemannens avgång är okänd för modellagen och flertalet moderna

lagar om skiljeförfarande. Utredningen framhåller vidare att den

nuvarande regleringen kan ge upphov till tveksamheter och att den form

av obstruktion som regeln är avsedd att förhindra sällan förekommer i

praktiken. Mot bakgrund härav anser utredningen att det alltid bör

tillkomma den eller dem som utsett den ursprungliga skiljemannen att

välja ersättare, oavsett skälen till skiljemannens avgång.

Svea hovrätt har avstyrkt utredningens förslag och i stället föreslagit

att nuvarande reglering behålls till den del den gör skillnad mellan

anledningarna till skiljemannens förhinder. Hovrätten anser inte den

omständigheten att man i modellagen och flertalet utländska skilje-

mannalagar valt en annan lösning är tillräckligt skäl för att slopa en regel

som enligt hovrätten är materiellt bättre än den utredningen föreslår.

Hovrätten framhåller att tanken bakom den nuvarande regeln att

förhindra obstruktion genom att en part gång efter annan utser en skilje-

man som inte kan fullgöra sitt uppdrag har mycket starka skäl för sig.

Den ger enligt hovrätten en part ett kraftigt incitament att redan från

början utse en skiljeman som kan fullgöra sitt uppdrag. Vet parten att han

bara har en chans att utse skiljeman kommer valet att ske med betydligt

större omsorg än om han hade flera chanser. Enligt hovrättens mening

kan det hållas för troligt att det är på grund av denna regel som

obstruktion av nu aktuellt slag är så sällan förekommande.

Som regeringen tidigare framfört är det önskvärt att en svensk lag om

skiljeförfarande väl harmonierar med övriga internationella regelverk på

området. Modellagen är här av särskild betydelse. Denna omständighet

motiverar dock inte självständigt att man slopar en väl fungerande

materiell regel. Det gäller särskilt när regeln i fråga är ägnad att motverka

obstruktion mot skiljeförfarandet från en illojal part. Tvärtom ser rege-

ringen det som en övergripande målsättning att utforma en ny svensk lag

om skiljeförfarande på ett sådant sätt att obstruktion i olika avseenden

motverkas så långt det är möjligt. Den nuvarande regeln som gör skillnad

mellan om hindret att fullgöra skiljemannauppdraget har uppkommit före

eller efter att skiljemannen utsetts har i detta hänseende klara fördelar.

Att den av internationella tillämpare kan komma att betraktas som en

 national peculiarity kan i och för sig inte uteslutas även om den, vilket

framhållits under remissomgången, också har rönt uppskattning

utomlands. Det bör dock uppmärksammas att regeln är dispositiv. Inget

hindrar att t.ex. ett skiljedomsinstitut har avvikande regler i sitt

skiljedomsreglemente.

På grund av nu angivna skäl anser regeringen att den nuvarande regeln

bör behållas. Utredningens förslag i denna del bör alltså inte genomföras.

När det gäller skiljemän som utsetts i skiljeavtalet är det, som

utredningen anfört, tveksamt om personvalet bör tillmätas så stor vikt att

skiljeavtalet vid förhinder för skiljemannen skall förfalla. En reglering

motsvarande skiljemannalagens gällde tidigare i Finland. I den nya finska

lagen har man i stället infört bestämmelser om hur en annan skiljeman

skall utses om den som utsetts i skiljeavtalet inte fullgör uppdraget. Detta

gäller dock enligt ett uttryckligt stadgande endast om parterna inte

kommit överens om att skiljeavtalet skall förfalla i ett sådant fall.

Liknande regler återfinns såväl i modellagen som i de flesta andra

moderna europeiska lagarna. Undantaget härifrån är den belgiska lagen.

Om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman inte fullgör uppdraget förfaller

skiljeavtalet enligt denna lag.

Enligt utredningen bör även Sverige lämpligen välja att i lagen om

skiljeförfarande införa en regel som utpekar en väg att utse en annan

skiljeman om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman inte fullgör uppdraget.

Regeringen delar utredningens bedömning. En sådan regel bör givetvis

endast gälla om parterna inte har kommit överens om något annat, t.ex.

att skiljeavtalet skall förfalla eller att något annat organ skall utse

skiljeman. Den närmare regleringen bör vara samma som gäller

beträffande sådana skiljemän som inte utsetts i skiljeavtalet. Om inte

något annat följer av skiljeavtalet innebär detta att det i enlighet med

huvudregeln åvilar parterna att komma överens om hur skiljemannen

skall utses eller vem som skall utses till skiljeman. Kan de inte göra det

utser domstol på ansökan av part skiljeman.

Slutligen finns i skiljemannalagen bestämmelser för det fall att en

skiljeman inte befattar sig med arbetet på det sätt som krävs för dess

vederbörliga fortgång. Tingsrätten kan då på ansökan av en part skilja

honom från uppdraget. Om en skiljeman som på detta sätt skiljs från sitt

uppdrag är utsedd i skiljeavtalet skall tingsrätten förklara avtalet förfallet.

Har skiljemannen valts på annat sätt skall tingsrätten i stället utse en

annan skiljeman.

En liknande reglering är alltjämt nödvändig för att motverka

obstruktion. Bestämmelsen bör utformas så att det räcker att en skiljeman

försenat förfarandet för att han skall kunna skiljas från sitt uppdrag. Det

bör således inte krävas att en part visar att skiljemannen har varit

försumlig eller medvetet obstruerat förfarandet. Tingsrätten bör i detta

fall utse en annan skiljeman, om parterna inte kommit överens om något

annat. Detta gäller även när den ursprungliga skiljemannen var utsedd i

skiljeavtalet.

Prövningen bör liksom enligt skiljemannalagen ankomma på tings-

rätten. De skäl som anförts för att ett skiljedomsinstitut skall kunna

slutligt pröva jävsfrågor under skiljeförfarandets gång har emellertid

bärkraft även när det gäller att skilja en skiljeman från uppdraget av nu

behandlade orsak. Det bör därför finnas möjlighet för parterna att i stället

överlämna åt ett skiljedomsinstitut att bedöma dessa frågor på samma

sätt som sagts beträffande jäv (se avsnitt 6.2.3).

7.5 Förfarandet i tingsrätten

Regeringens förslag: En ansökan om att tingsrätten skall utse en

skiljeman får avslås av domstolen på grund av att lagliga förutsättningar

för skiljeförfarande saknas endast om detta är uppenbart.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Ansökan om utseende av skiljeman

eller hans skiljande från uppdraget görs enligt skiljemannalagen hos en

tingsrätt. Tingsrättens avgörande att utse skiljeman, skilja honom från

uppdraget eller att förklara skiljeavtalet förfallet kan inte överklagas. Har

tingsrätten avvisat eller avslagit en ansökan som nu angetts får talan föras

mot beslutet.

När en part har ansökt att tingsrätten skall utse skiljeman är det inte

ovanligt att motparten gör gällande att det inte föreligger något giltigt

skiljeavtal eller att det skiljeavtal som parterna ingått inte gäller den fråga

som det begärts skiljedom om. Tingsrätten tvingas då att ta ställning till

skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Oavsett vilket ställningstagande

som tingsrätten kommer fram till är frågan om skiljeavtalets giltighet och

tillämplighet därmed inte slutligt avgjord. Ett uttryckligt stadgande

härom infördes i skiljemannalagstiftningen genom en lagändring 1919. I

förslaget till 1929 års lag om skiljemän ansågs bestämmelsen självklar

och fick utgå (se NJA II 1929 s. 60 f.).

En part kan enligt skiljemannalagen när som helst väcka talan om

skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Denna möjlighet föreslås inte bli

inskränkt (se avsnitt 5.9). Den bristande rättskraften i ett ansöknings-

ärende medför därför inte någon större olägenhet för en part som vill få

frågan rättskraftigt avgjord. En part som väljer att inte väcka en fast-

ställelsetalan under förfarandets gång men som öppet deklarerar sin

ståndpunkt till skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet är bibehållen

möjligheten att angripa skiljedomen på grund av brister i skiljeavtalet.

Utseende av skiljeman är en typ av ärende som skall handläggas

skyndsamt. Om domstolen skall göra en fullständig prövning av

skiljeavtalets giltighet och tillämplighet innebär detta att förfarandet vid

rätten kan komma att ta ganska lång tid. Trots detta kommer domstolens

beslut inte att rättskraftigt avgöra skiljeavtalets giltighet och

tillämplighet. Det finns därför skäl att begränsa domstolens prövning av

skiljeavtalet. Mot bakgrund härav föreslår regeringen att domstolens

prövning av skiljeavtalets giltighet och tillämplighet inskränks så att

rätten får avslå ansökan på grund av brister i skiljeavtalet endast om det

är uppenbart att lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas. Det

har i den finska lagen intagits en motsvarande bestämmelse.

Lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas t.ex. när domstolen

kan konstatera att den fråga som hänskjutits till skiljemännen inte är

dispositiv. Det kan också röra sig om att det skiljeavtal som åberopas inte

alls gäller den fråga som hänskjutits till skiljemännen. Likaså kan det

framkomma omständigheter som medför att skiljeavtalet inte kan anses

bindande för parterna. För att ansökan skall få avslås skall det dock vara

uppenbart att förutsättningar för skiljeförfarande inte föreligger.

Beslut varigenom en skiljeman har utsetts eller skilts från uppdraget

bör även fortsättningsvis vara slutligt och inte kunna överklagas. Frågan

om vid vilken domstol nu diskuterade ansökningsärenden skall

handläggas behandlas i samband med bestämmelserna om laga domstol i

skiljedomsfrågor (se avsnitt 12).

7.6 Skiljeförfarande med fler än två parter

Regeringens förslag: Tingsrätten skall på begäran av part kunna utse

skiljeman även i andra fall än som anges i lagen om parterna har träffat

en särskild överenskommelse om det.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Den föreslagna regleringen tar

liksom skiljemannalagen sikte på ett skiljeförfarande mellan två parter.

Det är dock inte ovanligt med skiljeförfaranden där fler än två parter

deltar. Sådana förfaranden ger upphov till problem i framför allt två

hänseenden: för det första när det gäller förening (konsolidering) av flera

tvister till ett förfarande och för det andra när det gäller utseende av

skiljemän.

Konsolideringsfrågan är särskilt komplicerad. För rättegångs-

förfarandets del regleras denna i 14 kap. rättegångsbalken. Där behandlas

förening av mål och tredje mans rätt att inträda i en rättegång.

Regleringen syftar till att processmaterialet bara skall behöva framläggas

en gång och att bedömningen av materialet skall bli likformig. Även när

dessa fördelar inte står att vinna avses bestämmelserna leda till en

besparing av kostnader och besvär för domstolen och parterna. I den

nederländska lagen om skiljeförfarande finns en konsoliderings-

bestämmelse som ger presidenten för den lokala domstolen i Amsterdam

en diskretionär möjlighet att på begäran av part beordra konsolidering

helt eller delvis av flera förfaranden. De flesta andra skiljemannalagar

saknar en sådan bestämmelse.

För svenskt vidkommande ger vid s.k. nödvändig processgemenskap

de materiella reglerna på området lösning på problemet. Som exempel

kan nämnas en talan som riktas mot flera parter angående av dem samägd

egendom. Kan de inte enas om utseende av skiljeman kan envar av dem

med stöd av 3 § lagen (1904: 48 s. 1) om samäganderätt begära att god

man skall förordnas. Det ankommer därefter på gode mannen att utse

skiljeman och företräda parterna i processen (se rättsfallet NJA 1975

s. 611).

Föreligger inte nödvändig processgemenskap är utgångspunkten i dag

att en part inte utan stöd i avtal kan tvingas in i ett förfarande med fler än

två parter. Även om man skulle kunna uppnå processekonomiska fördelar

skulle det föra alldeles för långt att i lagen om skiljeförfarande reglera

olika konsolideringssituationer t.ex. med rättegångsbalken som förebild

eller att överlämna åt domstol att mera skönsmässigt bestämma när

konsolidering skall ske. En sådan reglering skulle dessutom riskera att

komma i konflikt med partsautonomin. Det bör därför liksom för

närvarande ankomma på parterna att t.ex. i skiljeavtalet ange vad som

skall gälla.

Det andra problemet som kommer upp vid flerpartsförfaranden gäller

utseende av skiljemän. Även denna komplikation bör det ankomma på

parterna att lösa. Närmast till hands för dem kan ligga att låta någon

utomstående såsom tingsrätten utse samtliga skiljemän på begäran av

någon part. Parterna kan emellertid med dagens bestämmelser inte vara

säkra på att tingsrätten kommer att utse skiljemän. En domstol anses

nämligen inte utan stöd i författning vara skyldig att vidta en sådan

åtgärd. Enligt regeringens mening bör man därför tillskapa en allmän

befogenhet för tingsrätt att utse skiljeman när parterna har träffat särskild

överenskommelse om det. Det är vad regeringen föreslår.

Det närmare innehållet i en överenskommelse av nu aktuellt slag bör

det helt överlämnas åt parterna att bestämma. De kan t.ex. ange att först

om de själva inte kan enas om skiljemän skall tingsrätten på begäran av

någon av parterna utse samtliga skiljemän.

7.7 Skiljemannauppdragets upphörande

Regeringens förslag: Skiljemännens uppdrag skall anses slutfört när de

har meddelat slutlig skiljedom.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannauppdraget anses i

allmänhet vara slutfört när skiljemännen har meddelat slutlig skiljedom.

Det finns dock inga uttryckliga bestämmelser om detta i skilje-

mannalagen.

I den finska lagen anges att skiljemännens uppdrag anses slutfört när

de har avgjort saken genom skiljedom eller meddelat beslut om att

skiljeförfarandet skall avslutas. Undantag från denna huvudregel görs för

rättelse, tolkning och komplettering av en skiljedom. Vidare görs

undantag för fall då skiljemännen av domstol ges möjlighet att undanröja

en grund för ogiltighet eller upphävande av skiljedomen. Modellagen har

i artikel 32(3) en motsvarande reglering.

Regeringen kommer att föreslå lagfästa möjligheter för skiljemännen

att rätta, tolka och komplettera en skiljedom (se avsnitt 9.9). Vidare

kommer regeringen att föreslå att det öppnas en möjlighet för

skiljemännen att läka vissa brister i samband med att en part för talan

mot skiljedomen (se avsnitt 10.5). Med hänsyn till dessa förslag bör det i

lagen anges när skiljemannauppdraget i allmänhet anses slutfört.

Utgångspunkten bör vara att uppdraget upphör när en slutlig skiljedom

har meddelats. (Att förfarandet alltid skall avslutas genom skiljedom

framgår av avsnitt 9.2). Detta medför att skiljemännen inte utan särskilt

stöd i lagen eller i parternas avtal är behöriga att befatta sig med tvisten

sedan slutlig skiljedom har meddelats. Uttryckliga undantag från denna

huvudregel bör gälla för de i lagen reglerade möjligheterna till rättelse,

tolkning, komplettering och återförvisning.

En skiljedom bör liksom hittills i vissa fall kunna upphävas på talan av

en part (se avsnitt 10.3 och 10.6). Genom domstolsdomen upphävs

skiljedomen utan att frågan på något sätt hänvisas till förnyad prövning

av skiljemän. Om skiljeavtalet fortfarande gäller måste någon part på nytt

påkalla skiljedom för att ett skiljeförfarande skall starta. Redan av denna

orsak bör de skiljemän som meddelade den upphävda skiljedomen inte

automatiskt bli behöriga att handlägga tvisten vid ett nytt skilje-

förfarande. Till detta kommer att man kan tänka sig flera fall där det med

hänsyn till jävsreglerna kan vara olämpligt med samma skiljemän. Det

finns inte anledning att behandla skiljemannauppdraget på annat sätt när

det gäller en ogiltig skiljedom. Detta hindrar inte i och för sig att en part

kan välja att utse samma skiljeman som tidigare.

Mera tveksam blir den angivna ståndpunkten i de fall skiljemännen

förklarat sig inte behöriga att handlägga tvisten men en domstol efter

talan av en part funnit att de varit behöriga. Det kunde i detta fall te sig

naturligt att de ursprungliga skiljemännen fortsatte handläggningen av

tvisten. De torde i de flesta fall ännu inte ha tagit ställning i tvisten innan

de prövat sin egen behörighet. Ett beslut om upphävande av skiljedomen

medför emellertid inte heller i detta fall att tvisten automatiskt återgår till

prövning av skiljemän. För detta fordras att någon part framställer en ny

begäran om skiljedom. Även om parterna i de flesta fall kommer att

hänskjuta tvisten till avgörande av skiljemän efter domstolens ställnings-

tagande kan tvistefrågan i en del fall vara överspelad. Parterna kan rent

av ha förlikts i tvisten. Det kan också tänkas att skiljemännens

bedömning av skiljeavtalet har ett så nära samband med själva tvisten att

de av denna anledning inte bör få pröva tvisten. Vad som här sagts har

till viss del bärkraft också avseende skiljedomar som innebär att

skiljemännen av annan orsak avslutat skiljeförfarandet utan att pröva

tvistefrågan.

Den tänkta regeln bör vara så enkel och lättillämpad som möjligt utan

att för den skull ge avkall på syftet att vara funktionell. Närmast till

hands ligger att utforma den generellt så att skiljemännens uppdrag

upphör när de har meddelat en slutlig skiljedom, med de tidigare nämnda

undantagen. Detta överensstämmer också med modellagens och den

finska lagens lösning. Blir den meddelade skiljedomen av någon anled-

ning inte ståndande och gäller fortfarande skiljeavtalet, bör det tillkomma

parterna att utse skiljemän i det nya förfarandet, liksom det ankommer på

parterna att bestämma om ett nytt förfarande skall inledas.

Regeringen föreslår således att skiljemannauppdraget skall anses

slutfört när skiljemännen har meddelat slutlig skiljedom. Detta gäller

dock inte när skiljemännen beslutar att rätta, tolka eller komplettera en

skiljedom eller när domstolen återförvisar tvisten.

Den nu föreslagna regeln innefattar endast ett typfall av skilje-

mannauppdragets avslutande om än det vanligaste. Bestämmelsen inne-

bär alltså inte någon uttömmande reglering av när skiljemannauppdraget

upphör. Skiljemannauppdraget kan upphöra på andra sätt än genom

meddelande av slutlig skiljedom, t.ex. genom att parterna gemensamt

byter ut en skiljeman eller genom att skiljemannen skiljs från uppdraget

på grund av jäv.

8 Förfarandet

8.1 Begäran om skiljeförfarande

Regeringens förslag: Skiljeförfarandet inleds när en part tar emot en

begäran om skiljedom, om parterna inte har bestämt något annat. En

begäran om skiljedom skall vara skriftlig och innehålla:

1. en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom,

2. uppgift om tvistefrågan och

3. uppgift om partens val av skiljeman.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans föreslår att

svaranden inte skall behöva utse skiljeman förrän den påkallande parten

har angett ett bestämt yrkande.

Skälen för regeringens förslag: Förfarandet i en skiljetvist inleds

enligt 11 § skiljemannalagen genom att en part begär tillämpning av

skiljeavtalet eller, mera allmänt uttryckt, påkallar skiljedom. Vem som

helst av parterna kan genom meddelande till motparten begära skiljedom

beträffande en fråga som omfattas av skiljeavtalet.

Den begäran som inleder skiljeförfarandet måste inte vara skriftlig men

av praktiska skäl torde den nästan alltid vara det. I de flesta fall måste

nämligen den påkallande parten skriftligen underrätta motparten om

vilken eller vilka frågor som han begär skiljedom om. Undantagen

härifrån är två.

Om skiljeavtalet avser en uppkommen tvist och är skriftligen upprättat

med tydligt angivande av tvistefrågan, behöver inte motparten därutöver

underrättas skriftligen. Eftersom ett skiljeavtal vanligtvis ingås med

tanke på framtida tvister är denna situation inte särskilt vanlig.

Det andra undantaget avser det fall att parterna inför skiljemännen

träffar ett avtal om att hänskjuta en viss fråga till deras avgörande. Det

behövs då över huvud taget inte något särskilt påkallande för att

skiljemännen skall kunna pröva frågan.

I allmänhet måste således den part som begär skiljedom skriftligen

meddela motparten vilken eller vilka frågor som han begär skiljedom om.

Genom denna underrättelse bestäms föremålet för skiljemännens

prövning. För det fall att motparten för sin del vill få andra frågor som

omfattas av skiljeavtalet prövade är det omstritt både i doktrin och i

praxis om han i sin tur måste begära tillämpning av skiljeavtalet med

angivande av dessa frågor.

Påkallelsen skall innehålla en uttrycklig och villkorslös begäran om

skiljedom. Det finns dock inte något krav på att en part skall ange sina

yrkanden och de omständigheter som han åberopar till stöd för sin talan

redan i detta inledningsskede. Inte heller måste den påkallande parten i

samband med att han begär skiljedom meddela motparten sitt val av

skiljeman.

I praxis synes man ha ställt ganska låga krav på påkallelsen i vissa

avseenden, se t.ex. rättsfallet NJA 1955 s. 224. I nämnda rättsfall godtogs

att en part i ett brev framställt krav och, sedan motparten avböjt kravet, i

ett senare brev hänskjutit saken till skiljedom, utan att i det senare brevet

upprepa den precisering av tvistefrågan som gjorts i det första brevet.

De nuvaranden bestämmelserna om hur ett skiljeförfarande inleds

framstår enligt utredningen som ändamålsenliga. Regeringen ansluter sig

till denna bedömning och anser att de i huvudsak kan behållas. De

överensstämmer också i stort med modellagen och övriga europeiska

lagar på området. Det finns dock, som utredningen framhållit, skäl att

överväga om en part redan då han begär skiljedom skall behöva ange ett

bestämt yrkande och grunderna för det samt sitt val av skiljeman.

Förfarandet inleds enligt modellagen samt de tyska, belgiska, finska,

franska och nederländska lagarna genom att den part som begär

skiljedom anger tvistefrågan, utan krav på att parten samtidigt skall ange

yrkande och grunder.

Enligt utredningen bör de krav som kan ställas på en parts begäran om

skiljedom inte vara större än att det klart framgår att parten villkorslöst

begär skiljedom samt att han i förekommande fall samtidigt anger den

eller de frågor som han begär skiljedom om. Enligt regeringens mening

skulle man i och för sig kunna tänka sig att kräva att den påkallande

parten preciserade sig ytterligare. Det skulle onekligen kunna vara till

god nytta för svaranden och förfarandet i stort om det på ett tidigt

stadium kunde klargöras vilka yrkanden och grunder som kom att

åberopas. Med hänsyn till bland annat de förslag om rätt till ändring av

talan och till att genkära som regeringen kommer att föreslå (se avsnitt

8.3) kan det emellertid ifrågasättas om vinsterna av en sådan ordning

uppväger nackdelarna. Ett problem i sammanhanget är också att det på

detta tidiga stadium saknas skiljemän som kan utöva någon materiell

processledning. Vem skall se till att yrkandena och grunderna härför

preciseras på ett tillräckligt sätt? Mot bakgrund av det nu anförda

framstår det snarare som mer ändamålsenligt att i ett första inledande

skede inte ställa alltför höga krav på den påkallande parten. Enligt

regeringens mening bör det alltså inte krävas att den påkallande parten i

en begäran om skiljedom anger yrkande och grunder.

Nästa fråga blir då om man som i den finska lagen bör ställa krav på att

den part som begär skiljedom samtidigt skall ange sitt val av skiljeman.

Liknande regler finns i de franska och belgiska lagarna.

Enligt de nuvarande reglerna i 7 § första stycket i skiljemannalagen har

var och en av parterna möjlighet att meddela motparten sitt val av

skiljeman. Därigenom blir motparten skyldig att inom fjorton dagar

lämna en skriftlig underrättelse om sitt val av skiljeman. Underlåter han

det kan den part som utsett skiljeman antingen begära att rätten utser

skiljeman i stället för motparten eller väcka talan vid domstol.

Det skulle onekligen från praktisk synpunkt innebära effektivitets-

vinster om den som begärde skiljedom samtidigt hade att ange sitt val av

skiljeman. En sådan förpliktelse kan inte gärna anses särskilt betungande.

Den påkallande parten bör i de flesta fall ha bäst kännedom om vad

tvisten kommer att handla om, vilket talar för att han skall utse skiljeman

före motparten.

Om part skall tvingas att ange sitt val av skiljeman redan då han begär

skiljedom bör, som utredningen funnit, denna förpliktelse kombineras

med någon form av påföljd. Det är emellertid väsentligt att denna påföljd

inte blir så ingripande att den kan medföra någon egentlig risk för

rättsförluster för den part som begär skiljedom. En ordning som innebär

att underlåtenhet att ange val av skiljeman ger motparten rätt att väcka

talan vid domstol eller begära att rätten utser skiljeman i stället för parten

kan därför inte komma i fråga. En sådan lösning måste avvisas, vilket

också är utredningens slutsats. Utredningen har i stället övervägt om man

kan nöja sig med att låta en i nu aktuellt hänseende bristfällig begäran om

skiljedom sakna verkan som påkallelse. En sådan reglering skulle

innebära följande.

Tidpunkten för när en part skall anses ha påkallat skiljedom har

betydelse för avbrytande av preskription enligt 5 § 3 p. preskriptions-

lagen (1981:130). Vidare avbryter påkallelsen vissa frister enligt 27 §

första stycket skiljemannalagen, en ordning som torde få behållas också i

fortsättningen (se nedan och avsnitt 12.2). Om det föreskrivs att en

begäran om skiljedom även skall innehålla den påkallande partens val av

skiljeman, kan dessa frister inte anses ha avbrutits förrän motparten fått

del av såväl en begäran om skiljedom som den påkallande partens val av

skiljeman. En giltig begäran om skiljedom kan nämligen inte anses ha

skett förrän vid den senare tidpunkt då motparten fått del av

kompletteringen (jfr det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1955 s. 224).

En i berört hänseende bristfällig begäran om skiljedom skulle sålunda

inte få preskriptionsbrytande verkan i egenskap av en begäran om

skiljedom förrän den kompletterats. Den påkallande parten kan därför

löpa risk att fordringen preskriberas. Risken skall dock inte överdrivas.

Preskription avbryts nämligen enligt 5 § 2 p. preskriptionslagen även

genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om

fordringen från borgenären. Endast i det fall den bristfälliga begäran om

skiljedom inte uppfyller kriterierna enligt sistnämnda lagrum uteblir den

preskriptionsbrytande verkan.

Vad sedan gäller den situation som avses i 27 § första stycket rör det

sig här om fall då en talan enligt lag skall anhängiggöras inom viss tid

men talan omfattas av ett skiljeavtal. I de fallen skall en part begära

skiljedom inom den angivna tiden. Sådana preklusionsregler som

bestämmelsen hänvisar till finns på flera områden, t.ex. avseende

fordringsanspråk på grund av arrendeförhållande (8 kap. 26 § jorda-

balken), klander av syn (9 kap. 28 § jordabalken) och klander av bolags-

stämmobeslut (9 kap. 17 § aktiebolagslagen). Ifrågavarande frister bryts

när motparten får del av en begäran om skiljedom.

Med en regel som innebär att en bristfällig begäran om skiljedom

saknar verkan som påkallelse kommer alltså något preskriptionsavbrott i

allmänhet inte att ske om framställningen saknar den påkallande partens

val av skiljeman. Det föreligger sålunda viss risk för rättsförluster för den

påkallande parten om han inte känner till att han samtidigt med begäran

om skiljedom skall ange sitt val av skiljeman. Betydelsen av denna risk

är dock säkert begränsad. När t.ex. arrendenämnd (8 kap. 28 § jorda-

balken) eller hyresnämnd (12 kap. 66 § jordabalken) utsetts till skilje-

nämnd skall parterna över huvud taget inte utse skiljemän. Vidare

behöver en part i den typ av tvister vi nu talar om i de allra flesta fall

anlita biträde av ett juridiskt skolat ombud för att kunna utföra sin talan.

Man behöver därför inte på grund av talefristfallen avstå från att kräva att

den påkallande parten i sin begäran om skiljedom också anger sitt val av

skiljeman.

Om man i enlighet med det nu anförda inskränker påföljden för en

parts underlåtenhet att samtidigt med en begäran om skiljedom ange vem

han utsett till skiljeman bör man kunna utvidga den påkallande partens

skyldigheter i nu anfört hänseende. Denna förpliktelse bör enbart gälla då

en part ensam skall utse skiljeman.

Regeringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

dispositiv regel av innebörd att en begäran om skiljedom skall vara

skriftlig och förutom en uttrycklig begäran om skiljeförfarande och

uppgift om tvistefrågan även innehålla uppgift om val av skiljeman. En

bristfällig begäran om skiljedom föreslås sakna verkan som påkallelse

om parterna inte bestämt något annat.

8.2 Rättegång som hinder för skiljeförfarande

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om rättegång

som hinder för skiljeförfarande bör inte tas in i lagen om skilje-

förfarande.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser instämmer i bedöm-

ningen eller lämnar den utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemän får enligt 1 § andra stycket

skiljemannalagen inte ta upp en fråga som det pågår rättegång om. Redan

när talan har återkallats vid domstolen får dock skiljemän ta upp frågan.

Denna reglering bygger på tanken att skiljemän, liksom allmän

domstol, inte skall få ta upp en tvist som redan är anhängig vid domstol

(se NJA II 1929 s. 10). En sådan lis pendens-regel ger emellertid en part

tillfälle att tills vidare blockera motpartens möjlighet att få till stånd ett

skiljeförfarande, låt vara att man torde kunna bortse från en talan vid

domstol som har väckts i obstruktionssyfte. Detta utrymme minskar inte i

internationella förhållanden. Om regeln behålls bör den nämligen

tillämpas även beträffande vissa utländska rättegångar. Om det vid en

utländsk domstol förs en talan som en part begär skiljedom om här i

landet borde denna rättegång i princip utgöra hinder för skiljeförfarande

om domstolens dom är verkställbar i Sverige. Även om domstolsdomen

inte blir verkställbar i Sverige är det möjligt att skiljedomen blir

verkställbar i domstolslandet. Vilken betydelse som i så fall skall

tillmätas detta faktum i den mån det går att fastställa den blivande

skiljedomens verkställbarhet redan när skiljeförfarandet startar är i

sammanhanget något osäkert.

En grundtanke i vår skiljemannalagstiftning är att skiljeavtalet utgör ett

dispositivt rättegångshinder (se avsnitt 5.7). Det krävs således

invändning från en part för att en domstol skall beakta skiljeavtalet. Från

denna utgångspunkt framstår det inte som befogat att en pågående

rättegång utgör ett absolut hinder mot skiljeförfarande.

Det är också självklart att den part som har begärt skiljedom även har

gjort invändning om rättegångshinder på grund av skiljeavtalet vid

domstolen. I annat fall får parten anses ha avstått från att åberopa

skiljeavtalet och han bör då inte mot andra partens bestridande kunna

hävda skiljeavtalet. Domstolen skall pröva om skiljeavtalet utgör hinder

mot rättegången. Anser skiljemännen att den part som väckt talan vid

domstol har rimligt fog för sin ståndpunkt vilken måste vara att det inte

föreligger något giltigt skiljeavtal kommer de med all sannolikhet,

oberoende av en lis pendens-regel, att avvakta prövningen vid domstolen

av behörighetsfrågan.

Principen om lis pendens-verkan bör upprätthållas även för framtiden.

Den torde emellertid, som framgått av det sagda, sällan ställas på sin

spets rättsligt. Det bereder också svårigheter att precisera tillämpnings-

området för en regel om lis pendens och regelns närmare innebörd i

skilda hänseenden. Det saknas t.ex. skäl att generellt förbjuda skilje-

männen att inleda och fortsätta skiljeförfarande innan domstolen har

beslutat i frågan om skiljeavtalet är hinder mot rättegång. På detta

stadium bör inte heller en domstol vara förhindrad att medverka till att

skiljeförfarande genomförs. Vidare bör, liksom för närvarande (se 20 §

första stycket 3 skiljemannalagen), gälla att en skiljedom som har

meddelats sedan rättegången har lagts ner står sig även om

skiljeförfarandet hade tagits upp medan ännu rättegången pågick. Sådana

frågor bör kunna få sin lösning i rättspraxis. Det kan noteras att en

rättegång inte utgör hinder mot skiljeförfarande enligt artikel 8(2) i

modellagen och att frågan har lämnats oreglerad i moderna europeiska

lagar. I svensk rätt har inte heller en närliggande fråga, nämligen den om

res judicata-verkan i skiljeförfarande av en domstolsdom eller en

skiljedom, lagreglerats.

Med hänvisning till det sagda gör regeringen den bedömningen att den

nya lagen inte bör innehålla någon särskild regel om rättegång som

hinder för skiljeförfarande.

8.3 Genkäromål, kvittning och ändring av talan

Regeringens förslag: Den påkallande parten skall inom den tid som

skiljemännen bestämmer ange sina yrkanden och grunderna härför.

Därefter skall svaranden inom tid som skiljemännen bestämmer ange sin

inställning och de omständigheter som han åberopar till stöd för denna.

Den påkallande parten skall kunna framställa nya yrkanden och

motparten egna yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och

skiljemännen inte anser det olämpligt med hänsyn till den tidpunkt då de

framställs eller andra omständigheter. Vardera parten skall under samma

förutsättningar kunna ändra eller komplettera sina yrkanden och åberopa

nya omständigheter till stöd för sin talan. Den nu föreslagna regleringen

skall vara dispositiv.

Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit en något annorlunda lagteknisk lösning.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslagen eller lämnar dem utan erinran. Några har pekat på frågan om

rättskraftens betydelse i sammanhanget.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har tidigare föreslagit att

den part som påkallar skiljeförfarandet inte skall behöva ange yrkande

och grunder när han begär skiljedom. Det innebär att skiljemännen under

förfarandet i många fall kommer att behöva klargöra båda parters

yrkanden och vilka grunder som de åberopar till stöd för sin talan. Det

sistnämda innebär inte någon nyhet.

Någon motsvarighet till genstämning regleras inte i skiljemannalagen.

Vill motparten få en annan fråga prövad än den som den påkallande

parten begärt skiljedom om är det som tidigare nämnts omstritt om

motparten för egen del måste begära skiljedom enligt samma regler som

den part som först begärde skiljedom. Omfattas båda frågorna av

skiljeavtalet är det tänkbart, men inte säkert, att frågorna kan komma att

prövas i samma skiljeförfarande. Alternativet till gemensam handlägg-

ning är att de båda frågorna prövas var för sig. Det är möjligt att ena

parten invänder att han valt skiljeman helt utifrån den första frågan och

därför motsätter sig att den andra frågan prövas av samma skiljemän.

Inte heller en parts möjlighet att yrka kvittning eller ändra sin talan

regleras i skiljemannalagen.

Som utredningen har framhållit framstår det som en brist att frågorna

om genkäromål, kvittning och ändring av talan inte regleras i den

svenska skiljemannalagstiftningen. Högsta domstolen har också nyligen

givit uttryck för denna uppfattning (se rättsfallet NJA 1998 s. 189).

Skiljedomsinstitutet har enligt betänkandet framhållit att frågorna är

mycket betydelsefulla och att det föreligger ett stort behov av lagstiftning

på området. Regleringen bör enligt institutet utformas så att den ger

större möjligheter till flexibilitet i skiljeförfarande än vad som är möjligt

i en rättegång. I en ny lag om skiljeförfarande bör alltså denna brist

åtgärdas. Utredningen har i detta syfte belyst hur motsvarande frågor har

lösts i såväl rättegångsbalken som i andra länders skiljemannalagar.

Frågorna regleras i huvudsak på följande sätt i rättegångsbalken.

Svaranden har rätt att till gemensam handläggning väcka genkäromål

beträffande samma sak eller en sak som har gemenskap med denna samt

rörande en fordran som kan gå i avräkning mot kärandens (14 kap. 3 §).

Väcks genkäromålet sedan huvudförhandlingen påbörjats eller huvud-

käromålet på annat sätt företagits till avgörande, får rätten handlägga

målen var för sig, om de inte utan olägenhet kan handläggas i samma

rättegång (14 kap. 7 § andra stycket). Rätten att yrka kvittning begränsas

endast på så sätt att ett sådant yrkande som framställs först i hovrätten får

avvisas om det inte utan olägenhet kan prövas i målet (50 kap. 25 § tredje

stycket).

Huvudregeln är att en väckt talan inte får ändras (13 kap. 3 §). Som

ändring av talan anses dock inte att käranden beträffande samma sak

inskränker sin talan eller, utan att saken ändras, åberopar ny omständig-

het till stöd för sin talan (13 kap. 3 § tredje stycket). Det finns vidare

flera undantag från huvudregeln om förbud mot ändring av talan.

Käranden får kräva annan fullgörelse på grund av omständighet som

inträffat under rättegången eller först då blivit känd för honom (13 kap.

3 § första stycket 1 p.). Käranden får vidare yrka fastställelse av ett

rättsförhållande som har prejudiciell betydelse i målet (13 kap. 3 § första

stycket 2 p.). Käranden får också kräva ränta eller annan tilläggs-

förpliktelse, som följer av huvudförpliktelsen, och även i övrigt fram-

ställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund

(13 kap. 3 § första stycket 3 p.). Framställs ett yrkande enligt 2 eller 3 p.

sedan huvudförhandling påbörjats eller målet på annat sätt företagits till

avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan

prövas i målet. Ett sådant yrkande är över huvud taget inte tillåtet i högre

rätt (13 kap. 3 § andra stycket).

I rättegångsbalken finns också vissa regler enligt vilka både kärandens

och svarandens rätt att åberopa bl.a. nya omständigheter till stöd för talan

går förlorad, prekluderas. Enligt 42 kap. 15 § kan sålunda rätten före-

lägga en part att inom viss utsatt tid slutligt bestämma sin talan; man talar

om stupstocksföreläggande . Omständighet som åberopas efter tidens

utgång får i princip inte beaktas. I 43 kap. 10 § finns ett allmänt förbud

att först under huvudförhandlingen föra fram bl.a. nya omständigheter,

om det kan antas att parten har handlat i otillbörligt syfte eller av grov

vårdslöshet.

Modellagen (artikel 23(2)) har löst frågan på följande sätt. Om parterna

inte har överenskommit något annat får de ändra eller komplettera sina

yrkanden och grunder under skiljeförfarandet såvida inte skiljemännen

anser det olämpligt med hänsyn till dröjsmålet. Häri inbegrips också

rätten att väcka genkäromål och yrka kvittning.

Enligt den finska lagen får en part under skiljeförfarandet ändra eller

komplettera sina yrkanden och grunderna för dem samt väcka

genkäromål eller yrka kvittning, om inte avgörandet av saken fördröjs

oskäligt på grund av detta. Denna regel gäller dock endast om parterna

inte har kommit överens om något annat.

De flesta andra moderna europeiska lagarna på området har inte

reglerat dessa frågor.

De vanligast förekommande skiljeavtalen avser framtida tvister

angående ett visst rättsförhållande. I den mån flera frågor i rätts-

förhållandet är föremål för tvist föreligger ofta ett sådant samband mellan

tvistefrågorna att det finns gemensamt processmaterial. Handläggs

frågorna i ett och samma förfarande behöver det för tvisterna gemen-

samma processmaterialet presenteras endast en gång. Vidare ger

gemensam handläggning den effekten att materialet blir lika bedömt i de

olika tvistefrågorna. Gemensam handläggning är också en förutsättning

för att en part skall kunna yrka kvittning. Såväl parternas egna kostnader

som kostnaderna för förfarandet bör i de flesta fall kunna bli lägre vid

gemensam handläggning. Som utredningen funnit talar det anförda med

styrka för att tvistefrågorna bör prövas i ett sammanhang.

En annan följd av gemensam handläggning är visserligen att samma

skiljemän måste pröva samtliga frågor. Det intresse som en enskild part

kan ha av att känna till omfattningen av tvisten redan när han utser

skiljeman bör emellertid i detta sammanhang få vika för de mera

allmängiltiga processekonomiska skälen. Det bör också beaktas att för att

skiljemännen skall vara behöriga att pröva en ny tvistefråga måste denna

omfattas av skiljeavtalet. Denna begränsning kan ge en part viss ledning

för att bedöma vilka frågor som skiljemännen kan komma att pröva. När

ena parten begär skiljedom torde det dessutom vara känt för parterna

vilka ytterligare frågor som kan tänkas bli aktuella som tvistefrågor.

Det är ofta mindre angeläget att framställa nya yrkanden och att ändra

talan under skiljeförfarandet när skiljeavtalet har upprättats i anledning

av en uppkommen tvist. Enligt utredningen saknas det dock anledning att

i lagen göra någon skillnad mellan fall där skiljeavtalet har upprättats i

anledning av en uppkommen tvist och andra fall. Regeringen är av

samma uppfattning.

Enligt regeringens mening bör en part således ha möjlighet att även

utan motpartens samtycke få ytterligare frågor prövade i ett redan inlett

skiljeförfarande. Detta förutsätter dock som nämnts att frågorna omfattas

av skiljeavtalet. Det framstår därvid som en onödig omgång att en part

skall behöva iaktta någon särskild procedur.

Den möjlighet som en part bör ha att framställa nya yrkanden och att

åberopa nya omständigheter till stöd för sin talan kan naturligtvis inte

vara obegränsad. Frågan blir då hur avgränsningen skall ske och om det

är möjligt och ändamålsenligt att mera precist ange en för alla fall

tillämplig regel.

Under inledningen av förfarandet bör parterna frikostigt medges att

framställa nya yrkanden och åberopa nya omständigheter. Skiljemännen

bör emellertid inte vägra en part att även på ett senare stadium framställa

t.ex. ett kvittningsyrkande. Över huvud taget kan det vara lämpligt att

skiljemännen i första hand genom fördelning av kostnaderna beaktar den

olägenhet som kan uppstå genom att en part sedan förfarandet har pågått

en tid framställer nya yrkanden eller annars ändrar sin talan. Gäller det

nya omständigheter till stöd för en viss talan måste beaktas verkningarna

av en vägran med hänsyn till den blivande skiljedomens rättskraft. Om en

åberopad omständighet skulle prekluderas genom den blivande skilje-

domen måste det till starka skäl för att vägra en part att få omständig-

heten prövad. I andra fall kan det framstå som befogat att avvisa nya eller

ändrade yrkanden eller åberopande av nya rättsfakta. Skiljenämnden kan

t.ex. ha fått en sådan speciell sammansättning att det av den anledningen

är olämpligt att den tar upp frågor utanför sin kompetens. Det kan också

vara så att parterna bestämt en viss frist för skiljedomens meddelande

och att skiljenämnden inte inom denna tid som ena parten vägrar

förlänga hinner behandla t.ex. ett nytt yrkande. Det nu anförda belyser

svårigheterna med en precis regel som skall kunna tillämpas på alla fall.

Några remissinstanser har särskilt pekat på frågan om rättskraftens

betydelse för en bestämmelse om taleändring. En remissinstans menar att

rättskraftens preklusionsverkan bör ingå som ett särskilt rekvisit i en

sådan regel. Regeringen kan för sin del se det positiva i en sådan regel,

även om den säkert skulle bereda skiljemän som inte är jurister stora

problem. Det skulle naturligtvis vara önskvärt att frågan fick en entydig

lösning. Hur en sådan regel borde utformas är dock inte självklart. Som

nyss nämnts måste det till starka skäl för att skiljemännen skall kunna

avvisa en ny omständighet om skiljedomens rättskraft innebär att

omständigheten prekluderas. Någon ovillkorlig rätt för part att åberopa

omständigheten kan det dock knappast bli tal om. Ett alternativ är att

begränsa avvisningsmöjligheterna till fall av grov vårdslöshet eller då

part har ett otillbörliga syfte. Det är dock tveksamt om man vinner så

mycket med en sådan regel. Dessutom måste man då införa en möjlighet

att klandra domen på denna grund. Det väsentliga torde i stället vara att

skiljemännen vid sin bedömning särskilt beaktar konsekvenserna av

rättskraftens preklusionsverkan. Detta bör kunna uppnås även inom

ramen för en mer generell reglering. Regeringen är av den uppfattningen

att det i vidsträckt omfattning bör kunna anförtros åt skiljemännen att

bedöma om parterna skall få framställa nya yrkanden eller ändra sin

talan. Några mer precisa anvisningar om vilka omständigheter som

skiljemännen därvid skall beakta bör emellertid inte inflyta i lagen om

skiljeförfarande.

Regeringen föreslår således att parterna skall kunna framställa nya

yrkanden inom ramen för skiljeavtalet om inte skiljemännen, med hänsyn

till den tidpunkt då de framställdes eller andra omständigheter, anser det

olämpligt. Regeringen föreslår vidare att parterna under samma

förutsättningar även skall kunna komplettera sina yrkanden och åberopa

nya omständigheter. Vad nu sagts gäller dock inte om parterna bestämt

något annat.

Som tidigare nämnts bestäms den yttersta gränsen för parternas

möjligheter att framställa nya yrkanden av skiljeavtalet. Man måste dock

notera att denna gräns kan utvidgas genom att ena parten framställer ett

yrkande som går utöver skiljeavtalet samtidigt som motparten inte gör

invändning häremot (se vidare avsnitt 10.3 om preklusionsregeln).

Ramen för förfarandet kan också vidgas genom att parterna träffar ett

nytt skiljeavtal inför skiljemännen eller genom att de enas om att ett nytt

yrkande skall få framställas. Detta innebär emellertid att parterna lämnar

ett nytt uppdrag till skiljemännen som dessa i vissa fall är fria att

förkasta.

8.4 Procedurregler

8.4.1 Gällande rätt

Om skiljenämnden består av fler än en ledamot skall en av dem utses till

ordförande. Det tillkommer i första hand parterna att bestämma vem som

skall vara ordförande. I andra hand får skiljemännen utse någon inom sin

krets till ordförande. För det fall att varken parter eller skiljemän utsett

ordförande utpekar 12 § första stycket skiljemannalagen den skiljeman

till ordförande som utsetts av andra skiljemän eller av tingsrätten

förordnats i sådan skiljemans ställe.

Det sägs vidare i 12 § andra stycket skiljemannalagen att ordföranden

skall bestämma lämplig ort och tid för skiljemännens sammanträde,

ombesörja kallelser och andra expeditionsgöromål samt leda förhand-

lingen.

Skiljemannalagens huvudstadgande om förfarandet återfinns i 13 §.

Härav framgår att de få regler om förfarandet som lagen innehåller är

tvingande, i den mån något annat inte sägs. Med iakttagande av dessa

regler skall skiljemännen så långt möjligt följa vad parterna bestämt om

förfarandet. Föreligger hinder av rättslig eller faktisk art behöver skilje-

männen inte tillämpa vad parterna kommit överens om. Slutligen anges i

bestämmelsen att skiljemännen i övrigt har att handlägga saken opartiskt,

ändamålsenligt och skyndsamt. Enligt motiven följer av kravet på

opartiskhet att båda parter skall kallas till sammanträden för muntlig

förhandling (se NJA II 1929 s. 33).

Enligt 14 § skiljemannalagen skall parterna beredas erforderlig tillgång

att muntligen eller skriftligen utföra sin talan. Om part utan giltigt

förhinder underlåter att utnyttja denna möjlighet anges i samma

stadgande att skiljemännen får avgöra tvisten på den föreliggande

utredningen. Skiljemännen får däremot inte meddela tredskodom eller

avskriva tvisten på grund av en parts utevaro från en förhandling eller

underlåtenhet att utföra sin talan.

8.4.2 Skiljemännens handläggning m.m

Regeringens förslag: Parterna skall utse ordförande. Om så inte sker

skall skiljemännen göra det. Har parterna eller skiljemännen inte utsett

ordförande skall den skiljeman som de andra skiljemännen eller, i deras

ställe, tingsrätten utsett till skiljeman vara ordförande.

Skiljemännen skall handlägga tvisten opartiskt, ändamålsenligt och

snabbt. De skall i sin handläggning iaktta vad parterna har bestämt om

det inte finns något hinder mot det.

En part skall beredas tillfälle att i behövlig omfattning utföra sin talan.

Om en part begär det och parterna inte har bestämt något annat skall en

part ha rätt till muntlig förhandling.

En part skall beredas tillfälle att ta del av alla handlingar och allt övrigt

material som gäller själva tvisten och som tillförts skiljenämnden.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock föreslagit ett uttryckligt undantag från kommu-

nikationsprincipen.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen

eller lämnar dem utan erinran. En remissinstans har avstyrkt

utredningens förslag om parts rätt till muntlig förhandling.

Flera utländska experter har avstyrkt förslaget om ett uttryckligt

undantag från kommunikationsprincipen.

Skälen för regeringens förslag: Den praktiska processledningen

måste utövas av skiljemännen. De skall därvid följa lagens regler om

förfarandet. Samtidigt bör, som utredningen framhållit, utgångspunkten

vara att parterna kan bestämma förfarandets närmare utformning.

Skiljemännen bör därför åläggas att följa vad parterna kan ha avtalat om

förfarandet. Det är givet att de inte är tvingade att följa en partsföreskrift

som är olaglig eller som rent praktiskt visar sig omöjlig att genomföra.

Det bör påpekas att en part som är missnöjd med handläggningen inte bör

kunna vända sig till domstol och begära att domstolen ålägger

skiljemännen att vidta någon viss åtgärd. En domstol får nämligen inte

agera utan lagstöd och någon bestämmelse som ger domstol en allmän

behörighet att föreskriva hur ett skiljeförfarande skall utformas avser

regeringen inte att föreslå.

Den självklara utgångspunkten, som alltjämt bör framgå av lagen, är

att skiljemännen skall handlägga saken opartiskt och inte uppträda som

representanter för den part som utsett dem. Vidare bör det framgå att

förfarandet skall syfta till en ändamålsenlig och snabb handläggning av

tvisten. Hur snabbt en tvist kan handläggas blir dock naturligtvis

beroende av tvistens svårighetsgrad och omfattning.

För att arbetet i en skiljenämnd som består av flera skiljemän skall

organiseras på ett ändamålsenligt sätt bör det i lagen anges att en av

skiljemännen skall vara ordförande. Det bör i första hand, liksom enligt

gällande rätt, ankomma på parterna att bestämma vem som skall vara

ordförande. Denna bestämmanderätt kan utövas t.ex. genom att parterna

avtalar att skiljeförfarande skall ske enligt ett skiljedomsinstituts regler.

Institutets regler om utseende av ordförande blir då tillämpliga. Har

parterna inte utnyttjat sin rätt att bestämma ordförande bör skiljemännen

inom sig kunna utse en ordförande. Även detta stämmer överens med vad

som gäller i dag. För det fall att ordförande inte utses på något av dessa

sätt bör det i lagen finnas en subsidiär regel som utpekar någon av

skiljemännen till ordförande. Den nuvarande bestämmelsen utpekar som

nämnts till ordförande den skiljeman som utsetts av andra skiljemän eller

av tingsrätten förordnats i sådan skiljemans ställe. Lika med utredningen

finner regeringen inte skäl att föreslå någon annan regel i denna del.

Redan av benämningen ordförande följer att han leder förhandlingen

vid skiljenämndens sammanträden. Vidare får han även utan uttryckligt

stöd i lag anses ha befogenhet att utföra vissa typer av expeditions-

göromål. Det ligger också nära till hands att ordföranden tar vissa

initiativ, t.ex. för att upprätta en tidsplan för förfarandet och ordna lokaler

för förhandlingen. Om ordföranden skall erhålla längre gående befogen-

heter bör detta ske genom en överenskommelse mellan parterna och

övriga skiljemän. En bestämmelse som ger ordföranden några särskilda

befogenheter bör därför inte införas i lagen om skiljeförfarande.

Enligt utredningen bör det även i fortsättningen markeras att parterna

skall beredas tillfälle att i behövlig utsträckning utföra sin talan. Rege-

ringen delar uppfattningen att denna rättighet uttryckligen bör framgå av

den nya lagen. Detta innebär inte en oavvislig rätt för parterna att få

förebringa ytterligare utredning. En sådan rättighet skulle nämligen

kunna leda till att en part ges möjlighet att förhala förfarandet t.ex.

genom att begära uppskov för ovidkommande utredningar eller genom

att begära att få införa processmaterial som inte hör till saken eller som

uppenbart skulle bli utan verkan.

Rätten till muntlig förhandling i enlighet med artikel 6 i Europa-

konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och

grundläggande friheterna intar en central roll i svensk rättspraxis. Även

om parterna genom skiljeavtalet anses ha avstått från sin konventions-

enliga rätt till domstolsprövning, bör i detta sammanhang övervägas om

en parts rätt till muntlig förhandling skall närmare regleras.

Enligt modellagen (artikel 24) bestämmer i första hand parterna om det

skall hållas någon muntlig förhandling. I brist på sådan överens-

kommelse får skiljemännen avgöra om muntlig förhandling skall före-

komma. Har parterna överenskommit att muntlig förhandling inte skall

förekomma är skiljemännen bundna av detta avtal. I annat fall skall på

begäran av en part muntlig förhandling hållas.

Den tyska lagens reglering överensstämmer med modellagens. Den

belgiska lagen anger att muntlig förhandling skall förekomma medan den

nederländska lagen nöjer sig med att föreskriva att muntlig förhandling

skall hållas på begäran av en part. Den finska lagen liksom den svenska

skiljemannalagen innehåller endast en allmän bestämmelse om att

parterna skall beredas erforderlig tillgång att utföra sin talan.

Utredningen har föreslagit att en part skall ha rätt att erhålla muntlig

förhandling om han begär det. Utredningens förslag innebär en

obetingade rätt till en förhandling inför avgörandet av huvudsaken, alltså

närmast en motsvarighet till huvudförhandling enligt rättegångsbalken.

När förhandlingen skall hållas och hur den närmare skall utformas bör

enligt utredningen bestämmas av skiljemännen, om parterna inte kan

enas.

Någon remissinstans har avstyrkt förslaget i denna del och framhållit

att artikel 6 i Europakonventionen inte innebär en oavvislig rätt till

muntlig förhandling. En begäran därom skall vara någorlunda väl-

grundad. Samma remissinstans har också pekat på de olägenheter, både i

praktiskt hänseende och från kostnadssynpunkt, som skulle följa av en

sådan obetingad rätt, särskilt i internationella skiljeförfaranden.

Som nyss nämnts kan man alltså i såväl svensk rättspraxis som på det

internationella planet skönja en utveckling som innebär ökade möjlig-

heter till muntlig förhandling. Enligt regeringens mening finns det

anledning att beakta denna utveckling även när en ny svensk lag om

skiljeförfarande skall utformas. Utredningens förslag innebär att en part

inte kan förvägras en muntlig förhandling i huvudsaken, om han begär

det. I förslaget ligger den viktiga begränsningen att en part inte kan

begära muntlig förhandling i t.ex. procesuella frågor eller andra frågor

som inte kan betecknas som huvudsaken. Denna begränsning reducerar

risken för förhalningar i förfarandet. Några utländska experter har också

berört just denna frågeställning. Vidare är det enligt regeringens mening

av stor betydelse att utredningens förslag lämnar öppet för parterna att i

skiljeavtalet med bindande verkan avtala bort rätten till muntlig för-

handling. I så motto lämnas alltså partsautonomin orörd. Med hänsyn till

det nu sagda och då utredningens förslag överensstämmer med

modellagens reglering finner regeringen att övervägande skäl talar för

utredningens förslag.

Regeringen föreslår således att en part skall ha rätt till en muntlig

förhandling i huvudsaken om han begär det. Parterna skall dock kunna

komma överens om att förfarandet uteslutande skall vara skriftligt.

Om en part har beretts tillfälle att utföra sin talan, men utan giltigt skäl

underlåtit att använda sig av denna möjlighet, bör skiljemännen få avgöra

tvisten på det material som har presenterats för dem. Bedömer skilje-

männen att parten haft giltigt hinder skall de ge honom en ny möjlighet

att utföra sin talan. Det finns däremot inte skäl att ge skiljemännen

möjlighet att meddela en tredskodom eller att avskriva tvisten på grund

av att en part underlåter att utföra sin talan. Utredningen har inte heller

föreslagit några sådana bestämmelser.

Nära samband med rätten att utföra talan har kommunikations-

principen. Den har kommit till uttryck i modellagen (artikel 24(3)) och

bör lagfästas i den nya lagen om skiljeförfarande. Principens innebörd

kan beskrivas så att allt material som gäller själva tvisten och som tillförs

skiljenämnden skall komma parterna till handa. Dit hör först och främst

handlingar som ena parten ger in till skiljemännen, men också utlåtanden

av sakkunniga och annat bevismaterial.

Det kan dock ifrågasättas om kommunikationsprincipen bör upprätt-

hållas även för de fall en part uteblir från en förhandling utan giltigt skäl.

Måste material som presenteras vid en sådan förhandling tillställas den

uteblivna parten? Något alldeles entydigt svar på denna fråga torde

knappast kunna ges och det är frågan om det ens är önskvärt. I stället

borde skiljemännen kunna beakta omständigheterna i det enskilda fallet

och agera på grundval härav. Mot denna bakgrund bör man enligt

regeringens mening inte ställa upp generella regler. Regeringen anser

därför att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras och att det

bör ankomma på skiljemännen att bestämma i vad mån de anser att de i

en situation som den nu beskrivna kan göra ett undantag från

kommunikationsprincipen.

8.5 Platsen för förfarandet

Regeringens förslag: Parterna bestämmer platsen för skiljeförfarandet.

Har så inte skett bestämmer skiljemännen platsen för förfarandet.

Skiljemännen får hålla sammanträde på annan plats om parterna inte har

bestämt något annat.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Två remissinstanser anser att den föreslagna

bestämmelsen kan förtydligas.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen kommer att föreslå att

uppdelningen mellan svensk och utländsk skiljedom skall behållas (se

avsnitt 13.1). Gränsdragningen bör enligt vad som utvecklas i avsnitt

15.1 ske efter var platsen för förfarandet är belägen. Platsen för för-

farandet är vidare av stor betydelse för en rad andra frågor, bland annat

avseende lagval. Av dessa anledningar bör skiljedomen innehålla uppgift

om platsen för förfarandet. Den nya lagen bör således innehålla bestäm-

melser om hur denna plats bestäms.

 Regeringen konstaterar att det i första hand är parterna som bör

bestämma platsen för skiljeförfarandet. De kan göra detta genom att i

skiljeavtalet ange var förfarandet skall äga rum. De kan också hänvisa till

ett skiljedomsinstituts regler som kan utpeka institutet som bestämmande

i denna fråga. Har parterna inte bestämt något bör skiljemännen bestäm-

ma platsen för förfarandet.

Utredningen har framhållit att den angivna regeln inte bör vara så

rigorös att den lägger hinder i vägen för att i ett svenskt förfarande t.ex.

hålla muntlig förhandling, höra vittne eller hålla syn på annan plats inom

eller utom riket. Regeringen delar den uppfattningen. Inte heller bör

skiljemännen vara förhindrade att överlägga på utrikes ort. Som

utredningen påpekat kan, särskilt i internationella tvister, förfarandet ha

inslag som anknyter till flera olika länder utan att ha någon starkare

förankring till en plats inom riket. Förfarandet skall dock på något sätt

vara anknutet till den bestämda platsen. Visserligen kan man tänka sig

gränsfall där tveksamhet kan råda om var förfarandet bör anses ha ägt

rum. Det bör dock i första hand ligga på skiljemännen att ange var

förfarandet enligt deras mening har ägt rum. Denna uppgift bör lämnas i

skiljedomen och presumeras vara riktig. Saknar skiljedomen sådan

uppgift men anges den vara meddelad på viss ort bör man kunna utgå

från att denna ort är platsen för förfarandet. Regeringen återkommer till

denna fråga i författningskommentaren. Regeringen vill dock i samman-

hanget framhålla att skiljemännen, till följd av parternas överens-

kommelse, kan se sig tvingade att t.ex. hålla muntlig förhandling på den

ort som parterna angett som platsen för förfarandet.

Regeringen föreslår således att det i den nya lagen tas in en bestäm-

melse, av vilken framgår att det i första hand är parterna som bestämmer

platsen för förfarandet och i andra hand skiljemännen. Vidare föreslås att

skiljemännens rätt att hålla sammanträde på annan plats, om parterna inte

bestämt något annat, skall framgå av bestämmelsen.

8.6 Bevisning

Regeringens förslag: Parterna skall svara för bevisningen. Skiljemännen

skall dock kunna utse sakkunnig, om inte båda parterna motsätter sig

detta. Skiljemännen skall kunna avvisa erbjuden bevisning om den

uppenbart saknar betydelse eller åberopas för sent.

Skiljemännen skall inte få ta upp ed eller sanningsförsäkran och inte

heller förelägga vite eller annars använda tvångsmedel för att skaffa in

begärd bevisning. Däremot skall skiljemännen kunna lämna tillstånd till

en ansökan om en sådan åtgärd inför tingsrätten. Därvid skall rättegångs-

balkens regler om bevisupptagning utom huvudförhandling tillämpas.

Skiljemännen skall beredas tillfälle att ställa frågor under förhöret.

För uppgifter vid domstolsförhör i anslutning till skiljeförfarande

föreslås en ny regel om förstärkt sekretess.

Skiljemännen bestämmer vid vilken tingsrätt en ansökan om

bevisupptagning skall tas upp. Om skiljemännen inte har fattat ett sådant

beslut skall ansökan tas upp av Stockholms tingsrätt.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen

eller lämnar dem utan erinran. Viss kritik riktas mot förslaget att

skiljemännen skall kunna utse sakkunniga om inte båda parterna är emot

detta. Några remissinstanser menar att skiljemännen bör få administrera

förhör under ed och sanningsförsäkran samt att det bör övervägas om

skiljemännen skall få använda tvångsmedel.

Flera utländska experter framför åsikten att skiljemännen bör kunna

hålla förhör under ed och sanningsförsäkran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt får skiljemännen,

om parterna inte har bestämt något annat, enligt 15 § första stycket

skiljemannalagen initiera förhör med parter och andra samt anmoda part

och annan att som bevis tillhandahålla föremål eller handling.

Skiljemännen får dock inte förelägga vite eller uppta ed eller sannings-

försäkran.

Vidare kan en part vända sig till domstol och begära att domstolen

skall uppta muntlig bevisning eller förelägga någon att som bevis förete

handling eller föremål. Skiljemännen skall pröva om åtgärden är nödig .

Om skiljemännen inte anser att så är fallet är domstolen förhindrad att

tillmötesgå sökanden. I annat fall skall domstolen vidta den begärda

åtgärden om erforderlig utredning tillhandahålls domstolen och det inte

föreligger något hinder mot åtgärden. Det finns i rättegångsbalken flera

tvingande bestämmelser om de olika bevismedlen som domstolen skall

beakta vid sin prövning av om det föreligger hinder mot att bevilja den

sökta åtgärden. Så får t.ex. vittnesförhör enligt 36 kap. 5 § rättegångs-

balken inte utan vidare äga rum med advokater. Reglerna om bevis-

upptagning i rättegång utom huvudförhandling är tillämpliga på

förfarandet i domstolen.

Enligt rättegångsbalkens regler skall parterna sörja för bevisningen i

dispositiva tvistemål (35 kap. 6 §). Rätten kan dock förordna om syn eller

anlitande av sakkunnig och besluta om parts hörande. Häri ligger även en

befogenhet att förordna att föremål skall tillhandahållas för syn eller för

besiktning. Rätten torde också kunna av egen kraft infordra en offentlig

handling från annan myndighet.

Vid utformningen av modellagen diskuterades en regel som

uttryckligen ålade part att bevisa de omständigheter som han åberopade

till stöd för sin talan. Detta ansågs vara en allmänt erkänd princip, men

man befarade att en uttrycklig bestämmelse härom kunde komma i

konflikt med andra artiklar i modellagen. Det inflöt därför inte någon

bestämmelse som närmast skulle ha tagit sikte på bevisbördan i

modellagen. Enligt såväl den finska lagen som t.ex. den spanska lagen

har skiljemännen möjlighet att av egen kraft införskaffa bevisning.

Det är en viktig princip för skiljeförfarandet att parterna disponerar

över tvisten på så sätt att de bestämmer hur deras talan skall utformas och

vilka omständigheter som de skall åberopa (se avsnitt 10.3.2). Ett annat

utflöde av denna princip bör rimligen vara att parterna skall svara för

bevisningen. Om skiljemännen självständigt skulle vidta åtgärder för att

förebringa bevis som inte åberopats av någon part skulle dessutom deras

opartiskhet inte utan fog kunna ifrågasättas. Enligt regeringens

mening bör det därför komma till klart uttryck i lagen om skilje-

förfarande att med en modifikation som strax skall behandlas det är

enbart parterna som skall svara för bevisningen.

Som utredningen framhållit tar den tänkta bestämmelsen i och för sig

inte sikte på de praktiska arrangemangen, såsom t.ex. utfärdande av

kallelser till vittnen. I allmänhet ser dock en part själv till att hans vittnen

infinner sig till förhandling inför skiljemännen. Detta leder emellertid

inte automatiskt till att parten tvingas avstå från ett vittnesförhör om det

av honom åberopade vittnet inte inställer sig. Konsekvensen av att ett

vittne inte kan nås eller av annan orsak inte kan höras får bedömas från

fall till fall av skiljemännen.

Det kan i sammanhanget finnas skäl att erinra om att någon lagfäst

koncentrationsprincip eller princip om bevisomedelbarhet inte gäller för

skiljeförfarande. Uteblir ett vittne kan förhandlingen ändå genomföras

och de närvarande vittnena höras, medan det uteblivna vittnet hörs vid ett

senare tillfälle. Man kan också använda sig av skriftliga vittnesberättelser

och förhör via telefon eller tv-monitor. De yttersta gränserna sätts, som

utredningen uttrycker det, inte av några lagregler utan av den tillgängliga

tekniken.

Utredningen har föreslagit att skiljemännen skall få anlita sakkunnig

för att yttra sig angående viss fråga, om parterna inte motsätter sig detta.

Som utredningen nämnt är väl kravet på speciell kunskap i och för sig

ofta tillgodosett genom valet av skiljemän men regeringen delar

uppfattningen att det ändå kan finnas goda skäl att skiljemännen får

anlita en sakkunnig i en viss fråga som de inte anser sig behärska.

Regeringen ser inte att det skulle strida mot partsautonomin att skilje-

männen utser sakkunnig mot ena partens vilja, vilket har hävdats av

någon remissinstans. Inte heller kan regeringen dela remisskritiken att en

regel härom skulle te sig främmande i internationella förhållanden eller

framstå som orättvis. Det bör i detta sammanhang särskilt framhållas att

en bestämmelse av samma materiella innehåll och med samma

begränsning finns intagen i modellagen. Anser skiljemännen att de, trots

den bevisning som parterna åberopat, behöver anlita en sakkunnig

beträffande en viss fråga bör de sålunda ha denna möjlighet. Lika med

utredningen anser regeringen dock att det i första hand bör ankomma på

parterna att också initiera sakkunnigbevisning.

Regeringen förslår alltså att skiljemännen skall kunna utse sakkunniga

om inte båda parterna motsätter sig det samt att parternas skyldighet att

svara för bevisningen skall framgå av lagen.

Enligt utredningen bör parternas bestämmanderätt över bevisningen

inte sträcka sig så långt att skiljemännen tvingas ta upp bevisning som

saknar betydelse i tvisten. Utredningen anför vidare att det även måste

finnas en spärr mot att en part kanske i förhalningssyfte åberopar ny

bevisning på ett sent stadium av förfarandet. Regeringen delar utred-

ningens bedömning och föreslår att det i lagen tas in en bestämmelse

härom.

Nästa fråga är om skiljemännen bör få uppta ed eller sanningsförsäkran

samt förelägga vite eller använda annat tvångsmedel.

Vad först gäller frågan om rätt att uppta ed kan det konstateras att den

finska lagens bestämmelser överensstämmer med vad som nu gäller i

Sverige enligt skiljemannalagen. Någon sådan rätt för skiljemännen finns

alltså inte. Modellagen innehåller inte heller några stadganden som ger

skiljemännen rätt att ta upp ed. Enligt den franska lagen skall vittnen

höras utan ed medan den nederländska lagen ger skiljemännen rätt att

höra vittnen och parter under ed respektive försäkran. Skiljemännen får

dessutom enligt sistnämnda lag beordra parter att inställa sig personligen

inför skiljenämnden.

Regeringen finner det naturligt, när nu frågan övervägs för svensk rätts

del, att utgå från att det vid ett förhör under ed inför skiljemän skall

iakttas samma regler som gäller vid vittnesförhör inför domstol. Det

finns nämligen i rättegångsbalken tvingande regler som bl.a. avser att

skydda tredje man och vars iakttagande ett vittne således inte själv kan

avstå från. De starka sekretessönskemål som föranlett regleringen i bl.a.

36 kap. 5 § rättegångsbalken har bärkraft även i ett skiljeförfarande.

Genom nämnda paragraf begränsas möjligheten att ställa frågor till ett

vittne i speciella fall. Vidare finns i 36 kap. 6 § rättegångsbalken regler

om när ett vittne får vägra att yttra sig. Det åligger enligt 36 kap. 14 §

rättegångsbalken rätten att erinra vittnet om de angivna reglerna.

Vittnesförhör vid domstol omgärdas alltså av flera regler som är

avsedda att tillvarata såväl vittnets som tredje mans intressen vid för-

höret. Dessa regler är inte okomplicerade och kan i många fall vara svåra

att tillämpa. En första förutsättning för att kunna tillämpa dem är förstås

närmare kunskap om reglernas innebörd. Som tidigare nämnts ställs

emellertid inte krav på att skiljemän skall ha några juridiska insikter,

även om så ofta kan tänkas bli fallet. Det finns därför inte några garantier

för att den som utsetts till skiljeman känner till reglerna och därmed är

risken för att de inte kommer att tillämpas betydande. Detta förhållande

talar med styrka för att skiljemännen inte bör ges möjlighet att uppta ed.

Annorlunda förhåller det sig om skiljenämndens ordförande har till-

räckliga kunskaper och t.ex. utövar domarämbetet eller är advokat. Det

framstår dock inte som befogat att försöka skapa olika regler beroende på

skiljenämndens sammansättning.

Det kan vara mera befogat att skiljemännen ges rätt att höra part eller

ställföreträdare för part under sanningsförsäkran. Parterna har nämligen

genom skiljeavtalet överlämnat viss bestämmanderätt till skiljemännen.

Det vore också rimligt att de därmed får anses ha frivilligt godtagit att bli

hörda under sanningsförsäkran. Vid ett sådant förhör inför skiljemännen

borde emellertid iakttas samma regler som gäller vid ett förhör under

sanningsförsäkran vid domstol. Detta innebär att t.ex. 36 kap. 5 och 6 §§

rättegångsbalken skall tillämpas. Därmed har de skäl som anförts mot att

låta skiljemän få ta upp ed bärkraft även när det gäller att höra en part

eller en ställföreträdare för en part under sanningsförsäkran.

Det kan naturligtvis hävdas att skickliga skiljemän borde kunna

bemästra de nu beskrivna situationerna. Särskilt en del av de utländska

experterna menar att erfarenheter från utländska rättsordningar talar för

det. Regeringen vill heller inte utesluta att en sådan ordning skulle kunna

medföra fördelar vad gäller att göra förfarandet snabbare och smidigare.

Det borde inte heller vara omöjligt att utforma relevanta bestämmelser på

ett för svenska förhållanden godtagbart sätt. Frågan är emellertid inte

okomplicerad och för att konsekvenserna av en sådan reglering skall

kunna överblickas torde det krävas underlag utöver vad som finns

tillgängligt i detta ärende. Regeringen vill därför inte nu föreslå regler

som ger skiljemännen dessa befogenheter. Detta ställningstagande vinner

också stöd av remissutfallet.

Regeringen föreslår således att skiljemännen inte skall få ta upp ed

eller sanningsförsäkran. Även i fortsättningen bör förhör inför skilje-

männen bygga på frivillighet.

Också i fråga om användningen av tvångsmedel finns det flera

tvingande regler som måste iakttas. Dessa begränsar rätten att använda

tvångsmedel av hänsyn både till den som t.ex. ett editionsföreläggande

riktar sig mot och till tredje man. Samma resonemang som ovan anförts

om skiljemännens rätt att ta upp ed och sanningsförsäkran kan anföras

här. Tvångsmedlen bör därför vara förbehållna ett förfarande inför

allmän domstol med de rättssäkerhetsgarantier som detta ger. På angivna

skäl föreslår regeringen att skiljemännen inte skall kunna förelägga vite

eller annars använda tvångsmedel.

När det gäller rätten för en part att begära bevisupptagning vid domstol

bör denna rätt alltjämt begränsas och göras beroende av att skiljemännen

lämnar tillstånd till åtgärden. Sådant tillstånd bör lämnas om åtgärden är

befogad med hänsyn till utredningen. Om skiljemännen finner att ett

förhör är utan betydelse som bevis skall de givetvis inte lämna tillstånd

till att förhöret äger rum vid domstol under ed eller försäkran. Förutom

att ett förhör har betydelse som bevis bör det krävas att parten anger

något skäl för att förhöret just skall ske under ed eller försäkran.

Skiljemännen bör dock kunna vara ganska generösa vid sin bedömning,

om en part åberopar trovärdighetsskäl och anför åtminstone något stöd

för sin uppfattning. Regeln bör lämpligen utformas så att skiljemännens

tillstånd görs till en förutsättning för att en part skall få ansöka om

bevisupptagning vid domstol. Det bör sedan åligga domstolen att enbart

bedöma om det föreligger något lagligt hinder mot att bevilja åtgärden.

Samma förhållande bör gälla vid begäran om editionsföreläggande.

I ett skiljeförfarande kan förhör komma att äga rum vid domstol med

flera personer. Med dagens regler kan förhören därvid komma att ske vid

flera olika tingsrätter. Detta förhållande framstår både med hänsyn till

bevisvärdering och processekonomi som mindre lämpligt. Utredningen

har föreslagit att det liksom vid huvudförhandling inför domstol bör vara

möjligt att ta upp den muntliga bevisningen vid ett tillfälle och att det

lämpligen bör överlämnas åt skiljemännen att bestämma om bevis-

upptagning skall ske vid en eller flera tingsrätter. Utredningen föreslår

vidare att det bör ankomma på skiljemännen att närmare ange till vilken

eller vilka tingsrätter som ansökan skall göras. Regeringen ansluter sig

till utredningens bedömning.

Utredningen har i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU

1995:65) behandlat frågan om offentlighet och sekretess i mål och

ärenden med anknytning till skiljeförfarandet i domstol (se vidare avsnitt

6 i bet.). Utredningen har stannat för att inte föreslå någon allmän för-

stärkning av sekretessen i dessa fall. Däremot föreslås en särskild

sekretessregel avseende ärenden i domstol som gäller bevisupptagning åt

skiljemän.

Som tidigare nämnts kan en part yrka på förhör med vittne eller

sakkunnig vid domstol. En part kan också ansöka om att domstolen håller

förhör under sanningsförsäkran. En part kan också få till stånd ett

editionsföreläggande. Under vissa i 15 § skiljemannalagen närmare

angivna förutsättningar biträder domstolen genom att hålla förhöret eller

meddela föreläggandet. Motsvarande regler gäller enligt 12 § LUSK då

skiljeförfarandet äger rum utomlands.

Allmän domstols handläggning av ärenden om bevisupptagning skiljer

sig från andra former av biträde som domstolen ger åt skiljeförfaranden.

Det utmärkande är att uppgifter hänförliga till den materiella tvisten tas

upp inför rätten i en helt annan utsträckning än vid t.ex. utseende av en

skiljeman. Själva syftet med bevisupptagningen är ju att ge skiljemännen

tillgång till bevisfakta i den tvist som de skall slita. Domstolens befatt-

ning med dessa bevisfakta är dock närmast av formell natur. De skall inte

utgöra underlag för något rättens beslut. Det som annars bär upp intresset

av insyn i domstolarnas verksamhet saknas således i stor utsträckning.

Det finns därför ett större utrymme för att föreskriva sekretess för upp-

gifterna än vad som normalt gäller uppgift i domstol.

Vad gäller editionsföreläggande bör skiljemännen kunna påverka ut-

lämnandet av själva handlingen, t.ex. på det sättet att handlingen lämnas

ut direkt till skiljemännen. Härigenom kommer mängden uppgifter som

blir offentliga i domstolsförfarandet att kraftigt kunna begränsas. Mot

denna bakgrund har utredningen inte funnit det motiverat att föreslå en

starkare sekretess i ärenden som gäller editionsförelägganden. Rege-

ringen saknar anledning att göra någon annan bedömning.

När det gäller förhör är däremot situationen en annan. Förhören sker

vid domstolssammanträden som i princip är offentliga. Rätten är skyldig

att dokumentera förhören, vilket vanligtvis sker genom inspelning på

band. Ofta är det svårt att förutse vilka uppgifter som kommer att lämnas.

Det kan inte uteslutas att offentligheten avhåller parter och skiljemän från

att ställa vissa frågor till förhörspersonerna.

Som utredningen framhållit är visserligen antalet ärenden i domstol

som gäller förhör i skiljeförfaranden ganska litet. Det innebär att

mängden känsliga uppgifter som kommer fram i domstolen är begränsad,

vilket talar mot att föreskriva en strängare sekretess. Å andra sidan kan

en strängare sekretess förbättra rättssäkerheten i form av materiellt

riktiga avgöranden i skiljeförfaranden genom att skiljemännen får ett

säkrare underlag att döma på. En strängare sekretess innebär också att

skiljeförfarandets attraktionskraft ökar. Mot denna bakgrund och då det,

som ovan nämnts, i förevarande fall inte finns samma behov av insyn

från allmänhetens sida anser regeringen att det är motiverat att införa en

sekretessföreskrift för uppgifter vid domstolsförhör i anslutning till

skiljeförfaranden. Denna slutsats vinner också stöd av samtliga remiss-

instanser.

En föreskrift om sekretess i nu aktuellt avseende bör ta sikte enbart på

uppgift om affärs- eller driftsförhållanden. Sekretessen bör också

begränsas till att avse sådana uppgifter vars röjande kan leda till skada

för den enskilde. Med hänsyn till domstolens begränsade befattning med

sakfrågorna i tvisten bör en förutsättning för sekretess vara att en part

begär det. Har en part begärt sekretess bör emellertid ett omvänt

skaderekvisit gälla.

Regeringen föreslår att en reglering med angivet innehåll tas in i

sekretesslagen (1980:100). Regeringen återkommer i författningskom-

mentaren till hur den föreslagna sekretessregeln förhåller sig till

bestämmelser om sekretess i övrigt.

Den bevisupptagning som sker vid domstol syftar till att ge

skiljemännen ett bättre beslutsunderlag. I många fall då det blir fråga om

förhör under ed eller sanningsförsäkran är förhörspersonens till-

förlitlighet eller trovärdighet ifrågasatt. För att riktigt kunna bedöma

dessa frågor är det viktigt att inte bara lyssna på ljudupptagningar från

förhören utan också att iaktta och kanske ställa frågor till förhörs-

personerna. Skiljemännen bör därför kallas till bevisupptagningen och

beredas tillfälle att ställa frågor till förhörspersonerna.

Domstolen skall bevaka att ett förhör följer rättegångsbalkens regler

om bl.a. en förhörspersons rätt att vägra uttala sig. Vidare skall

domstolen se till att de tidigare omnämnda skyddsreglerna för tredje

mans intresse iakttas vid förhöret. Däremot blir det knappast aktuellt för

rätten att sköta förhöret; detta blir en uppgift för parterna och, vid behov,

skiljemännen.

Regeringen föreslår alltså, utöver förslaget om förstärkt sekretess, att

en part, efter tillstånd av skiljemännen, skall kunna ansöka om

bevisupptagning eller editionsföreläggande vid domstol. Regeringen

föreslår vidare att skiljemännen skall kallas till förhöret och beredas

möjlighet att ställa frågor till den som hörs.

8.7 Materiell processledning

Regeringens bedömning: Någon regel om hur långt skiljemännens

materiella processledning får sträcka sig bör inte införas i lagen.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Utredningens bedömning lämnas utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns i skiljemannalagen inte

några direkta anvisningar till skiljemännen om hur de bör leda

förfarandet. Utgångspunkten är, som alltid, att skiljemännen skall iaktta

vad parterna har bestämt. Handläggningen skall vidare vara opartisk,

ändamålsenlig och snabb. Dessa hållpunkter ger emellertid inte några

mera precisa svar. Frågan blir då om det i den nya lagen närmare bör

preciseras hur långt skiljemännens materiella processledning bör sträcka

sig.

En viktig fråga är hur bundna skiljemännen är till de omständigheter

som parterna åberopar (se härom avsnitt 10.3.2). Menar parterna att

skiljemännen inte får grunda avgörandet på annat än sådana omständig-

heter som parterna åberopat till stöd för sin talan bör skiljemännens

processledning anpassas därefter. De bör då på samma sätt som en

domare i allmän domstol agera för att parterna skall precisera sina

yrkanden och vilka omständigheter som de åberopar till stöd för sin talan.

Vidare bör skiljemännen inrikta sig på att få fram vilken bevisning som

parterna åberopar och vad de vill styrka. I övrigt bör de inskränka sig till

att ställa frågor beträffande sådana punkter där parterna är otydliga eller

ofullständiga. Anser skiljemännen att en rättsregel som inte har åberopats

av parterna kan vara aktuell bör de fästa parternas uppmärksamhet på

regeln. När det gäller bevisningen bör skiljemännen vara oförhindrade att

säga till en part att han måste räkna med att förebringa bevisning för ett

påstående för att detta skall godtas av skiljemännen. Graden av aktivitet

från skiljemännens sida bör variera med hänsyn till bl.a. parterna och

sakens beskaffenhet.

Inte minst det förhållandet att tvisten är internationell kan påverka

sättet att leda processen. I en sådan tvist kan parterna t.ex. ha avgränsat

skiljemännens uppdrag på annat sätt än som följer av en analogi från

rättegångsbalkens regler. Skiljemännen kan t.ex. vara tvungna att hålla

sig inte bara till de rättsfakta som parterna har åberopat utan också vara

bundna till de bevisfakta och de rättsregler som parterna angett. Det är

givet att skiljemännen i det senare fallet inte bör uppmana parterna att

uttala sig om en rättsregel som skiljemännen anser tillämplig men som

parterna inte har åberopat.

 Det förekommer förfaranden där skiljemännen efter vad parterna har

förutsatt mera fritt avgör tvisten efter skälighet. I dessa fall har

skiljemännen en betydligt friare ställning och kan i större utsträckning

agera obundna av parternas åberopanden av omständigheter och

rättsregler. Detta bör återspeglas i deras ledning av förfarandet, som

därigenom blir friare. Det bör i dessa tvister stå öppet för skiljemännen

att begära parternas synpunkter på omständigheter och regler som

parterna inte har åberopat till stöd för sin talan.

Man kan även tillmäta parternas val av skiljemän viss betydelse för

processledningen. Har parterna i en tvist mellan svenska parter där

rättsfrågor dominerar utsett jurister till skiljemän, kan man utgå från att

dessas processledning inte bör vara längre gående än den som hade

tillkommit en domare om tvisten handlagts vid allmän domstol. Har

parterna å andra sidan utsett specialister till skiljemän i en rent teknisk

tvist, kan detta tas till intäkt för att de inte ansett det självklart att

skiljeförfarandet skall handläggas strikt efter de principer som styr en

rättegång vid allmän domstol.

Förfarandet inför skiljemän kan sålunda som antytts formaliseras på

olika sätt. Det är parternas uttryckliga eller underförstådda mening som

bör bli avgörande. Viss ledning kan hämtas från tvistens karaktär och

parternas val av skiljemän. Det framstår dock som en viktig

processledningsfråga att skiljemännen gör klart för sig och parterna bl.a.

hur aktivt skiljemännen skall leda förfarandet.

Det finns emellertid tvister där bara ena parten uppträder. Man kan i

dessa förfaranden därför inte inleda med att inhämta parternas

synpunkter på processledningen. Dessa tvister intar en särställning också

av en annan orsak. De avgörs nämligen inte som motsvarande tvister vid

domstol genom en tredskodom som meddelas efter en summarisk

prövning av ena partens talan. Skiljemännen skall även i detta fall

meddela en skiljedom efter att ha prövat tvisten i sak.

När bara ena parten uppträder i tvisten är det inte möjligt för

skiljemännen att välja en viss nivå på processledningen och sedan agera

därefter i båda parters intresse. Om skiljemännen driver processledningen

för långt kan de därmed liksom för övrigt i andra situationer ge

anvisningar till ena parten om vad som krävs för att han skall vinna

målet. Därigenom kan deras opartiskhet ifrågasättas. Å andra sidan bör

det förhållande att ena parten underlåter att delta aktivt i förfarandet inte

medföra att skiljemännen i mindre mån begär preciseringar från käranden

än vad som vore fallet i en vanlig tvåpartsprocess. En lämplig

utgångspunkt bör vara att skiljemännen skall verka för att kärandeparten

preciserar sina yrkanden och grunder samt anger den bevisning som han

åberopar. Skiljemännen bör kunna ställa frågor beträffande otydliga eller

ofullständiga punkter i kärandens talan. De bör också kunna påpeka för

käranden att han måste leda ett visst påstående i bevis.

Skiljemännens materiella processledning måste sålunda bli beroende

av flera faktorer. Det är därför inte möjligt att genom en regel i den nya

lagen om skiljeförfarande på ett meningsfullt sätt närmare precisera hur

långt deras processledning bör sträcka sig. Regeringen lämnar därför

inget förslag till en sådan regel.

9 Avgörandet

9.1 Rättsliga premisser för tvistens avgörande

Regeringens bedömning: Någon regel om på vilka rättsliga premisser

som skiljemännen skall avgöra tvisten bör inte tas in i lagen.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot

utredningens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Skiljemannalagen innehåller

inga bestämmelser om vilka materiella regler som skiljemännen skall

tillämpa när de avgör tvisten. Den allmänna uppfattningen bland

praktiker torde idag vara att skiljemän skall döma enligt gällande lag, om

parterna inte kommit överens om något annat. Parterna kan således

bestämma att skiljemännen skall avgöra tvisten med tillämpning av ett

visst lands lag eller mera fritt efter billighet, även om den senare typen av

överenskommelse torde vara sällsynt.

Modellagen har i artikel 28 reglerat frågan om vilka materiella regler

som skiljemännen skall tillämpa för att avgöra tvisten enligt följande. I

första hand skall skiljemännen tillämpa de regler som parterna kommit

överens om. Parterna kan bestämma att olika lagar skall tillämpas på

olika delar av avtalet. Skiljemännen kan också ges behörighet att avgöra

tvisten efter billighet om parterna uttryckligen har bestämt så. Om

parterna inte har avtalat något skall skiljemännen använda den lag som

utpekas av de lagvalsregler som skiljemännen anser tillämpliga.

Skiljemännen skall slutligen alltid avgöra tvisten i överensstämmelse

med avtalets villkor och med beaktande av handelsbruk.

Den finska lagen anger att skiljemännen skall grunda sin dom på lag.

Parterna har dock rätt att bestämma att en viss stats lag skall användas

eller att skiljemännen skall avgöra tvisten efter vad de anser skäligt.

Flera andra moderna europeiska lagar har liknande regleringar medan

t.ex. den belgiska lagen saknar bestämmelser på området.

Utredningen har pekat på de problem som kan uppstå när man skall ta

ställning till verkningarna av bestämmelser som utpekar materiella regler

efter vilka skiljemännen skall avgöra tvisten. Förutom svåra gräns-

dragningsproblem påtalar utredningen att en möjlighet till klandertalan

bör följa på en sådan reglering. Utredningen menar vidare att parterna

genom sitt val av skiljemän kan bestämma med vilken grad av juridisk

korrekthet de vill ha sin sak prövad.

I Sverige torde råda enighet om att skiljemännen i första hand skall

grunda sin dom på gällande rätt om parterna inte kan anses ha bestämt

något annat. Detta talar för att en regel av nu aktuellt slag kan undvaras.

Vidare bör på en bestämmelse om vilka materiella regler som

skiljemännen skall tillämpa följa en möjlighet för parterna att klandra

domen om de anser att skiljemännen tillämpat fel regelsystem. Som

regeringen inledningsvis framhållit är det emellertid önskvärt att man

inskränker möjligheterna till klander till förmån för en skiljedoms

slutlighet. Mot denna bakgrund menar regeringen att övervägande skäl

talar för att det inte bör införas någon bestämmelse om på vilka rättsliga

premisser skiljemännen skall avgöra tvisten. Detta hindrar dock inte att

parterna kan träffa avtal om att tvisten skall prövas enligt ett visst lands

lag eller att skiljemännen skall avgöra tvisten efter skälighet. Framgår det

att skiljemännen, i strid med en sådan överenskommelse, har tillämpat ett

annat lands lag, kan skiljedomen efter talan vid domstol komma att hävas

på den grund att skiljemännen överskridit sitt uppdrag. Däremot bör

domstolen vid en klandertalan givetvis inte pröva om skiljemännen

felaktigt tillämpat den lag som parterna enats om. Det kan ju ändå inte

föranleda att skiljedomen hävs.

9.2 Begreppen skiljedom och beslut

Regeringens förslag: Begreppen skiljedom och beslut definieras i den

nya lagen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Den närmare innebörden av

begreppet skiljedom, till skillnad från andra beslut som skiljemännen

fattar, är inte angiven i skiljemannalagen. Enligt utredningen föreligger

det bland praktiker olika uppfattningar t.ex. om skiljemännen som en

preliminär fråga kan pröva sin egen behörighet i en skiljedom. Utred-

ningen anser därför att det i lagen närmare bör anges vad som avses med

en skiljedom. Regeringen delar den uppfattningen.

Modellagen har till viss del reglerat frågan bl.a. i artikel 32, men den

saknar en övergripande bestämmelse. Den finska lagen saknar också en

bestämmelse som uttryckligen reder ut begreppen.

För rättegångsbalkens del definieras begreppen dom och beslut i

17 kap. 1 § på följande sätt. Avgörandet av saken sker genom dom. Häri

inbegrips avgörande av såväl hela saken som delar av saken genom

deldom eller mellandom samt stadfästelse av förlikning. Alla andra

avgöranden träffas genom beslut. Skiljer rätten sig från saken på annat

sätt än genom dom sker det genom ett slutligt beslut.

Eftersom det inte finns någon internationellt vedertagen begrepps-

bildning kunde det ligga nära till hands att knyta an till rättegångsbalkens

reglering. En mycket viktig aspekt av skiljeförfarandet är emellertid att

skiljedomar i stor utsträckning kan verkställas utomlands. Detta för-

hållande grundar sig på New Yorkkonventionen om erkännande och

verkställighet av utländska skiljedomar. Konventionen behandlar bara

skiljedomar. Den innehåller emellertid inte någon närmare definition av

begreppet skiljedom. Om man i Sverige ger uttrycket skiljedom en snäv

avgränsning, efter förebild från rättegångsbalkens domsbegrepp, kan det

leda till att avgöranden meddelade i Sverige enligt vår lagstiftning

kommer att kunna verkställas i mindre mån än avgöranden enligt andra

länders lagstiftning. Det kan därför finnas anledning att ge skiljedom en

mera vidsträckt innebörd. Detta medför å andra sidan att vissa såsom

skiljedom betecknade avgöranden kanske inte blir att betrakta som

skiljedomar enligt New Yorkkonventionen.

Ett avgörande av tvistefrågan bör givetvis betecknas som skiljedom.

Detta bör gälla oavsett om hela eller delar av tvistefrågan avgörs. Vidare

bör även andra avgöranden som avslutar förfarandet motsvarigheter till

avskrivning och avvisning vid domstol betecknas skiljedom. Andra

avgöranden bör betecknas beslut. Dessa avgöranden vinner inte rättskraft

och kan när som helst ändras av skiljemännen, om inte annat följer av

den nya lagen. Enligt vad som har föreslagits tidigare (avsnitt 6.2.3)

gäller undantaget beslut varigenom en skiljeman skilts från sitt uppdrag

på grund av jäv. Ett sådant beslut kan inte ändras av skiljemännen.

Av den skisserade regleringen följer att i den mån parterna inte särskilt

hänskjutit frågan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet till

avgörande av skiljemännen får skiljemännens avgörande av sin egen

behörighet formen av ett beslut, om de finner sig behöriga. Om

skiljemännen i stället inte anser sig behöriga avslutas förfarandet genom

skiljedom. Med den föreslagna regleringen vinner det senare avgörandet

rättskraft om det inte angrips genom talan vid domstol. Det förstnämnda

beslutet får som tidigare nämnts (se avsnitt 5.9) inte sådan verkan.

9.3 Frist för meddelande av skiljedom

Regeringens bedömning: Någon särskild tidsfrist för meddelande av

skiljedom bör inte föreskrivas i lagen.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar utredningens

bedömning. Några remissinstanser anser dock att en tidsfrist, om än

något längre än enligt gällande rätt, är att föredra. En remissinstans anser

att det bör övervägas att ge domstol möjlighet att förlänga en mellan

parterna avtalad frist.

Skälen för regeringens förslag: Parterna kan enligt 18 § skilje-

mannalagen bestämma viss tid, inom vilken en skiljedom skall meddelas.

Har parterna inte avtalat viss tid skall en skiljedom med vissa undantag

meddelas inom sex månader från påkallelsen. Följden av att en dom inte

meddelas inom angiven tid blir i båda fallen att skiljeavtalet förfaller, om

tiden inte förlängs genom en överenskommelse mellan parterna eller, i

det senare fallet, genom ett beslut av tingsrätt. Den nu beskrivna

regleringen gäller dock inte om parterna eller en av dem har hemvist

utom riket.

Varken modellagen eller den finska lagen innehåller någon mot-

svarande bestämmelse. Regleringen i andra länder visar flera olika

lösningar. Enligt den belgiska lagen kan parterna bestämma viss tid inom

vilken en skiljedom skall meddelas. Har de inte bestämt någon sådan tid

kan endera av dem begära att domstol sätter ut en frist, dock först sedan

sex månader förflutit från att skiljemännen blev utsedda. I Frankrike

gäller en frist om sex månader. Denna frist kan förlängas av domstol.

Även om parterna bestämt en viss frist kan domstol förlänga denna. Den

nederländska lagen anger att skiljemännen får bestämma inom vilken tid

en skiljedom skall meddelas. En betydligt kärvare inställning har den

spanska lagen, som anger att en skiljedom i princip skall meddelas inom

sex månader från att skiljemännen blev utsedda. Denna frist kan

förlängas endast genom överenskommelse mellan parterna.

Det kan ifrågasättas om en i lag bestämd frist verkligen har så stor

betydelse som den i vissa fall tillmäts. Praxis när det gäller att förlänga

fristen torde nämligen vara generös. Vidare framstår det som en trubbig

reglering att ha samma frist oberoende av tvistens omfattning och

karaktär. Det är ganska givet att en realistisk frist måste bestämmas med

utgångspunkt i den aktuella tvisten. Fristen kunde visserligen, vilket

också framförts under remissomgången, ha betydelse för att motverka

långsamhet från parter och skiljemän samt obstruktion från framför allt

partsutsedda skiljemän. Denna betydelse borde emellertid i så fall vara

minst lika stor i internationella tvister. Dessa tvister är sedan ganska

många år undantagna från fristregeln i skiljemannalagen. Detta har

emellertid veterligen inte lett till några problem i form av utdragna

förfaranden, trots att de internationella tvisterna torde vara mera svår-

bemästrade än de inhemska. Det finns enligt regeringens mening inte

anledning att tro att något annat skulle inträffa, om den lagstipulerade

fristen avskaffades även för inhemska skiljeförfaranden. För övrigt står

det parterna fritt att komma överens om en tidsfrist, om de anser att en

sådan skulle vara till nytta. Oberoende av en tidsfrist har skiljemännen i

de stupstocksförelägganden som har omtalats i avsnittet om förfarandet

(avsnitt 8.3) instrument som kan användas mot en trilskande eller

försumlig part.

Förekomsten av tidsfristen kan rent av ha vissa direkt negativa

verkningar. En frist sätter ett extra vapen i händerna på en svarandepart

som genom att dra ut på förfarandet tills slutdagen är nära kan hota att

omintetgöra skiljeförfarandet. Vidare blir en obligatorisk frist en

komplikationsfaktor i lagregleringen. Regeringen har t.ex. i det före-

gående föreslagit liberala möjligheter att efter en begäran om skiljedom

få till stånd prövning av nya yrkanden inom ramen för ett och samma

förfarande. En ordning där man beräknar skilda frister för olika yrkanden

synes mindre lämplig.

Om fristen tas bort utan att någon annan regel införs, t.ex. möjlighet

för domstol att sätta en frist, kommer en parts bundenhet vid skiljeavtalet

inte att upphöra även om förfarandet drar ut på tiden. Däremot har en part

enligt förslaget möjlighet att få en skiljeman utbytt om denne försenar

förfarandet. Vidare kan ena parten begära skiljedom beträffande tvisten

även om motparten återkallar sin talan (se vidare avsnitt 9.5). Genom att

använda sig av den föreslagna regleringen kommer således varje part att

kunna framtvinga en skiljedom.

Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att den nya lagen om

skiljeförfarande inte bör innehålla någon dispositiv regel om tidsfrist för

skiljedoms meddelande. Lagen kommer därmed att överensstämma med

modellagen och den finska lagen på denna punkt.

Frågan är då om det i stället för den lagstadgade fristen bör införas en

möjlighet för en part att vända sig till domstol för att domstolen skall

sätta ut en frist för meddelande av dom. En sådan ordning skulle

emellertid kunna medföra att förfarandet drog ut på tiden. Domstolen

skulle nämligen inte kunna fatta ett beslut utan en noggrann prövning av

tvisten, sådan den såg ut vid den tidpunkt då domstolen prövar frågan om

fristen. Mot denna bakgrund framstår det som mindre lyckat att ge en

part rätt att vända sig till domstol i ett sådant ärende. Parterna får i stället

genom möjligheten att få skiljeman utbytt och sin rätt att kräva dom i

tvisten anses vara tillräckligt tillgodosedda.

Det kan dock finnas skäl att överväga behovet av en fristregel för vissa

typer av avtal. Det finns t.ex. i 12 kap. 66 § jordabalken en regel som

säger att parterna i ett hyresförhållande i vissa fall får avtala kortare frist

för meddelande av skiljedom än sex månader men inte längre tid. Denna

typ av särregler bör införas bland de materiella reglerna på området.

Detta kräver emellertid särskilda överväganden som inte skall göras vid

genomgången av de generella regler som bör införas i den nya lagen om

skiljeförfarande. Regeringen återkommer till dessa frågor i avsnitt 17.

Det bör som nämnts även i fortsättningen stå parterna fritt att i

skiljeavtalet eller genom annan överenskommelse bestämma viss tid för

en skiljedoms meddelande. Det kan ifrågasättas om det i lagen behövs en

regel som, liksom den franska lagen, ger domstol möjlighet att förlänga

en av parterna bestämd frist. Grunden för skiljeförfarandet är emellertid

parternas avtal. Vad parterna avtalat om förfarandet bör inte utan starkt

vägande skäl sättas åt sidan. Visserligen kan man hävda att om ena

parten avsiktligt fördröjt förfarandet borde andra parten ges rätt att vända

sig till domstol och begära förlängning av den avtalade fristen för

meddelande av skiljedom. Å andra sidan kan det hävdas att part genom

att träffa avtal om en viss frist har avsagt sig denna möjlighet.

Sammantaget anser regeringen att det inte finns tillräckliga skäl att

genom en lagregel sätta partsautonomin ur spel på denna punkt.

9.4 Omröstningsregler

Regeringens förslag: Omröstningsreglerna utformas så att tvisten alltid

avgörs. Om majoritet för en mening inte kan uppnås skall ordföranden ha

utslagsröst. Om en skiljeman underlåter att delta i överläggningen skall

övriga skiljemän kunna avgöra frågan.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Samtliga skiljemän skall enligt 16 §

skiljemannalagen delta i avgörandet av en tvist. Vid omröstning skall

enligt samma stadgande den mening gälla som majoriteten av skiljemän

företräder. Uppnås inte majoritet för någon mening förfaller skiljeavtalet

beträffande den fråga som skiljemännen prövat, om inte parterna har

bestämt något annat.

Modellagen kräver enligt artikel 29 majoritet för alla typer av beslut.

Parterna kan dock komma överens om något annat. En ordförande kan

ensam fatta beslut om förfarandet om han givits sådan behörighet av

parterna eller av alla skiljemän. Modellagen innehåller inte någon regel

som säger att alla skiljemän skall ha deltagit i skiljemännens överlägg-

ning, men det är underförstått att alla skiljemän skall ha haft möjlighet att

delta vid överläggningen.

Den belgiska lagen föreskriver att skiljedom skall meddelas efter

överläggning som alla skiljemän skall delta i. Omröstningsreglerna

överensstämmer i denna lag liksom i den finska lagen i stort med dem

som gäller enligt rättegångsbalken (se nedan). Enligt fransk och

nederländsk lag skall skiljedom ges i enlighet med majoritetens mening

medan den spanska liksom den schweiziska lagen tillerkänner

ordföranden utslagsröst.

Enligt rättegångsbalkens omröstningsregler gäller följande. Enligt

16 kap. 3 § skall den mening gälla som omfattas av mer än hälften av

rösterna. Om någon mening erhållit hälften av rösterna och ordförandens

röst är bland dem skall den meningen gälla. Finns fler än två meningar

och skall ingen av dem gälla enligt vad som tidigare sagts skall man se på

vad målet rör (4 §). Är det fråga om pengar eller annat, som utgör viss

myckenhet, skall rösterna för den större myckenheten sammanläggas

med rösterna för den närmast mindre och, om det erfordras, samman-

läggningen fortsätta efter samma grund, till dess någon mening skall

gälla. Rör målet något annat skall den mening gälla som fått flest röster

eller, om flera meningar fått lika många röster, den mening som biträtts

av den främste bland dem som röstat för någon av dessa meningar.

Det kan hävdas att det inte på samma sätt som i tvistemål vid domstol

är nödvändigt att skiljemännen skall komma fram till ett avgörande. Å

andra sidan bygger skiljemannauppdraget på tanken att skiljemännen

skall avgöra en tvist som parterna inte kan lösa själva, kanske därför att

den är mycket komplicerad. Utgångspunkten bör därför vara att parterna

haft för avsikt att skiljemännen alltid skall komma fram till ett

avgörande. Det bör dock stå parterna fritt att bestämma annorlunda.

De dispositiva omröstningsreglerna bör således utformas så att tvisten

blir avgjord, om parterna inte har bestämt något annat. Den självklara

utgångspunkten är att en majoritet av skiljemännen bestämmer utgången.

När en majoritet inte kan uppnås finns i princip två vägar att välja. Man

kan, som i den schweiziska lagen, låta ordförandens röst vara utslags-

givande oavsett vad tvisten rör. Den andra lösningen överensstämmer i

huvudsak med rättegångsbalkens reglering, dvs. om det rör sig om viss

myckenhet sammanläggs rösterna för en större myckenhet med rösterna

för närmast mindre myckenhet, tills en majoritet uppnås.

De båda nu diskuterade reglerna ger olika resultat i vissa fall. Det kan i

och för sig göras gällande att det leder till ett mer tillfredsställande

resultat om sammanjämkning sker när skiljemännen är oense endast om

t.ex. ett visst belopp. Man kan även hävda att ordförandens ställning i

vissa fall blir alltför stark om han alltid skall ha utslagsröst. Å andra

sidan är sammanjämkning ett tämligen okänt begrepp på det inter-

nationella planet. För svensk del bör därför lämpligen väljas en modell

som ger ordföranden utslagsröst. Remissutfallet ger också stöd för denna

lösning.

Regeringen föreslår att om parterna inte har bestämt något annat skall

den mening gälla som majoriteten av skiljemännen enas om. Om

majoritet inte uppnås föreslår regeringen att ordföranden skall ha

utslagsröst.

Enligt utredningens uppfattning bör lagen om skiljeförfarande inte

innehålla regler om hur olika omröstningsteman skall ställas upp. Denna

ståndpunkt har mött kritik från en remissinstans som framhållit att det i

lagen bör anges vad som skall gälla i denna fråga. Regeringen anser dock

att det saknas tillräckliga skäl för en sådan reglering. Enligt regeringens

mening kan frågan helt överlämnas till skiljemännen att bedöma. Kan

skiljemännen inte enas får de rösta i frågan.

Slutligen skall frågan om en skiljemans deltagande i överläggning till

skiljedom beröras. I nuvarande lag anges att samtliga skiljemän skall

delta i avgörandet av en tvist. Detta innebär att en skiljeman kan för-

hindra en dom genom att inte inställa sig till eller delta i överläggningen.

Frågan är av särskilt intresse då det har framhållits att det särskilt i

internationella tvister förekommer att en skiljeman saboterar eller för-

halar förfarandet genom att inte delta vid förhandling eller överläggning

eller genom att på annat sätt förhindra eller fördröja meddelande av en

dom. Enligt regeringens mening måste det anses väsentligt att en

skiljenämnd kan fatta beslut, om en skiljeman uteblir utan giltigt skäl.

Som tidigare nämnts är det enligt modellagen tillräckligt att samtliga

skiljemän ges möjlighet att delta vid överläggningen. Har samtliga

skiljemän beretts tillfälle att delta, men uteblir likväl någon skiljeman

utan giltig orsak, kan de övriga skiljemännen besluta dom. Om man för

svensk del valde en sådan regel, som då bör komma till klart uttryck i

lagen, skulle, med ett undantag som dock endast torde vara av teoretiskt

intresse, med de föreslagna omröstningsreglerna resultatet bli att två

skiljemän av tre kan meddela dom oavsett om de är eniga eller inte. Det

finns vid denna omröstning inte skäl att på något sätt beakta den

uteblivne skiljemannens röst. För det fall att en part angriper en sådan

skiljedom vid domstol och domstolen finner att parten har fog för ett

påstående att samtliga skiljemän inte har beretts tillfälle att delta i

avgörandet, bör domstolen kunna nöja sig med att bereda skiljemännen

tid att hålla en ny överläggning, som undanröjer grunden för upphävande

av skiljedomen (se vidare avsnitt 10.5). Deltar den tidigare uteblivne

skiljemannen inte heller vid en sådan överläggning utan att ha giltigt

hinder torde saken därmed vara överspelad.

Lösningen för svensk del bör alltså bli den som ovan redovisats. Även

om problemet kanske främst förekommer i internationella tvister finns

det inte skäl att begränsa lösningen till denna typ av tvister. Regeringen

föreslår därför att det i lagen tas in en bestämmelse om att skiljemans

underlåtenhet att delta i avgörandet av en fråga inte utgör hinder mot att

frågan prövas. Genom den valda regleringen tillses att samtliga skiljemän

får möjlighet att delta i tvistens avgörande samtidigt som en skiljeman

inte ges någon mera vidsträckt möjlighet att utnyttja sin rätt att delta vid

överläggningen till att förhala tvistens avgörande. Den valda modellen

ger inte något utrymme för missbruk på så sätt att t.ex. en ensam

skiljeman kan meddela dom under åberopande av att de andra båda

skiljemännen uteblivit från överläggningen. Det kan nämligen förutses

att de två skiljemän som i exemplet inte deltagit i överläggningen inte

heller kommer att underteckna skiljedomen. En sådan skiljedom kommer

därmed inte att uppfylla formkravet på en skiljedom, se vidare avsnitt

9.8.

9.5 Rätten till dom vid återkallelse

Regeringens förslag: Återkallar ena parten ett yrkande skall motparten

kunna begära att skiljemännen prövar yrkandet.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Olika meningar av mer eller mindre långtgående

natur framförs dock i denna fråga. En remissinstans föreslår att regeln

utformas efter mönster av 13 kap. 5 § första stycket rättegångsbalken.

Skälen för regeringens förslag: Om den part som påkallar ett

skiljeförfarande återkallar sin talan har motparten inte rätt till dom enligt

någon uttrycklig bestämmelse i skiljemannalagen. Enligt modellagen kan

däremot motparten framtvinga en skiljedom under förutsättning att han

har ett befogat intresse av att få tvisten prövad. Även den finska skilje-

mannalagen har en motsvarande bestämmelse. Enligt rättegångsbalken

har svaranden i ett dispositivt tvistemål alltid rätt till dom om käranden

återkallar sin talan. Detta förutsätter dock att svaranden har ingått i

svaromål (13 kap. 5 § första stycket).

Frågan är nu hur den angivna situationen bör regleras i en ny lag om

skiljeförfarande.

Regeringen kan konstatera att motiven till ifrågavarande reglering i

rättegångsbalken främst består i att en part inte skall kunna återkomma

med samma talan gång på gång. Motsvarande synsätt bör gälla även i

skiljeförfaranden. Därutöver får regeringens förslag om att en part skall

kunna framställa nya yrkanden (se avsnitt 8.3) betydelse i samman-

hanget. Det synsätt som ligger bakom denna reglering talar för att en part

också bör ha rätt att kräva dom beträffande ett yrkande som motparten

återkallar. Då det enligt förslaget ankommer på skiljemännen att bedöma

lämpligheten av att nya yrkanden förs in i skiljeförfarandet bör det inte

därutöver krävas att den part som begär skiljedom över ett återkallat

yrkande har ingått i svaromål. Av samma skäl bör inte rätten till dom

göras beroende av en prövning huruvida en part har ett befogat intresse

av att få tvisten prövad, sedan ett yrkande väl tagits upp till prövning i

skiljeförfarandet.

Såvitt avser den under remissomgången framförda tanken om en parts

möjlighet att vid återkallelse kunna välja mellan skiljedom, tredskodom

eller fortsatt handläggning konstaterar regeringen att konsekvenserna av

en sådan ordning är svåra att överblicka. Särskilt när det gäller inter-

nationella förfaranden framstår en reglering i enlighet med det sagda som

ytterst tveksam. Så skulle t.ex. verställighetsfrågorna få en helt ny

dimension om det vore möjligt för skiljemännen att meddela tredskodom.

Man kan också fråga sig i vad mån det finns något behov av en sådan

regel. Någon motsvarighet härtill återfinns, såvitt regeringen känner till,

inte heller i några andra länders lagstiftningar. Mot bakgrund av det

anförda anser regeringen att det saknas skäl att nu penetrera frågan

vidare.

Regeringen föreslår således att om en part återkallar ett yrkande skall

motparten ha en oavvislig rätt att få yrkandet prövat av skiljemännen.

9.6 Deldom och mellandom

Regeringens förslag: Skiljemännen skall kunna meddela särskild

skiljedom. Huvudfordran och fordran som åberopas till kvittning skall

dock avgöras i samma skiljedom.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 19 § skiljemannalagen får

deldom ges om det kan ske utan förfång för part. Vidare kan skilje-

männen meddela särskild dom på medgivande.

Modellagen har inte något särskilt stadgande om deldom och mellan-

dom. Det framgår dock av artikel 32(1), där det talas om final award ,

att det är förutsatt att skiljemännen skall kunna avgöra delar av tvisten i

en skiljedom. En motsvarande bestämmelse finns i den tyska lagen. I den

nederländska och den schweiziska lagen ges skiljemännen uttryckligen

möjlighet att meddela dom beträffande delar av tvisten. Parterna kan

enligt den sistnämnda lagen inskränka denna möjlighet.

Den finska lagen ger skiljemännen möjlighet att meddela deldom i

huvudsak på samma sätt som skiljemannalagen. Det anges dock att över

en fordran och ett mot den framställt kvittningsyrkande skall dömas i ett

sammanhang. Vidare regleras i den finska lagen möjligheten att meddela

mellandom på så sätt att detta förutsätter att parterna är ense om det.

Enligt utredningen har Stockholms Handelskammares Skiljedoms-

institut uppgett att det för närvarande råder en besvärande osäkerhet när

det gäller möjligheterna att vid skiljeförfarande enligt skiljemannalagen

meddela särskild skiljedom, dvs. i första hand deldom och mellandom.

Institutet anser att det framför allt av processekonomiska skäl bör finnas

tämligen vida möjligheter att meddela sådan särskild skiljedom. Det bör

dock enligt institutet övervägas att föreskriva viss begränsning för det

fall att någon av parterna motsätter sig särskild skiljedom.

Utredningen har dragit slutsatsen att det inte finns skäl att föreslå

någon begränsning av möjligheten att meddela deldom jämfört med vad

som gäller enligt skiljemannalagen. Regeringen delar den bedömningen.

Liksom enligt nuvarande lag bör skiljemän således kunna meddela

deldom när en part helt eller delvis medgett ett yrkande. För annan

deldom förutsätts enligt skiljemannalagen att den skall kunna ges utan

förfång för en part. Bakom denna inskränkning ligger samma tankegång

som kommit till uttryck i 17 kap. 4 § rättegångsbalken, nämligen att det

skall dömas i ett sammanhang över en huvudfordran och en fordran som

åberopas till kvittning. En part som får framgång med ett kvittnings-

yrkande kunde annars inte använda sin fordran till avräkning och en

skiljedom i den delen skulle kanske sedan inte kunna verkställas.

Regeringen anser att det i den nya lagen bör anges att i de fall motparten

åberopat en motfordran skall båda fordringarna avgöras i samma

skiljedom. Med en sådan reglering behövs det inte några ytterligare

begränsningar av möjligheten att meddela deldom.

Det finns i dag bestämmelser om mellandom i 17 kap. 5 § rättegångs-

balken. Parterna har enligt detta stadgande inte något uttryckligt

inflytande över frågan om mellandom skall meddelas, även om deras

ståndpunkt givetvis är viktig.

Ett exempel på när det kan vara praktiskt att avgöra en tvist i skilda

domar är när tvisten gäller både om skadeståndsskyldighet föreligger och

i så fall hur skadeståndet skall beräknas. En mellandom har här

huvudsakligen en processekonomisk funktion. Frågan om skadeståndets

storlek som kanske kräver en vidlyftig utredning blir ju aldrig aktuell

om det i mellandomen konstateras att någon skadeståndsskyldighet inte

föreligger. En mellandom av sådant innehåll innebär att tvisten slutligen

löses med åtföljande fördelar för båda parterna. Det finns även andra fall,

som strax skall beröras, då det är lämpligt att mellandom kan meddelas.

De skäl som talar för att domstolen skall kunna meddela mellandom i

en rättegång har bärkraft även beträffande skiljeförfarandet. Enligt

regeringens mening bör det därför i skiljeförfarandet finnas minst lika

stora möjligheter att meddela mellandom som det finns i en rättegång.

Mellandom bör sålunda kunna ges om skyldigheten att prestera något

innan skiljemännen, vid bifallande dom, bestämmer prestationens storlek.

Vidare bör det vara möjligt att ge mellandom t.ex. beträffande en

invändning om att preskription inträtt. Den senare typen av invändning

kan ofta prövas utan vidlyftig utredning, och vid bifall avgörs praktiskt

sett hela målet. Även i de fall då käranden grundar sitt anspråk på

alternativa grunder kan det finnas skäl att pröva en av grunderna i en

mellandom. Vid bifall behöver nämligen övriga grunder inte prövas.

Möjligheten att meddela mellandom bör emellertid även kunna avse

andra frågor angående saken som skiljemännen anser lämpliga att bryta

ut till separat behandling. Det kan t.o.m. tänkas fall då skiljemännen

avgör själva tvisten genom en särskild skiljedom för att sedan besluta om

kostnaderna för sig i den slutliga skiljedomen. Några närmare anvis-

ningar till skiljemännen som begränsar deras möjligheter att meddela

mellandom eller, med skiljemannalagens beteckning, särskild skiljedom,

bör inte infogas i lagen.

Om båda parter vill ha en viss fråga prövad i en särskild skiljedom

eller, omvänt, om de båda motsätter sig en sådan dom, bör skiljemännen

ha att rätta sig efter deras inställning. En enskild part bör däremot inte ha

möjlighet att förhindra skiljemännen att avgöra målet på ett

processekonomiskt riktigt sätt. Skiljemännen bör därför, om man bortser

från kvittningsfallet, ha rätt att meddela en särskild skiljedom mot ena

partens bestridande. De skäl som parten stöder sitt motstånd på får alltså

bedömas av skiljemännen i det enskilda fallet.

Regeringen föreslår således att skiljemännen skall kunna meddela

särskild skiljedom om inte båda parterna motsätter sig det med den

begränsningen att en huvudfordran och en fordran som åberopas till

kvittning alltid skall avgöras i samma skiljedom. För enkelhetens skull

bör båda typerna av nu aktuella domar kunna betecknas särskild

skiljedom.

9.7 Stadfästning av förlikning

Regeringens förslag: Skiljemännen skall på parternas begäran kunna

stadfästa en förlikning i en skiljedom.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen innehåller inga

regler som säger att skiljemännen kan fastställa en förlikning genom

skiljedom. Skiljemännen anses trots detta ändå ha en sådan möjlighet.

Enligt modellagen artikel 30 får skiljemännen på parternas begäran

stadfästa en förlikning genom skiljedom. Den finska, tyska och neder-

ländska lagen innehåller motsvarande reglering. I samtliga fall krävs

enighet mellan parterna. Skiljemännen anses dock under vissa förutsätt-

ningar kunna vägra stadfästelse.

Förliks parterna i en rättegång får domstolen enligt 17 kap 6 § rätte-

gångsbalken stadfästa förlikningen i en dom. Även i detta fall skall

parterna begära stadfästelse. Det anses att rätten har en viss möjlighet att

vägra stadfästelse, t.ex. om förlikningen strider mot lag eller god sed.

En förlikning som parterna träffat är i sig inte verkställbar. Om

skiljemännen ges möjlighet att i en skiljedom stadfästa en förlikning får

detta till följd att förlikningen blir exigibel. Skiljedomen kan således

verkställas både inom och utom Sverige. Fördelarna med en sådan

ordning är uppenbara. Regeringen föreslår därför att det i lagen om

skiljeförfarande införs en bestämmelse om att skiljemän kan stadfästa en

mellan parterna träffad förlikning i en skiljedom. Som en första förut-

sättning för stadfästelse bör det krävas att parterna är eniga om att

förlikningen skall stadfästas. Vidare bör skiljemännen ges möjlighet att

vägra stadfästelse. Detta bör kunna ske t.ex. om skiljedomen skulle strida

mot grunderna för rättsordningen här i riket eller parternas överens-

kommelse syftar till att bedra någon. Utrymmet för att vägra fastställelse

blir som synes inte särskilt stort, men det bör ändå finnas. Den svenska

lagstiftningen kommer genom den nu föreslagna regleringen att stå i

samklang med modellagen och de ovan angivna lagarna.

9.8 Skiljedomens utformning och innehåll

Regeringens förslag: Skiljedomen skall vara skriftlig. Den skall

underteckas av skiljemännen eller en majoritet av dem. I sistnämnda fall

skall orsaken till att samtliga skiljemän inte undertecknat domen anges.

Parterna får bestämma att endast ordföranden skall underteckna

skiljedomen.

Dagen för skiljedomens meddelande och platsen för förfarandet skall

anges i skiljedomen.

Skiljedomen skall genast tillställas parterna.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att det i

lagen bör införas ett krav på att skiljedomen skall motiveras, eventuellt

med möjlighet för parterna att i vissa fall bestämma annorlunda.

En utländsk expert har, för det fall som någon majoritet för en viss

mening inte kan uppnås och ordförandens mening sålunda blir gällande,

ifrågasatt bestämmelsen såvitt gäller undertecknande.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen uppställer följande

krav på en skiljedoms utformning och innehåll. Enligt 17 § skall skilje-

domen avfattas skriftligen och undertecknas av skiljemännen. Skilje-

domen bör innehålla uppgift om ort och dag för meddelandet. Vidare bör

skiljemännen underrätta parterna om när och var skiljedomen finns

tillgänglig. Om skiljedomen inte är avfattad skriftligen och undertecknad

av skiljemännen är den enligt 20 § första stycket 1 p. ogiltig. Undantag

härifrån görs om skiljedomen är undertecknad av flertalet skiljemän och

de på domen har intygat att den skiljeman som inte skrivit under domen

har deltagit i tvistens avgörande.

Modellagens bestämmelser om skiljedomens utformning och innehåll

återfinns i artikel 31. Den överensstämmer i stort med skiljemannalagens

bestämmelse. Till skillnad från den svenska lagen uppställer modellagen

dessutom krav på att skiljemännen skall motivera sitt avgörande. Vidare

skall enligt modellagen i domen anges den plats som bestämts för

förfarandet och den dag domen getts. Enligt en uttrycklig bestämmelse

skall domen anses given på den plats som sålunda anges på domen.

Slutligen stadgas att ett exemplar av domen undertecknad av skilje-

männen på sätt som sagts ovan skall sändas till varje part.

Den finska lagen har samma krav på form som modellagen. Den

föreskriver vidare att domen skall tillställas parterna på ett bevisligt sätt.

Däremot behöver skiljemännen inte motivera sitt avgörande.

De flesta andra moderna europeiska lagarna kräver skriftlig form samt

motivering av domen.

Frågan om en reglering av skiljedomens utformning och innehåll bör

ses i belysning av de allmänna överväganden avseende graden av statlig

inblandning i skiljeförfaranden som regeringen inledningsvis givit

uttryck för. Regeringen har sålunda konstaterat att det saknas anledning

att genom lagstiftning i alltför hög grad reglera parternas mellan-

havanden. Partsautonomin skall ges en centrala ställning. De krav som en

part kan ställa på en skiljedoms utformning och innehåll behöver därför

inte nödvändigtvis resultera i uttryckliga bestämmelser i lagen om

skiljeförfarande.

Vad nu sagts innebär inte att man kan avstå från bestämmelser som

gäller skiljedomens form och innehåll. Tvärtom framstår det som mycket

angeläget att vissa frågor får sin reglering. Dessa bör dock kunna

begränsas så att man i lagen om skiljeförfarande endast anger de mini-

mikrav som från samhällets sida bör ställas för att en skiljedom skall

verkställas. Härutöver bör naturligtvis modellagens och utländska skilje-

mannalagars bestämmelser på området beaktas.

Med utgångspunkt i det nu sagda bör skiljedomen vara dokumenterad i

skrift. Vidare bör skiljemännen ha undertecknat domen. Är domen inte

undertecknad av alla skiljemän bör det liksom för närvarande vara

tillräckligt att flertalet av skiljemännen undertecknat den och samtidigt

angett varför inte alla skiljemän undertecknat skiljedomen. Särskilt i

förfaranden med skiljemän från olika länder kan det ta tid att skicka runt

skiljedomen för att den skall undertecknas av samtliga skiljemän.

Parterna kan ha en befogat intresse av att snabbt få reda på utgången. Det

bör därför lämnas möjlighet för parterna att föreskriva att det är

tillräckligt att domen undertecknas av skiljenämndens ordförande. Något

praktiskt behov av ett undantag från vad nu sagts för det fall skiljedomen

ger uttryck endast för ordförandens mening torde inte föreligga.

Som tidigare nämnts (avsnitt 8.5) bör, på samma sätt som i t.ex.

modellagen, platsen för skiljeförfarandet anges i skiljedomen. Denna

plats har betydelse då det gäller att avgöra om det är fråga om en svensk

skiljedom. Däremot finns det inte någon anledning att i lagen om

skiljeförfarande ta in en motsvarighet till modellagens bestämmelse om

att en skiljedom skall anses meddelad på platsen för förfarandet. En

sådan regel skulle i nationella förfaranden helt sakna betydelse. Slutligen

bör dagen för domens meddelande anges eftersom den bildar

utgångspunkt för vissa frister.

Nästa fråga är huruvida det i lagen bör införas en bestämmelse om att

skiljemännen skall motivera domen. Det finns skäl både för och emot en

sådan ordning. För ett krav på ett motiverat avgörande talar den om-

ständigheten att modellagen och flera utländska lagar om skiljeförfarande

har en sådan bestämmelse. Vidare kan man anta att parterna är

intresserade av det resonemang som ligger till grund för avgörandet. En

motivering kan även få betydelse för tolkningen av domslutet och

rättskraftsfrågorna. Med ett lagstadgat krav på motivering följer emeller-

tid den nackdelen att man i det fallet motiveringen uteblir måste ge part

möjlighet att klandra domen. Som regeringen tidigare framhållit är det

angeläget att till förmån för en skiljedoms slutlighet begränsa möjlig-

heterna till klander. Detta talar mot ett krav på motivering av skilje-

domen. Vidare kan det, även om det vid en första betraktelse verkar

långsökt, med ett motiveringskrav ifrågasättas vilka kvalitativa normer

som bör gälla för motiveringen. De skäl som ovan angetts för nyttan med

en motiverad dom innebär nämligen att kraven på motiveringens kvalitet

inte kan sättas alltför lågt. Det finns också andra argument mot ett krav

på motivering. Särskilda problem skulle uppstå i de skiljeförfaranden

som närmast gäller kvalitetsbedömningar, sk. sniff and look arbitration.

Även kostnadsaspekten måste beaktas. En skriftlig domsmotivering

innebär ökade kostnader som parterna får bära.

Det finns alltså beaktansvärda skäl både för och emot ett lagstadgat

krav på motivering av skiljedom. Ingendera lösningen framstår som

självklar. Frågans betydelse skall dock inte överdrivas. Svenska skilje-

domar är enligt praxis försedda med motivering. Något krav på doms-

motivering behöver inte införas i lagen för att säkerställa att skiljedomen

skall kunna verkställas. Mot bakgrund härav framstår en ordning som

innebär att parterna fritt får bestämma om de vill att skiljedomen skall

vara motiverad som en lämplig avvägning. Remissutfallet ger också stöd

för denna lösning. Regeringen anser därför att något krav på motivering

av domen inte bör införas i lagen om skiljeförfarande.

Det nu sagda utesluter inte att parterna kan bestämma ytterligare krav

på skiljedomens utformning och innehåll utöver vad som stadgas i lagen.

Parterna bör t.ex., förutom att kunna kräva en domsmotivering, utan

vidare kunna uppställa krav på att eventuella skiljaktiga meningar skall

motiveras och bifogas domen.

9.9 Rättelse, tolkning och komplettering

Regeringens förslag: Skiljemännen skall ha möjlighet att rätta, tolka och

komplettera en skiljedom. Rättelse får endast avse uppenbara oriktigheter

till följd av skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Komplettering

får ske i de fall då skiljemännen av förbiseende underlåtit att avgöra en

fråga som hänskjutits till dem. Tolkning får endast avse domslutet.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. En remissinstans avstyrker förslaget i den

del som gäller tolkning av skiljedom. Två remissinstanser anser att det

bör krävas en partsöverenskommelse för att skiljemännen skall kunna

tolka en skiljedom.

Några utländska experter menar att de föreslagna tidsfristerna är alltför

snålt tilltagna. Någon expert uttrycker tvekan till bestämmelsen att

skiljemännen skall kunna tolka en skiljedom.

Skälen för regeringens förslag: Det finns inte någon bestämmelse i

skiljemannalagen som ger skiljemännen möjlighet att rätta, tolka eller

komplettera ett avgörande. Det är emellertid en allmän uppfattning att

skiljemän kan rätta skiljedomar i analogi med vad som gäller för

domstols domar enligt 17 kap. 15 § rättegångsbalken.

Om en domstol finner att en dom eller ett beslut i ett tvistemål

innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon

annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende, får domstolen

besluta om rättelse (17 kap. 15 § första stycket rättegångsbalken). Vidare

kan en domstol komplettera ett sådant avgörande om rätten av

förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i

samband med en dom eller ett slutligt beslut (17 kap. 15 § andra stycket

rättegångsbalken). Sistnämnda möjlighet är inskränkt till två veckor från

det att avgörandet meddelades, medan rättelseinstitutet inte är inskränkt i

tiden.

Modellagen innehåller i artikel 33 en bestämmelse som ger skilje-

männen möjlighet att besluta om rättelse och att komplettera sitt

avgörande. Liknande bestämmelser återfinns i den tyska, finska och

nederländska lagen. Modellagens stadgande, liksom den tyska regle-

ringen, medger dessutom skiljemännen att tolka en skiljedom, om

parterna har kommit överens om det. Sådant avtal kan träffas i förväg

eller när behov av tolkning uppkommer.

Utredningen har föreslagit att det i lagen om skiljeförfarande skall tas

in bestämmelser som ger skiljemännen möjlighet att rätta, tolka och

komplettera en skiljedom. Enligt utredningen bör bestämmelserna i

huvudsak kunna utformas med modellagen som förebild.

Vad först gäller möjligheten att rätta en skiljedom delar regeringen

utredningens bedömning. Enligt regeringens mening bör rättelse-

möjligheten, liksom enligt rättegångsbalken, vara begränsad till fel som

har karaktär av klara, lapsusbetonade förbiseenden och inte få omfatta

oriktigheter som kan föras tillbaka på felaktigheter i rättstillämpningen

eller egentliga tankefel o.d. Skiljemännen bör ges möjlighet att av egen

kraft rätta ett avgörande. Vidare bör skiljemännen ha möjlighet att rätta

ett avgörande om en part begär det.

Vad sedan gäller frågan om möjligheten att komplettera en skiljedom

ansluter sig regeringen även på denna punkt till utredningens bedömning.

Skiljemännen bör således få meddela ett tilläggsbeslut beträffande en

fråga som hänskjutits till dem, men som de inte uttalat sig om i

avgörandet. Liksom vid rättelse bör skiljemännen ges möjlighet att

komplettera en skiljedom både av egen kraft och på begäran av en part.

Vid utformningen av modellagen ansågs det att skiljedomens

slutgiltighet kunde ifrågasättas om skiljemännen gavs möjlighet att tolka

domen. Vidare menade man att en sådan bestämmelse skulle kunna

öppna möjlighet för parterna att ansätta skiljemännen med ogrundade

framställningar om tolkning på olika punkter. Däremot ansågs det inte

föreligga hinder för parterna att genom avtal ge skiljemännen behörighet

att tolka en skiljedom.

Det skulle onekligen innebära en stor fördel om skiljemännen gavs

möjlighet att tolka domslutet i en skiljedom. Härigenom skulle de på ett

praktiskt sätt kunna undanröja sådana oklarheter som t.ex. medför hinder

för verkställighet. I annat fall skulle den vinnande parten vara hänvisad

till att väcka talan vid domstol med alla de olägenheter som det innebär.

Regeringen anser att skiljemännen bör ha möjlighet att tolka domslutet i

en skiljedom.

Nästa fråga blir då om det skall krävas en partsöverenskommelse för

att tolkning skall kunna ske. Det kan dock direkt sägas att det framstår

som svårförståeligt varför man skall uppställa krav på partsöverens-

kommelse när det gäller tolkning men inte ha motsvarande krav

beträffande rättelse och komplettering av en skiljedom. Parterna funderar

säkert inte närmare på behovet av tolkning förrän de får en oklar

skiljedom i sin hand. I den situationen har i allmänhet en av parterna inte

intresse av ett klargörande. Det ter sig klart olämpligt att tolkning då inte

skulle kunna äga rum. Vad sedan gäller de betänkligheter som

framfördes under utarbetandet av modellagen anser regeringen att dessa

borde kunna undanröjas om regleringen utformas med sagda invänd-

ningar i åtanke. Regeringen återkommer strax till detta. Den svenska

regeln bör mot bakgrund av det nu anförda utformas så att tolkning inte

förutsätter att parterna har gett skiljemännen sådan behörighet.

Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

bestämmelse av vilken framgår att skiljemännen skall ha möjlighet att

tolka domslutet i en skiljedom. Det bör av lagen framgå att det enbart är

domslutet som kan bli föremål för tolkning.

Bestämmelserna bör utformas så att skiljemännen ges rätt men inte

skyldighet att rätta, komplettera eller tolka avgörandet. Det bör över-

låtas till skiljemännen att närmare avgöra om det föreligger förutsätt-

ningar för rättelse, komplettering respektive tolkning. Med en sådan

ordning undviker man att en skiljedoms slutlighet äventyras samtidigt

som riskerna för förhalningar minimeras. Några närmare anvisningar till

skiljemännen bör inte ges i lagen.

Det ligger i sakens natur att den part som begär tolkning noga

specificerar vad han menar är oklart. Han kan annars inte räkna med att

skiljemännen kommer att gå med på hans begäran. Någon särskild

bestämmelse härom torde inte behövas.

Om skiljemännen överväger att meddela ett beslut om rättelse,

komplettering eller tolkning bör parterna i allmänhet få yttra sig över

frågan. Det kan dock tänkas uppkomma fall då en sådan åtgärd framstår

som obehövlig med hänsyn till åtgärdens karaktär. Vidare kan en part

visa sig vara svår att nå inom rimlig tid. Skiljemännen bör därför ges ett

visst utrymme att underlåta kommunikation.

Slutligen vill regeringen ta upp frågan om vilka tidsfrister som skall

gälla för parter och skiljemän när det blir aktuellt att rätta, tolka eller

komplettera en skiljedom. Utredningen har här föreslagit att skilje-

männen skall ha 30 dagar på sig från dagen för skiljedomens meddelande

för att av egen kraft rätta eller komplettera ett avgörande. I de fall en part

begär en sådan åtgärd eller att skiljemännen skall tolka en skiljedom

skall, enligt utredningen, en parts begäran framställas inom 30 dagar från

delfåendet av domen.

De av utredningen förordade tidsfristerna överensstämmer i huvudsak

med motsvarande frister i modellagen. De kan dock tyckas något snålt

tilltagna, särskilt i de fall då skiljemännen är bosatta i olika länder. Det är

emellertid av största intresse att minimera tidsfristerna för ifrågavarande

åtgärder sedan en skiljedom väl givits. Parternas berättigade intresse av

att snabbt erhålla skiljemännens slutliga avgörande måste få väga tungt i

sammanhanget. Mot denna bakgrund anser regeringen att de nu angivna

fristerna är väl avvägda.

Regeringen föreslår således att i de fall skiljemännen av egen kraft

rättar eller kompletterar en skiljedom detta skall ske inom 30 dagar från

dagen för skiljedomens meddelande. Regeringen föreslår vidare att parts

begäran om sådan åtgärd eller om tolkning skall ske inom 30 dagar från

delfåendet av domen.

Med denna reglering återstår det att klargöra vilken tidsfrist som skall

gälla för skiljemännen sedan parterna begärt en åtgärd av ifrågavarande

slag. Enligt modellagen har skiljemännen 30 dagar på sig från

mottagandet av en begäran om rättelse eller tolkning. Avser begäran en

komplettering av skiljedomen utsträcks tidsfristen enligt modellagen till

60 dagar. Enligt modellagen kan skiljemännen förlänga de nu angivna

tidsfristerna.

De tidsfrister som intagits i modellagen i nu aktuellt avseende framstår

som ändamålsenliga. Däremot kan det ifrågasättas om det finns något

behov av en möjlighet till förlängning av fristen. I den tyska lagen, vars

bestämmelser om tidsfrister motsvarar modellagens, saknas en sådan

möjlighet. Regeringen har svårt att se något större behov av en möjlighet

till förlängning utöver de 30 respektive 60 dagar som följer av den tyska

lagens och modellagens bestämmelser. Regeringen föreslår därför att

dessa frister skall gälla enligt den nya lagen om skiljeförfarande.

10 Skiljedoms ogiltighet och upphävande av

skiljedom

10.1 Uppdelningen mellan ogiltighet och klander

Regeringens bedömning: Uppdelningen mellan grunder som gör

skiljedomen ogiltig och sådana som inom viss tid måste åberopas av en

part inför rätten bör behållas.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i bedöm-

ningen eller lämnar den utan erinran. Några anser dock att uppdelningen

bör slopas och att lagen endast bör innehålla klandergrunder.

Flera utländska experter menar att lagen endast bör innehålla klander-

grunder.

Skälen för regeringens bedömning: Det ligger i själva skiljeavtalet

att parterna härigenom har avsagt sig möjligheten att vid domstol få en

skiljedom överprövad på materiell grund. Om det däremot förekommit

något formellt fel vid handläggningen eller om det annars finns anledning

att ifrågasätta om förfarandet skett på ett korrekt sätt har parterna ett

berättigat intresse av att kunna angripa domen. I sådana fall finns det

även andra intressen som skulle kunna motivera att en skiljedom kan

angripas. Så t.ex. kan hänsynen till allmänna intressen och till tredje man

motivera en domstolskontroll av skiljedomar. Särskilt den omständig-

heten att rättsväsendet medverkar vid exekution av en skiljedom talar för

detta. Å andra sidan är det väsentligt att ett skiljeförfarande kan genom-

föras snabbt och att tvisten i och med skiljedomen avgörs slutligt. Det

finns också i många fall ett intresse av att bibehålla sekretessen. Även

kostnadsaspekten kommer in i bilden. Det nu sagda innebär att man

måste göra en avvägning mellan de olika intressen som ovan angetts när

man skall reglera i vilken utsträckning en skiljedom skall kunna bli

föremål för kontroll vid domstol. Som antytts inledningsvis kan det dock

aldrig bli tal om en materiell överprövning, vare sig i fråga om bevisning

eller den rättsliga bedömningen.

I skiljemannalagen finns bestämmelser om när en skiljedom är ogiltig

även om den inte angrips av någon part (20 §). Lagen innehåller även

regler om klandertalan, dvs. att en skiljedom inom viss tid och på vissa

grunder kan angripas av en part (21 §). Ogiltighetspåföljden är betingad

av hänsyn till tredje mans eller något allmänt intresse medan klander-

grunderna främst är avsedda att ge parterna möjlighet att angripa skilje-

domen om endast deras intressen träds för när.

Det kan ifrågasättas och har också ifrågasatts av flera remissinstanser

om den nu angivna uppdelningen mellan ogiltighets- och klandergrunder

är ändamålsenlig. Ett alternativ härtill vore att alltid låta det vara upp till

parterna att avgöra om någon av dem vill angripa skiljedomen. Med en

sådan ordning skulle ogiltighetsbegreppet kunna utmönstras ur lag-

stiftningen.

Modellagen liksom t.ex. den belgiska lagen innehåller enbart klander-

grunder. Å andra sidan skall det enligt modellagen ske en ny prövning

enligt dessa grunder vid begäran om verkställighet. Och enligt den

belgiska lagen finns ingen preklusionsfrist om part vill föra talan mot

skiljedomen under åberopande av att den strider mot ordre public eller att

tvisten inte kunde hänskjutas till avgörande av skiljemän. Den finska

lagen skiljer mellan grunder för en skiljedoms ogiltighet och grunder

som kan åberopas av en part endast om talan förs mot skiljedomen inom

viss tid.

En utländsk skiljedom gäller enligt 7 § första stycket lagen (1929:147)

om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) inte om den mot vilken

skiljedomen riktar sig visar att vissa omständigheter förelegat. Vidare

anges i 7 § andra stycket att en utländsk skiljedom inte heller gäller om

den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte kan

avgöras av skiljemän eller om tillämpning av skiljedomen skulle vara

uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen här i riket (ordre

public). En utländsk skiljedoms giltighet enligt 7 § andra stycket prövas

oberoende av invändning. Dessa bestämmelser har utformats i nära

anslutning till artikel V i New Yorkkonventionen om erkännande och

verkställighet av utländska skiljedomar (se vidare prop. 1971:131). Av

bestämmelserna framgår således att konventionen behandlar grunderna

om skiljedomsmässighet och ordre public på annat sätt än andra grunder

som kan hindra erkännande och verkställighet. Som närmare behandlas

framför allt i avsnitt 15.3 föreslår utredningen att den svenska lagen i

ännu högre grad skall anknyta till konventionens bestämmelser.

Av den gjorda genomgången framgår att reglerna om en skiljedoms

giltighet med hänsyn till ordre public och skiljedomsmässighet behandlas

på särskilt sätt i New Yorkkonventionen samt i t.ex. belgisk och finsk

lagstiftning. Vidare framgår det att en förnyad prövning av bl.a. dessa

grunder skall ske vid begäran om verkställighet enligt modellagen. Enligt

regeringens mening är det uppenbart att en skiljedom som behandlar

frågor om t.ex. vårdnad och faderskap oavsett parternas agerande inte

kan tillerkännas rättsverkan. Det framstår därvid som tydligast om

lagstiftningen direkt anger att en skiljedom som innehåller denna typ av

brister inte kan tillerkännas verkan. (Angående en viss modifikation av

denna princip hänvisas till avsnitt 13.2.2 om verkställighet av skiljedom.)

Regeringen ansluter sig därför till utredningens bedömning att uppdel-

ningen mellan grunder som gör skiljedomen ogiltig och sådana som inom

viss tid måste åberopas av en part som för talan mot skiljedomen bör

behållas, oakttat modellagens reglering.

10.2 Skiljedomens ogiltighet

Regeringens förslag: En skiljedom skall vara ogiltig

1. om den innefattar prövning av en fråga som inte kan hänskjutas till

skiljemän,

2. om den eller det sätt på vilket den tillkommit är uppenbart oförenligt

med grunderna för rättsordningen i Sverige (ordre public) eller

3. om den inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och under-

tecknande.

Ogiltigheten skall kunna gälla endast en viss del av domen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som tillstyrkt eller godtagit

uppdelningen mellan ogiltighetsregler och klanderregler tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om en skiljedoms

ogiltighet finns i 20 § skiljemannalagen. En skiljedom är enligt första

stycket ogiltig dels om något giltigt skiljeavtal inte förelegat, dels om

skiljedomen inte är avfattad skriftligen och undertecknad av skilje-

männen. Vidare är en skiljedom ogiltig i den mån skiljemännen dömt

angående en fråga som enligt lag inte får hänskjutas till avgörande av

skiljemän eller om, då domen meddelades, mot skiljemannaförfarandet

förelåg sådant hinder, varom sägs i 1 § andra stycket, dvs. att det pågick

rättegång om frågan.

Om en skiljemans underskrift saknas är skiljedomen enligt andra

stycket ändå inte ogiltig om den är undertecknad av de flesta skilje-

männen och de har intygat att den skiljeman, vars underskrift saknas,

deltagit i tvistens avgörande. Slutligen sägs i tredje stycket att om

skiljedomen är ogiltig i någon del och detta medför att den inte kan

verkställas är hela domen ogiltig.

Det finns i 22 § skiljemannalagen en bestämmelse som talar om en

skiljedoms verkan som rättegångshinder när domen inte kan verkställas.

Där sägs att om kronofogdemyndighet finner en skiljedom så mörk, att

verkställighet inte kan meddelas, utgör skiljedomen inte hinder för en

part att till domstol instämma den fråga som skiljemännen prövat.

Den närmare innebörden av 22 § är emellertid oklar. En tolkning av

stadgandet är att en part kan välja mellan att påkalla ett nytt skilje-

förfarande och att föra talan vid domstol. Om ett nytt skiljeförfarande

initieras är det osäkert om de gamla skiljemännen behåller sin behörighet

eller om nya skiljemän skall utses. Paragrafen kan också ges den

innebörden att skiljeavtalet har konsumerats genom skiljedomen och att

en part därför endast kan vända sig till domstol.

När man i en ny lag om skiljeförfarande skall slå fast i vilka fall en

skiljedom skall drabbas av ogiltighet bör man utgå från det synsätt som

berörts i föregående avsnitt, nämligen att ogiltighet endast bör följa av att

en skiljedom står i konflikt med det allmännas eller tredje mans intresse.

Vidare bör en så ingripande påföljd som ogiltighet inte ges ett större

tillämpningsområde än vad som är nödvändigt. Eftersom denna påföljd

inte bör inskränkas till viss tid kan nämligen rättsförhållanden som varat

länge komma att rubbas. Det är också önskvärt att uttömmande reglera i

vilka fall en skiljedom skall vara ogiltig.

Tvister som inte är dispositiva kan inte bli föremål för skiljeförfarande.

Skiljedomar som innefattar prövning av frågor som inte kan hänskjutas

till avgörande av skiljemän bör inte heller tillerkännas giltighet. Frågan

om skiljedomsmässighet har behandlats i avsnitt 5.2.

Som utredningen framhållit finns det frågor som visserligen inte kan

sägas vara i vanlig mening indispositiva men som en allmän domstol

ändå inte skulle befatta sig med. I första hand tänker man på anspråk som

grundas på spel eller kriminella handlingar, t.ex. förpliktande att betala

en avtalad muta. Parterna kan ha ett intresse av att lösa tvister som

emanerar ur sådana förhållanden. På samma sätt som domstolarna inte

befattar sig med denna typ av tvister bör emellertid i princip inte heller

samhällets verkställande myndigheter kunna anlitas av parterna även om

en sådan tvist prövats av skiljemän. Skiljedomar av denna typ kan sägas

vara uppenbart oförenliga med grunderna för rättsordningen här i riket

(ordre public).

Under ordre public-begreppet faller även skiljedomar där någon

förpliktats till en prestation som är förbjuden i lag. En skiljedom kan

vidare ha en sådan karaktär av straff att den inte kan anses godtagbar.

Man kan också tänka sig fall då en skiljedom anses strida mot ordre

public därför att skiljemännen avgjort en tvist utan att iaktta en rättsregel

som är tvingande med tanke på tredje man eller ett allmänt intresse. Det

är givet att det inte kan vara fråga om en underlåtelse att iaktta annat än

en särskilt viktig rättsnorm. Slutligen bör en skiljedom som tillkommit

efter brott, t.ex. hot mot eller bestickning av skiljeman, kunna falla in

under ordre public-begreppet. Detta täcker alltså grundläggande rätts-

principer inte bara av materiell utan också av procedurmässig art.

Man bör uppmärksamma att gränserna mellan ordre public och

skiljedomsmässighet inte är klara. När det t.ex. gäller fordringar som

grundar sig på spel eller kriminella handlingar kan det påstås att,

eftersom en domstol inte godtar denna typ av anspråk, en sådan

skiljedom faller på att den inte rör en fråga som kan hänskjutas till

skiljemän. Detsamma kan sägas när vissa tvingande bestämmelser är

tillämpliga. Att klassificeringen sålunda kan diskuteras i vissa fall torde

dock sakna praktisk betydelse.

En användning av begreppet ordre public som ogiltighetsgrund skulle

medföra att denna grund inte enbart drabbar utländska skiljedomar utan

även svenska. Ordalydelsen av ordre public-begreppet den i svensk rätt

vedertagna visar att det endast omfattar höggradigt stötande fall och

därför knappast medför någon osäkerhet om vad som gäller i allmänhet.

Införs ordre public som ogiltighetsgrund leder det också till att lagens

uppräkning av ogiltighetsgrunder kan göras uttömmande.

Det bör påpekas att skiljedomar som rör någon som inte varit part i

skiljeförfarandet inte är bindande för denne. Principen att domens

rättskraft är begränsad till att gälla mellan parterna följer emellertid av

allmänna regler och behöver inte omnämnas i lagen om skiljeförfarande.

För att en skiljedom över huvud taget skall vara en skiljedom måste

den uppfylla vissa kriterier. Om det av domslutet tolkat mot bakgrund

av domskälen inte framgår hur skiljemännen avgjort tvisten kan domen

av lätt insedda skäl inte tillerkännas någon rättsverkan. Det behövs

egentligen ingen motsvarighet till nuvarande 22 § för att konstatera detta.

Man bör emellertid uppmärksamma att det enligt förslaget finns viss

möjlighet för skiljemännen att inom viss tid tolka eller rätta en oklar

skiljedom, se vidare avsnitt 9.9.

Lika med utredningen anser regeringens att kravet på att skiljedomen

är skriftlig och vederbörligen undertecknad för att den skall vara giltig

bör behållas. Kraven på att den skall vara daterad och ange platsen för

skiljeförfarandet är dock inte så väsentliga att skiljedomens giltighet bör

göras beroende av att även dessa formföreskrifter uppfylls.

En skiljedom är enligt skiljemannalagen ogiltig om det inte förelegat

något giltigt skiljeavtal. Denna grund för ogiltighet är emellertid, till

skillnad från övriga grunder, inte betingad av tredje mans intresse eller av

något allmänt intresse. Det är redan med dagens regler möjligt för

parterna att träffa ett nytt skiljeavtal under förfarandet och på så sätt läka

eventuella brister i det gamla skiljeavtalet. I analogi härmed bör en part

även genom sitt handlande under förfarandet eller genom underlåtenhet

att angripa skiljedomen kunna förlora rätten att åberopa brister i

skiljeavtalet. Följaktligen bör denna grund inte längre medföra att skilje-

domen blir ogiltig. Förslaget överensstämmer i denna del med vad som

ursprungligen föreslogs av lagrådet, se NJA II 1929 s. 50 f.

Regeringen föreslår att de tre nu angivna grunderna för ogiltighet

brist i skiljedomsmässighet, konflikt med ordre public och formfel tas

in i lagen om skiljeförfarande och att denna uppräkning av ogiltighets-

grunderna skall vara uttömmande.

10.3 Klander av skiljedom

10.3.1 Gällande rätt

En skiljedom skall enligt 21 § första stycket skiljemannalagen hävas på

talan av en part

 i den mån skiljemännen överskridit sitt uppdrag eller meddelat dom

efter utgången av den därför bestämda tiden,

 om skiljemännen dömt i fall, där skiljemannaförfarande inte bort äga

rum här i riket,

 om skiljeman var jävig eller inte utsedd i behörig ordning eller

 om, utan partens förvållande, i avseende på ärendets behandling

förelupit annat fel, som med sannolikhet kan antas ha inverkat på

utgången.

Den första klandergrunden anger till en början att skiljemännens

uppdrag kan begränsas såväl innehållsmässigt som i tiden. Även om man

i första hand tänker på den tid för skiljedoms meddelande som anges i

18 § skiljemannalagen så omfattar stadgandet också det fall att parterna

avtalat viss tid för skiljedoms meddelande. Skiljemännen kan överskrida

sitt uppdrag genom att pröva en fråga som inte har hänskjutits till deras

prövning. Ligger frågan helt utom ramen för skiljeavtalet blir skilje-

domen ogiltig på grund av att det inte förelegat något skiljeavtal. Vidare

kan överskridande ske genom att skiljemännen bryter mot en parts-

föreskrift. Om skiljemännens avgörande grundar sig på en omständighet

som inte åberopats av part är det omstritt om skiljemännen därigenom

har överskridit sitt uppdrag. Om skiljemännen går utöver parternas

yrkanden har de utan tvivel överskridit sitt uppdrag.

Skiljeförfarande får i två fall inte äga rum i riket. Det ena fallet omtalas

i 4 § skiljemannalagen och tar sikte på en part som inte har hemvist i

riket. Det andra fallet regleras i 4 § LUSK och rör utländska skiljeavtal.

Har skiljedom meddelats i strid med dessa bestämmelser skall

skiljedomen hävas på talan av en part.

När det gäller den tredje klandergrunden bör det uppmärksammas att

begreppet jäv i skiljemannalagen inte bara omfattar vad som i andra

sammanhang anses utgöra jäv utan även brister i de allmänna behörig-

hetsgrunderna, t.ex. att en skiljeman inte får vara underårig. Vidare faller

under denna punkt att skiljeman av annan orsak varit obehörig. Härmed

torde inte endast avses brister beträffande vem som utsett honom utan

även att skiljemannen saknat sådana kvalifikationer som kan ha före-

skrivits av parterna.

Till sista punkten hänförs bl.a. åsidosättande av skiljemannalagens

bestämmelser eller av parternas föreskrifter beträffande förfarandet. Det

framhålls i motiven (NJA II 1929 s. 48 f.) att det inte går att uttömmande

ange de fel som bör medföra att skiljedomen kan upphävas, utan domstol

bör få pröva felets betydelse i varje enskilt fall.

Möjligheten att klandra en skiljedom inskränks genom en pre-

klusionsregel i 21 § andra stycket skiljemannalagen. En part får enligt

denna bestämmelse inte göra gällande ett fel som parten, genom att utan

anmärkning inlåta sig på förhandling eller på annat sätt, bör anses ha

avstått från att åberopa. Om en part t.ex. utser en person till skiljeman

som han vet är jävig bör han därmed anses ha avstått från sin rätt att

åberopa felet. En part kan uttryckligen avstå från att åberopa ett fel, men

han kan också genom att delta i förfarandet utan att anmärka mot felet

anses ha avstått från sin rätt att åberopa felet. En part kan även på ett

senare stadium godkänna ett fel. Vilken verkan som skall tillmätas en

parts agerande under förfarandet får bedömas från fall till fall.

Slutligen stadgas i 21 § tredje stycket skiljemannalagen att klander

skall instämmas inom sextio dagar från det parten fått del av domen i

huvudskrift eller bestyrkt avskrift. Försitter parten denna tid, är hans rätt

att klandra domen förverkad. Enligt ett avgörande av Högsta domstolen

(NJA 1996 s. 751) får en part inte åberopa en ny grund för sin talan i ett

anhängiggjort mål sedan klanderfristen löpt ut.

En skiljedom kan inte angripas genom klagan över domvilla eller

resning (se rättsfallet NJA 1986 s. 620).

10.3.2 Överväganden

Regeringens förslag: På talan av en part (klandertalan) skall en

skiljedom helt eller delvis upphävas

1. om tvisten avgjorts utan att det förelegat ett giltigt och på tvisten

tillämpligt skiljeavtal,

2. om skiljemännen överskridit sitt uppdrag,

3. om skiljeförfarandet inte borde ha ägt rum i Sverige,

4. om en skiljeman utsetts i strid med parternas avtal eller lagen om

skiljeförfarande,

5. om skiljemannen har varit obehörig eller om det förelegat

omständighet som kunnat rubba förtroendet för hans opartiskhet eller

6. om det utan partens vållande förekommit sådant annat procedurfel

som sannolikt har påverkat målets utgång.

Klandertalan skall väckas inom tre månader från den dag parten fick

del av skiljedomen. En part får inte åberopa en ny klandergrund sedan

tidsfristen löpt ut.

Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att det av

lagen bör framgå att skiljemännen inte får grunda sitt avgörande på

omständigheter som inte åberopats av parterna och inte heller på skäl

som kan antas (helt) överraska en part. Några remissinstanser har

framfört synpunkter av mestadels lagteknisk natur.

Några utländska experter har uttalat kritik mot förslaget såvitt gäller

möjligheten att föra klandertalan på grund av annat fel (p. 6). En expert

har också avstyrkt klandergrunden att förfarandet inte borde ha ägt rum i

Sverige.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemännens behörighet att avgöra

en tvist grundar sig ytterst på ett skiljeavtal. Har skiljemän avgjort en

tvist utan att det förelegat något giltigt och på tvisten tillämpligt skilje-

avtal mellan parterna måste skiljedomen givetvis kunna hävas på talan av

en part.

En skiljedom bör vidare kunna hävas om skiljemännen överskrider sitt

uppdrag. Ett överskridande av uppdraget kan ha skett genom att

skiljemännen gått utöver parternas yrkanden.

Utredningen har behandlat frågan om skiljemännen skall anses ha

överskridit sitt uppdrag om de lagt en omständighet som inte åberopats

till grund för sitt avgörande. Enligt 17 kap. 3 § rättegångsbalken får

domstol inte grunda sitt avgörande i ett dispositivt mål på en omständig-

het (rättsfaktum) som inte åberopats av en part till stöd för hans talan.

Lika med utredningen anser regeringen att utgångspunkten måste vara

att skiljemännen är bundna att avgöra tvisten med stöd av de omständig-

heter som parterna har åberopat till grund för sin talan. Gäller det en tvist

mellan svenska parter ter det sig normalt särskilt naturligt att luta sig mot

rättegångsbalkens regler och begrepp; parterna kan antas utgå från detta.

Om skiljemännen grundar sitt avgörande på ett rättsfaktum som inte

åberopats av en part bör de således anses ha överskridit sitt uppdrag.

Större försiktighet är påkallad i internationella tvister. Man kan här inte

räkna med en bundenhet till den svenska processuella begreppsapparaten.

Parterna kan dra upp gränserna för sin talan på ett sätt som ger både

större och mindre rörelsefrihet för skiljemännen än om rättegångsbalken

hade följts. Så t.ex. kan de tänkas disponera också över vilka bevisfakta

som får dras in i tvisten. Om skiljemännen missat något sådant kan det

dock, som Lagrådet framhållit, ifrågasättas om detta skall betraktas som

ett uppdragsöverskridande eller utgöra ett annat fel enligt punkt 6 (se

nedan). Som utredningen framhållit förskjuts problemet till del till att bli

en fråga om hur skiljemännen skall leda processen, en fråga som har

behandlats under avsnitt 8.7. Under alla förhållanden kan det inte heller i

dessa tvister komma i fråga att skiljemännen skulle få döma över en

grund eller en invändning som över huvud taget inte har förts på tal

under förfarandet.

En särställning intar de tvister som skiljemännen skall avgöra mera

fritt efter skälighet. Parterna torde här inte själva tillmäta sina

åberopanden av olika omständigheter samma betydelse som enligt

rättegångsbalken.

En besläktad fråga är om skiljemännen för att anses ha hållit sig inom

uppdraget är låsta av parternas rättsliga argumentering. I svensk

processrätt anses gälla principen jura novit curia , dvs. domstolen skall

självständigt finna vilka rättsregler som är tillämpliga på de av parterna

åberopade rättsfakta. Det förefaller givet att skiljemännen t.ex. vid

tolkningen av ett lagrum fritt kan söka efter ledning i förarbeten, doktrin

och praxis. Även i övrigt får det in dubio förutsättas att skiljemännen i

vart fall i inhemska tvister än så länge följer samma princip som

domstolarna. Detta innebär alltså att en skiljedom inte med framgång kan

klandras t.ex. därför att skiljemännen har tillämpat en viss rättsregel på

de av parten som grund för talan åberopade omständigheterna, trots att

parten inte har hänfört sig till rättsregeln i fråga. (Det saknar aktualitet att

klandra en skiljedom på den grund att skiljemännen har underlåtit att

tillämpa en viss, ej åberopad rättsregel.) Å andra sidan står det klart att

det i skiljeförfarande är i parternas makt att begränsa den rättsliga

prövningen till att gälla tillämpningen av ett visst lagrum på sakför-

hållandena i tvisten eller att på annat sätt disponera över rätts-

användningen. Detta kan tänkas ske också konkludent. Gäller tvisten

utländska parter måste beaktas att dessa kan vara knutna till rättssystem

där tesen jura novit curia inte hyllas på samma sätt som i vårt land; detta

måste beaktas när man har att fixera skiljemännens uppdrag.

Det ovan anförda illustrerar svårigheterna med att formulera en för alla

fall tillämplig regel som mer precist anger skiljemännens behörighet i nu

aktuellt avseende. Även denna fråga har visst samband med den om

skiljemännens materiella processledning (avsnitt 8.7). I sistnämnda fall

har regeringen avstått från att föreslå någon uttrycklig regel. Regeringen

gör motsvarande bedömning nu. Regeringen vill dock framhålla vikten

av en tydlig processledning med avseende på de rättsliga åberopandena.

Skiljemännen bör lägga sig vinn om att ge parterna sådana upplysningar

om rättsanvändningen att överraskningseffekter undviks.

Till ett uppdragsöverskridande hör också att skiljemännen har med-

delat dom efter utgången av den tid som parterna har bestämt.

Tidsöverdrag får, med hänsyn till att den legala fristen för meddelande av

skiljedom föreslås bli borttagen, inte så stor betydelse i fortsättningen.

Regeringen anser dock, i likhet med utredningen, att denna form av

uppdragsöverskridande uttryckligen bör anges i lagen om skilje-

förfarande.

Vad sedan gäller bestämmelsen som ger part rätt att få en skiljedom

hävd om den har meddelats i ett fall när skiljeförfarande inte borde ha ägt

rum i riket anser utredningen att den bör behållas. Denna klandergrund

skall ses i belysning av reglerna om svensk domsrätt och svensk

domstols behörighet (se vidare avsnitt 14.2). Regeringen ansluter sig till

utredningens bedömning.

Om en skiljeman har utsetts på annat sätt än som följer av lagen om

skiljeförfarande eller parternas överenskommelse bör en part ha rätt att få

skiljedomen upphävd. Har parterna bestämt att en skiljeman skall ha viss

kvalifikation, t.ex. vara lagfaren domare eller tekniker av visst slag, bör

underlåtenhet att följa en sådan bestämmelse också falla under samma

klandergrund. Även det förhållandet att en skiljeman utsetts för sent bör

omfattas av bestämmelsen. Med hänsyn till att stadgandet sålunda bör

omfatta mera än vad dess nuvarande motsvarighet enligt ordalydelsen ger

vid handen bör det lämpligen ange att en skiljedom skall hävas på talan

av en part om en skiljeman utsetts i strid med vad som gäller enligt

parternas avtal eller lagen om skiljeförfarande.

En skiljedom bör kunna angripas dels om skiljemannen varit obehörig,

dels om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet till en

skiljemans opartiskhet. Det senare förutsätter dock att en part inte redan

har förlorat sin rätt att åberopa förhållandet enligt de särskilda frister som

gäller för framställande av en sådan invändning, se vidare avsnitt 6.2.3.

Utredningen har framhållit att det också bör finnas viss möjlighet att

angripa en skiljedom om det förekommit något annat fel under för-

farandet. Regeringen delar den uppfattningen. Enligt skiljemannalagens

bestämmelse (21 § första stycket 4 p.) måste en part visa att ett

processuellt fel förekommit och att detta fel med sannolikhet kan antas

ha inverkat på utgången. En sådan regel medför emellertid att det i

domstol kan behöva föras en omfattande bevisning som tar sikte på både

förekomsten av ett fel och dess betydelse för utgången. Framför allt det

sista ledet kan medföra att material som skiljemännen har prövat behöver

tas upp. Man bör därför, som utredningen framhållit, överväga om det

finns andra och bättre lösningar.

Det kan finnas anledning att betrakta hur problemet lösts på annat håll.

Enligt New Yorkkonventionen får erkännande och verkställighet av en

utländsk skiljedom vägras om en part visar att skiljeförfarandet stått i

strid med parternas överenskommelse eller, i avsaknad av sådan

överenskommelse, med lagen i det land där förfarandet ägt rum (artikel V

1 d). Denna bestämmelse återspeglas i 7 § första stycket 4 p. LUSK. Där

sägs att en utländsk skiljedom inte gäller här i riket bl.a. om den mot

vilken skiljedomen åberopas visar att skiljemannaförfarandet strider mot

vad parterna avtalat eller, om avtal härom saknas, mot lagen i den stat där

förfarandet ägt rum och skiljedomen av sådan anledning är utan verkan i

den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats.

Modellagen (artikel 34(2)(a)(iv)) innehåller en grund för hävande av en

skiljedom som i stort motsvarar konventionsbestämmelsen. En skiljedom

får enligt bestämmelsen hävas om förfarandet inte överensstämt med

parternas avtal eller, om avtal saknats, inte följt modellagens regler. För

att parternas avtal skall vara relevant erfordras uttryckligen att det inte

strider mot en tvingade regel i modellagen. Den belgiska lagen kräver

bl.a. att ett fel skall ha haft inverkan på skiljedomen för att denna skall

kunna hävas. Enligt de andra moderna europeiska lagarna krävs inte

något sådant samband mellan ett begånget fel och utgången för att en

skiljedom skall kunna hävas. Den finska lagen innehåller förutom

ogiltighetsgrunderna fyra grunder för att angripa en skiljedom,

nämligen att skiljemännen överskridit sin befogenhet, att en skiljeman

inte har blivit utsedd i behörig ordning, att en skiljeman varit jävig och

att skiljemännen inte berett parterna erforderlig möjlighet att föra sin

talan.

Det ter sig naturligt att i första hand överväga modellagens lösning.

Denna har emellertid sina brister. Å ena sidan kan varje avvikelse från

parternas avtal eller lagens regler bli relevant. Å andra sidan faller

åtskilliga fel utanför regleringen, trots att den vid en första betraktelse

kan verka heltäckande. Som exempel kan nämnas att en part inte var

behörigen företrädd i skiljeförfarandet. Man kan vidare tänka på fall då

skiljemännen grovt har missuppfattat en processhandling eller non-

chalerat erbjudande av viss bevisning. Regeringen delar utredningens

bedömning att det i dessa eller liknande fall inte är ändamålsenligt att

luta sig mot en uttänjd ordre public-regel. Av samma skäl bör inte heller

den finska lösningen att endast ta upp brott mot den kontradiktoriska

principen väljas.

För att uppfylla kraven på en mera restriktiv regel som ändå ger

utrymme för parterna att reagera mot vad som framstår som oacceptabla

missgrepp i förfarandet bör man söka en annan lösning. Bestämmelsen

måste med nödvändighet vara ganska allmänt hållen, men ändå

inskränkas till att avse mera kvalificerade fel. Det är emellertid svårt att

bedöma ett fels väsentlighet i ett skiljeförfarande utan att samtidigt

snegla på dess betydelse för utgången. Det går knappast att hävda att ett

fel som har inverkat på utgången skulle vara oangripbart. De procedurfel

som har inverkat på utgången bör således i princip kunna föranleda

upphävande, helt eller delvis.

Nästa fråga blir om det finns skäl att ge parterna möjlighet att få en

skiljedom upphävd även i det fall att felet inte har inverkat på utgången.

Med hänsyn särskilt till skiljeförfarandets klara inriktning mot att snabbt

komma fram till ett slutligt avgörande av tvisten bör frågan besvaras

nekande. Mot denna bakgrund framstår den nuvarande bestämmelsens

principiella uppbyggnad trots allt som den bästa avvägningen mellan

intresset av att kunna angripa väsentliga fel och av att skiljedomen blir

slutlig. En ny bestämmelse bör dock utformas på ett sådant sätt att den

relativa restriktivitet med vilken den skall tillämpas tydligt framgår.

Det nuvarande kravet att felet med sannolikhet kan antagas ha

inverkat på utgången är något dubbeltydigt och kan ge intryck att redan

en beaktansvärd möjlighet att utgången skulle ha blivit en annan är

tillräcklig för att skiljedomen skall hävas. För ett hävande bör emellertid

sambandet mellan felet och utgången framstå som mera påtagligt. Man

bör därför kräva att det förekommit ett fel som sannolikt har påverkat

målets utgång för att upphävande skall komma i fråga. Det är därvid

viktigt att notera att skiljedomen dock inte skall upphävas i andra delar

än felet föranleder.

Den uttryckliga inskränkningen att felet skall ha uppkommit utan

partens vållande bör behållas. Den som förorsakar ett fel bör inte kunna

dra nytta av förhållandet i en klanderprocess. Om exempelvis skilje-

männen har uppfattat en parts rättshandling felaktigt bör alltså skilje-

domen inte hävas i de fall parten har bidragit till felet genom att uttrycka

sig oklart.

Enligt utredningen har den preklusionsbestämmelse som finns i 21 §

andra stycket skiljemannalagen fungerat väl och utredningen anser därför

att den bör stå kvar. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning.

Regeln visar att en part har möjlighet att uttryckligen avstå från att

åberopa en viss omständighet som i och för sig utgör grund för hävande

av en skiljedom. Bestämmelsen ger dock inte en part möjlighet att avstå

från att åberopa omständigheter som han inte känner till, t.ex. att avstå

från att åberopa betämmelserna om opartisk skiljeman innan han känner

till vem som utsetts till skiljeman och de omständigheter som utgör grund

för att ifrågasätta skiljemannens opartiskhet. Frågan om parterna i vidare

utsträckning kan avtala bort tillämpningen av ogiltighets- eller klander-

reglerna, s.k. undantagsavtal, behandlas i avsnitt 10.7.

I och med att brister beträffande skiljeavtalet föreslås bli klandergrund

kommer preklusionsregeln även att omfatta dessa fall. Har det inte

förelegat något giltigt och tillämpligt skiljeavtal kommer sålunda en parts

medverkan i skiljeförfarandet att kunna få till följd att han inte får

åberopa felet i en klanderprocess. En part kan dock inte anses ha avstått

från att åberopa att skiljeavtalet var ogiltigt om det inte visas att han har

deltagit i skiljeförfarandet med kännedom om att avtalet var ogiltigt. En

part kan nämligen inte anses ha avstått från att åberopa något han inte

känt till.

Modellagen liksom de flesta andra moderna europeiska lagarna har en

frist om tre månader för att angripa skiljedomen. Klanderfristen sänktes

vid skiljemannalagens tillkomst från nittio dagar till sextio dagar på

utskottets initiativ, se NJA II 1929 s. 52. Fristen bör bestämmas så att

den kan passa såväl för nationella som internationella förfaranden. Den

kan lämpligen sättas till tre månader från delfående av skiljedomen.

Lagrådet har anfört att i de fall rättelse, komplettering eller tolkning

har ägt rum bör klanderfristen löpa från den dag då parten fick del av

skiljedomen i dess slutliga lydelse. Enligt Lagrådet bör fristen inte

påverkas av huruvida rättelsen m.m. har någon betydelse för parten.

Regeringen ansluter sig till vad Lagrådet anfört.

Enligt utredningen bör en part inte kunna åberopa en ny grund för

klander sedan klanderfristen löpt ut, oaktat klandertalan dessförinnan är

anhängiggjord i domstol. Utredningen har i detta sammang anfört

följande. Parter som träffar skiljeavtal gör det bl.a. för att snabbt nå ett

slutligt avgörande på en tvist. Om en part klandrar en skiljedom är det

inte möjligt för domstolen att materiellt överpröva avgörandet utan

endast att kontrollera om det förekommit något förfarandefel. Det är mot

denna bakgrund som man bör se klanderprocessen. Inom ramen för

skiljemannalagstiftningen finns förutom talefristen också andra regler

t.ex. den allmänna preklusionsbestämmelsen som gör att en part kan gå

förlustig sin rätt att åberopa ett fel. Ändamålet med dessa regler är att

snabbt nå ett slutligt avgörande. Detta ändamål motverkas om en part har

möjlighet att åberopa nya grunder i en klanderprocess sedan talefristen

gått till ända.

Den nu aktuella frågan har, som tidigare nämnts, blivit föremål för

prövning av Högsta domstolen. I ett relativt färskt avgörande (NJA 1996

s. 751) uttalar domstolen att en part inte får åberopa en ny grund för

klander sedan klanderfristen löpt ut. Högsta domstolens avgörande ligger

alltså helt i linje med vad utredningen förordat. Även regeringen ansluter

sig till det synsätt som rättsfallet ger uttryck för. Enligt regeringens

mening bör principen lagfästas i den nya lagen om skiljeförfarande.

En bestämmelse i ämnet bör kunna utformas med användande av

begreppet klandergrund. Med klandergrund avses då inte de skilda

punkterna i lagen utan fråga är om rättsfaktum för klanderverkan. Har en

part klandrat skiljedomen under åberopande av att en skiljeman var

partisk bör han inte efter talefristens utgång få åberopa att även en annan

skiljeman var partisk. Däremot bör han få justera sin talan inom ett visst

saksammanhang. Har t.ex. parten anfört att skiljemannens opartiskhet

kan ifrågasättas eftersom han är systerson till motparten bör han även

efter talefristens utgång få ändra påståendet till att skiljemannen är son

till motparten. Däremot bör han inte få åberopa ett helt annat

saksammanhang, t.ex. att motparten och skiljemannen gemensamt äger

ett bolag.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen således att bestämmelser om

en parts rätt att klandra en skiljedom i enlighet med vad som nu anförts

tas in i lagen om skiljeförfarande, att det i lagen tas in en preklusions-

bestämmelse som i huvudsak motsvarar den som gäller i dag samt att

förbudet att efter klanderfristen åberopa en ny klandergrund lagfästs.

10.4 Resningsgrunder för upphävande av skiljedom

Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om att en skiljedom skall

kunna upphävas på talan av en part på grund av falskt bevis bör inte

införas i lagen om skiljeförfarande.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en skiljedom

skall kunna upphävas på talan av en part om en handling som åberopats

till bevis har varit förfalskad eller förvanskad eller om någon annan än en

part eller en ställföreträdare för en part har avgett en medvetet osann

utsaga, samt handlingen eller utsagan kan antas ha inverkat på målets

utgång.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser

avstyrker förslaget och några ställer sig tveksamma till det.

Några utländska experter ifrågasätter utredningens förslag i denna del.

Skälen för regeringens bedömning: Det finns i skiljemannalagen inte

någon särskild grund som ger en part möjlighet att genom klander eller

på annat sätt angripa en skiljedom som grundats på ett falskt bevis eller

åstadkommits genom att skiljemännen hotats eller tagit emot otillbörliga

ersättningar. Inte heller står resningsmöjligheten till buds. Enligt utred-

ningen framstår detta som en brist i lagstiftningen. Utredningen fram-

håller dock att frågan inte har någon större praktisk betydelse.

Det finns inte några uttryckliga regler i modellagen som omfattar de

ovannämnda situationerna. Enligt utredningen torde dock dessa

situationer innefattas i det ordre public-begrepp som modellagen och

även New Yorkkonventionen använder. Enligt den belgiska lagen kan en

skiljedom angripas efter den vanliga fristens utgång om den uppnåtts

genom brott eller grundats på ett falskt bevis eller om det framkommit

något nytt bevis som undanhållits av motparten. Det finns liknande

bestämmelser i den nederländska lagen medan t.ex. den finska lagen

saknar en sådan reglering.

Om en skiljeman utsatts för hot, mutats eller på något liknande

otillbörligt sätt utsatts för en påverkan som kan antas ha inverkat på

avgörandet bör skiljedomen anses strida mot ordre public och därmed

vara ogiltig. Dessa situationer omfattas således redan av de förslag som

regeringen lägger fram i detta lagstiftningsärende. Det kan nämnas att

denna tolkning av ordre public-begreppet i viss mån överlappar

jävsbestämmelsen som säger att en skiljeman är obehörig om han utan

stöd i ett avtal med parterna gemensamt mottagit eller förbehållit sig

ersättning utöver vad som tillkommer honom enligt lagen om skilje-

förfarande. Den sistnämnda bestämmelsen kan emellertid åberopas som

klandergrund endast inom den vanliga klanderfristen.

Frågan blir då om en skiljedom bör kunna hävas om en handling som

åberopats som bevis visar sig vara förfalskad eller förvanskad eller om

någon som hörts som vittne eller sakkunnig medvetet avgett en falsk

utsaga.

Utredningen har funnit att en reglering motsvarande rättegångsbalkens

regler om resning skulle föra för långt. Enligt utredningen bör

möjligheterna att få en skiljedom upphävd i nu aktuella fall i stället

inskränka sig till sådana flagranta fall där avsaknaden av klander-

möjligheter ter sig höggradigt stötande. Utredningens förslag innebär att

falska utsagor av vittnen och sakkunniga skall kunna leda till att en

skiljedom upphävs under förutsättning att utsagan kan antas ha inverkat

på målets utgång. Enligt förslaget skall under samma förutsättning en

falsk eller förvanskad handling som åberopats som bevis kunna leda till

samma resultat.

Det är naturligtvis av största intresse att skiljedomar blir materiellt

riktiga. Samtidigt innebär den omständigheten att parterna genom

skiljeavtalet avsäger sig möjligheten att få en tvist materiellt överprövad

en större risk för materiellt felaktiga avgöranden. Mot detta skall vägas

parternas intresse att få sin tvist prövad snabbt. Som regeringen anfört

upprepade gånger är en av de viktigaste aspekterna vid utformandet av en

ny lag om skiljeförfarande att det nya regelverket i största möjliga

utsträckning tillgodoser parternas krav på en snabb och effektiv hand-

läggning och garanterar en skiljedoms slutlighet. I detta syfte är det

särskilt angeläget att undvika regler som genom sin konstruktion och

bredd inbjuder till klandertalan och under lång tid skapar osäkerhet om

skiljedomens giltighet.

Vad nu anförts talar mot att man skulle införa en regel i enlighet med

utredningens förslag. Som utredningen framhållit kan man också

förvänta sig vissa bevissvårigheter i det fallet en falsk utsaga avgetts

inför skiljemännen. Likväl skulle en sådan regel vara motiverad om det

kunde slås fast att den svarade mot ett praktiskt behov. Något sådant

behov har emellertid, frånsett ett fall, enligt regeringens mening inte

kunnat påvisas, vare sig under utredningsarbetet, remissomgången eller

det därefter vidtagna beredningsarbetet. Snarare synes det, som inled-

ningsvis anförts, som om det även för utredningen har framstått som

tveksamt huruvida en regel av aktuellt slag svarar mot ett reellt behov.

Den nu diskuterade frågeställningen var aktuell även i det finska

lagstiftningsarbetet med en ny lag om skiljeförfarande. Med hänsyn

framför allt till att en motsvarande bestämmelse inte finns i modellagen

(vid vars utarbetande frågan diskuterades) och då åtminstone något större

praktiskt behov av en sådan regel inte ansågs föreligga beslöt man att inte

ta in någon sådan bestämmelse i den finska lagen.

Regeringen konstaterar att någon regel motsvarande den som utred-

ningen föreslagit inte finns i skiljemannalagen. Regeringen anser sig inte

ha något underlag för att påstå att det föreligger ett verkligt behov av en

sådan bestämmelse. På grund härav bör de skäl som beskrivits ovan när

det gäller det önskvärda i ett regelverk som befrämjar snabbhet i skilje-

förfarandet och en skiljedoms slutgiltighet tillmätas avgörande betydelse.

Regeringen gör därför den bedömningen att utredningens förslag i denna

del inte bör genomföras.

10.5 Skiljemännens möjligheter att åtgärda påstådda

brister

Regeringens förslag: En domstol skall i ett mål om ogiltighet eller

klander kunna skjuta upp handläggningen av målet i syfte att bereda

skiljemännen tillfälle att återuppta förfarandet eller vidta någon annan

åtgärd som undanröjer grunden för ogiltighet eller klander. Om båda

parterna begär uppskov skall domstolen besluta i enlighet med parternas

begäran. Om ena parten begärt uppskov kan domstolen meddela ett

sådant beslut endast om domstolen finner att talan i målet skall bifallas.

Meddelar skiljemännen en ny dom skall den kunna klandras av en part.

Domstolen skall kunna hålla fortsatt huvudförhandling även om

uppskovstiden överstiger femton dagar.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag,

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Vissa synpunkter av

lagteknisk natur och på bestämmelsens närmare utformning har fram-

förts.

Skälen för regeringens förslag: En domstol kan enligt skiljemanna-

lagen inte ändra i en skiljedom. Även om en påtalad brist lätt hade kunnat

botas blir påföljden i stället att skiljedomen förklaras ogiltig eller att den

upphävs. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte kan anses

rimligt att en skiljedom, som getts efter ett kostsamt skiljeförfarande,

förklaras ogiltig om det t.ex. saknas en underskrift av någon skiljeman. I

ett sådant fall borde skiljedomen i första hand kunna kompletteras med

den saknade underskriften.

Modellagen innehåller en bestämmelse som ger domstol möjlighet att

på begäran av en part skjuta upp ett mål om en skiljedoms giltighet under

viss tid för att ge skiljemännen tillfälle att återuppta skiljeförfarandet

eller vidta någon annan åtgärd som enligt skiljemännens mening undan-

röjer grunden för ogiltigheten eller upphävandet (artikel 34(4)). Med

modellagen som förebild har i den finska lagen tagits in ett motsvarande

stadgande.

En domstol bör inte heller framgent kunna ändra det materiella

innehållet i en skiljedom. Däremot anser regeringen att det, med

modellagen som förebild, i lagen om skiljeförfarande bör tas in en

bestämmelse som gör det möjligt för skiljemännen att läka vissa brister

som alternativ till att skiljedomen upphävs eller förklaras ogiltig. Det bör

framhållas att en sådan reglering inte får innebära att det öppnas en

bakväg till omprövning av skiljedomar på materiell grund.

En grundförutsättning för att skiljemännen skall ges möjlighet att

återuppta förfarandet eller vidta någon annan åtgärd som enligt deras

mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller upphävandet (i det

följande talas endast om återupptagande) bör vara att en part yrkar det.

Vidare bör domstolen ges en diskretionär prövningsrätt. I de fall då

domstolen anser att en part inte har fog för sin talan mot en skiljedom bör

skiljemännen givetvis inte få återuppta förfarandet. Har domstolen

konstaterat att det föreligger grund för upphävande eller ogiltighet kan

det däremot i många fall vara lämpligt att skiljemännen ges möjlighet att

återuppta förfarandet. Även i de fall då det framstår som oklart om

käranden har fog för sin talan, men där båda parter yrkar att skiljemännen

skall få återuppta förfarandet och skiljemännen på ett relativt enkelt sätt

kan åtgärda den påstådda bristen, kan det vara en smidig lösning att låta

skiljemännen återuppta förfarandet. Mot ena partens bestridande bör det

dock inte vara möjligt att besluta om återupptagande förrän domstolen

har konstaterat att det föreligger grund för upphävande eller ogiltighet.

Som utredningen anfört bör domstolen, i samband med ett åter-

upptagande, inte lämna skiljemännen några anvisningar. Det kommer

ändå i de allra flesta fall att ganska klart framgå av domstolens beslut

eller parternas talan vilka åtgärder som kan komma ifråga.

Skiljemännen bör i de flesta fall meddela en ny skiljedom. Det är

visserligen inte säkert att skiljemännen delar den uppfattning som ligger

bakom domstolens beslut. I sådana fall kan skiljemännen nöja sig med att

förklara att deras ställningstagande kvarstår oförändrat. Det torde dock i

de flesta fall uppkomma ytterligare kostnader. Eftersom det endast är

genom en skiljedom som skiljemännen kan förplikta parterna att betala

kostnader och fördela kostnadsansvaret mellan parterna inbördes bör

skiljemännen i de flesta fall utfärda en ny skiljedom som inkluderar

återupptagandet och som träder i den gamla skiljedomens ställe. De bör

dock kunna underlåta att meddela en ny skiljedom om de inte vidtar

någon åtgärd och det inte heller uppkommer några ytterligare kostnader.

En part bör alltid kunna framställa invändningar vid domstolen

beträffande fel som förekommit under det återupptagna förfarandet, om

hans rätt att göra detta inte har prekluderats. Det kan emellertid vara så

att den part som enligt den klandrade skiljedomen vunnit tvisten menar

att det förekommit något fel under det ursprungliga förfarandet; han kan

t.ex. ha nekats muntlig förhandling. Med hänsyn till utgången hade han

dock inte skäl att anföra klander. Ändras domen efter återupptagande, bör

han ha möjlighet att till stöd för klandertalan åberopa sådana omständig-

heter som han i och för sig skulle kunna ha anfört om han väckt talan

inom den ursprungliga fristen. Har skiljedomen sålunda ändrats efter

återupptagandet och ersatts med en ny skiljedom bör en part, som

ändringen gått emot, få framställa klanderyrkande, även om grunden

hänför sig till det första förfarandet. Sannolikheten för att ett gammalt

fel på så sätt dras upp i efterhand torde emellertid, som utredningen

framhållit, inte vara stor.

Domstolen bör sätta en frist för parterna att framställa nya klander-

yrkanden och anföra nya omständigheter. Det ankommer sedan på

domstolen att bedöma tillåtligheten av parternas nya talan.

Om skiljemännens åtgärder medför att talan återkallas kan domstolen

avskriva målet. I annat fall måste domstolen pröva tvisten och har då att

antingen bifalla eller ogilla den förda talan. Det är därvid inte möjligt att

pröva annat än den skiljedom som skiljemännen slutligen har stannat för.

Ett beslut om att skiljemännen skall ges möjlighet att återuppta

förfarandet bör, om parterna är överens, kunna fattas under målets

handläggning av en domare. I andra fall måste målet företas till huvud-

förhandling för att domstolen skall kunna avgöra om grund för ogiltighet

eller hävning är styrkt. Sedan skiljemännen vidtagit de åtgärder som de

ansett erforderliga, bör domstolen i allmänhet efter en fortsatt huvud-

förhandling kunna avgöra målet genom dom, om inte talan återkallas.

Detta bör gälla även om en viss ytterligare förberedelse krävs innan

målet kan slutföras. En förutsättning är givetvis att samma domare sitter i

rätten. Härvid bör en längre uppskovstid medges än vad som följer av

43 kap. 11 § andra stycket rättegångsbalken.

Domstolens beslut att ge skiljemännen möjlighet att läka en brist bör

inte kunna överklagas. Detta skulle nämligen kunna föranleda att tvisten

prövades i flera instanser vid olika tillfällen. En konsekvens av detta

ställningstagande blir att en skiljedom som ändrats av skiljemännen

sedan en domstol ansett att det förelegat grund för upphävande kommer

att bli gällande även om det i själva verket inte förelåg en sådan grund.

Regeringen föreslår alltså att det i lagen om skiljeförfarande införs en

bestämmelse med nu angivet innehåll. Den föreslagna bestämmelsen

innebär en nyhet för svenska förhållanden, vilken inledningsvis kan

medföra vissa svårigheter i rättstillämpningen. Det är nämligen svårt att

ange närmare riktlinjer för när en domstol skall använda sig av

möjligheten till återförvisning. Man bör dock hålla i minnet att regeln har

en processekonomisk funktion. Stor vikt bör också läggas vid parternas

ståndpunkter och de skäl som de anför till stöd för sin inställning. De

tillämpningsproblem som bestämmelsen kan föranleda måste vägas mot

skiljemannalagens enda alternativ, dvs. upphävande, med den sannolika

konsekvensen att en helt ny process får genomföras.

10.6 Prövning av skiljedomar om avvisning eller

avskrivning

Regeringens förslag: En part skall kunna angripa en skiljedom som

innebär att tvisten avvisas eller avskrivs. Talan skall väckas inom tre

månader från den dag parten fick del av domen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Några remissinstanser anser att förslaget måste

förtydligas.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagens regler om

ogiltighet och klander talar uttryckligen endast om skiljedomar. I

rättspraxis har emellertid slagits fast att reglerna om klander kan

tillämpas analogiskt på en skiljenämnds beslut att avsluta förfarandet

utan att pröva tvisten (se rättsfallen NJA 1975 s. 536 och 1990 s. 419).

Domstolen kan därvid pröva såväl bedömningen av den processuella

frågan om förfarandets avslutande som handläggningen av denna. En

skiljenämnds beslut att avvisa eller avskriva en tvist och som innebär att

de frågor som hänskjutits till skiljemännen inte avgörs, kan alltså prövas

materiellt av domstolen. Om någon materiell prövning av de till

skiljemännen hänskjutna frågorna är det naturligtvis inte fråga.

Enligt utredningen finns det goda skäl för den rättstillämpning som

rättsfallen ger uttryck åt. Regeringen delar den bedömningen. Detta

innebär att sådana skiljedomar som utgörs av s.k. avskrivnings- och

avvisningsbeslut bör kunna omprövas i sak av domstol. Det är vad

regeringen föreslår. Om ingen av parterna väcker talan inom viss tid bör

avgörandena däremot tillerkännas rättskraft.

Har skiljemännen i en skiljedom avvisat tvisten på grund av att de

funnit sig obehöriga att pröva densamma är det ganska klart att även

deras beslut om fördelningen av kostnader parterna emellan bör kunna

prövas i sak av domstol, även separat, givetvis efter yrkande i den delen.

Omprövningsmöjligheten bör däremot inte utsträckas till beslut om

kostnadsfördelningen i en skiljedom varigenom tvisten har avskrivits. Ett

sådant beslut bör liksom för närvarande kunna angripas endast i den mån

klanderreglerna medger det. Här saknar ju skiljemännen inte besluts-

legitimitet. Ett förbehåll måste dock göras för fall då själva avskriv-

ningsbeslutet upphävs; som en konsekvens härav måste också fördel-

ningsbeslutet kunna upphävas. Det kan tilläggas att beslut om ersättning

till skiljemännen liksom hittills förutsätts bli överklagat i särskild

ordning (se vidare avsnitt 11.3).

10.7 Undantagsavtal

Regeringens förslag: Om skiljeavtalet avser ett förhållande mellan

näringsidkare i deras näringsverksamhet och ingendera parten har

hemvist eller driftsställe i Sverige, skall de genom en uttrycklig skriftlig

överenskommelse kunna utesluta eller begränsa tillämpligheten av lagens

grunder för upphävande av skiljedomen (undantagsavtal). En skiljedom

som omfattas av en sådan överenskommelse skall erkännas och

verkställas i Sverige enligt de regler som gäller för en utländsk skilje-

dom.

Utredningens föreslag överensstämmer med regeringens. Betän-

kandet innehåller två särskilda yttranden i denna fråga. Enligt det ena bör

undantagsavtal tillåtas även i nationella förfaranden. Det andra yttrandet

ger uttryck för motsatt uppfattning, nämligen att undantagsavtal över

huvud taget inte bör tillåtas.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Av de remissinstanser

som uttryckligen yttrat sig i denna fråga ansluter sig en majoritet till det

särskilda yttrande som förordar tillåtligheten av undantagsavtal även i

svenska skiljeförfaranden. Många remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. En remissinstans instämmer i det särskilda yttrandet om förbud

mot undantagsavtal.

Även bland de utländska skiljedomsexperterna går meningarna isär i

denna fråga.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen innehåller både

dispositiva och indispositiva regler. Vad avser reglerna om ogiltighet och

klander är utgångspunkten att dessa är bindande, dvs. att parterna inte på

förhand kan avtala bort deras tillämpning. Högsta domstolen har emeller-

tid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 angett att för parter som saknar anknyt-

ning till Sverige får det anses möjligt att även innan tvist uppkommit

träffa avtal som begränsar möjligheterna att inför svensk domstol angripa

skiljedomen på grund av formella brister. Frågan är nu om och i så fall i

vilken utsträckning som den nya lagen om skiljeförfarande bör tillåta

sådana s.k. undantagsavtal.

Skiljeförfarandet som institut vilar bl.a. på principen om parternas rätt

att träffa bindande avtal. Partsautonomin utgör själva grunden för de

regler som omgärdar skiljeförfarandet. Som tidigare nämnts bör detta

synsätt i hög grad prägla också en ny lag om skiljeförfarande.

Det sagda kan dock inte gälla reservationslöst. Skiljeförfarandet måste

omgärdas av vissa minimiregler för att tillgodse grundläggande rätts-

säkerhetskrav, bl.a. därför att staten inte står helt utanför denna form av

tvistlösning. Inte minst den omständigheten att exekutionsväsendet ställs

till parternas (och skiljemännens) förfogande innebär att ett rättssäkert

regelverk måste omgärda vissa delar av skiljeförfarandet.

En grundförutsättning för att tillåta undantagsavtal bör vara att man

kan konstatera ett legitimt intresse för parterna i detta avseende. Vad

avser de ogiltighetsgrunder som föreslås i den nya lagen har tidigare

konstaterats att dessa är uppställda för att primärt skydda andra intressen

än parternas. Redan av den anledningen bör man alltså inte tillåta

undantagsavtal som innebär att man begränsar domstols möjlighet att

pröva frågor om ogiltighet.

Annorlunda förhåller det sig med klandergrunderna. Parterna har getts

dispositionsrätt över dem och det skulle således kunna hävdas att

parterna inte borde vara betagna rätten att avtala bort deras tillämpning.

Å andra sidan är det en stor skillnad mellan att avstå från att klandra en

skiljedom när man väl erhållit domen och att på förhand, utan kännedom

om hur skiljeförfarandet kommer att utveckla sig, med bindande verkan

göra ett sådant avstående.

Klandergrunderna är i huvudsak avsedda att garantera parterna ett

opartiskt och i övrigt korrekt förfarande. Med tanke på detta syfte kan

man hysa stora betänkligheter mot undantagsavtal. I det förslag som

regeringen nu lägger fram har klandergrunderna getts en restriktiv

utformning, utan att grova fel och brister i proceduren för den skull

lämnats utanför. Egentligen kan man hävda att dessa grunder endast ger

en viss minimistandard i fråga om rättsskydd. Det bör därför krävas

starka skäl för att parterna i förväg skall ges möjlighet att avstå från detta

rättsskydd.

Om undantagsavtal skulle tillåtas finns det en särskild risk att en

starkare part förmår en underlägsen part att träffa en sådan överens-

kommelse. Visserligen kan det sägas att en undantagsklausul kan komma

att lämnas utan avseende med tillämpning av 36 § avtalslagen på grund

av ena partens underlägsna ställning. Också senare inträffade för-

hållanden kan utgöra grund för att bortse från en undantagsklausul. Hit

bör kanske räknas omständigheter som inträffat under skiljeförfarandet. I

vart fall aktualiseras emellertid ett åberopande av undantagsklausulens

ogiltighet knappast förrän skiljedomen har meddelats och klandertiden

börjat löpa. Vill en missnöjd part angripa skiljedomen kan han inte

invänta utgången av en fristående tvist om giltigheten av undantags-

klausulen. Klanderfristen kommer nämligen då att gå ut. Han måste i

stället väcka klandertalan och aktualisera tillämpningen av 36 § avtals-

lagen i klanderprocessen. Detta kan lätt förbises. Särskilt om efter-

följande omständigheter åberopas i klanderprocessen till stöd för undan-

tagsklausulens ogiltighet har man å andra sidan därmed kommit i ett läge

där syftet med undantagsklausulen i stort sett har gått förlorad. Detta

gäller även om man tänker sig att invändningen om ogiltighet på grund

av 36 § avtalslagen underkänns och klandertalan därmed avvisas. Syftet

med en undantagsklausul är ju att skiljedomen inte skall kunna angripas

genom klander.

Delvis andra synpunkter gör sig gällande i internationella tvister. Här

tillkommer särskilt ett förhållande av betydelse. I de flesta länder sker

nämligen vid verkställighet av utländska skiljedomar precis som i

Sverige en prövning i huvudsaklig överensstämmelse med New York-

konventionens regler. Härigenom kommer en viss prövning till stånd,

även om parterna har träffat ett undantagsavtal. Denna prövnings-

möjlighet står visserligen inte öppen beträffande ogillande skiljedomar

eller bifallande fastställelsedomar. Sådana domar kommer inte att kunna

angripas i det land där skiljeförfarandet ägt rum, och någon verkställighet

blir det ju inte fråga om. Vidare kommer en bifallande skiljedom som

vägras verkställighet i ett annat land att behålla sin rättskraft i för-

farandelandet. Trots detta minskar onekligen den utländska verkställig-

hetsprövningen betänkligheterna mot att parterna är bundna vid att avstå

från klandertalan.

Bifalls talan i skiljedomen ges den förlorande parten å andra sidan, om

undantagsavtal saknas eller frånkänns verkan, viss chans att obstruera

genom att åberopa en klandergrund dels i förfarandestaten, dels också,

om denna talan inte har framgång, i verkställighetslandet. Visserligen

vore den bästa lösningen säkerligen att prövning endast skedde i en

ordning och då lämpligen i det land där förfarandet ägt rum. Härigenom

kunde såväl käranden som svaranden få sitt befogade intresse av

rättsskydd tillgodosett. Man borde således avstå från en prövning på

verkställighetsstadiet. En sådan lösning kan emellertid inte ensidigt

uppnås inom ramen för en svensk lag om skiljeförfarande. Lösningen av

internationella tvister genom skiljeförfarande i ett neutralt land kan i

stället underlättas genom att undantagsavtal godtas i dessa fall.

Det nu anförda talar för att undantagsavtal i vart fall skulle kunna

godtas i internationella kommersiella tvister. Denna ståndpunkt ligger

också i linje med Högsta domstolens tidigare nämnda avgörande. För en

sådan ordning talar också den omständigheten att endast en remissinstans

har avstyrkt utredningens förslag. Remissutfallet och särskilt då de

remissvar som avgivits av företrädare för näringslivet ger stöd för

uppfattningen att det finns ett behov av att kunna träffa undantagsavtal.

På grund härav och då det inte kan anses föreligga några avgörande

hinder mot en sådan reglering, anser regeringen att det i internationella

kommersiella tvister bör finnas möjlighet för parterna att avtala om en

begränsning av tillämpningen av lagens klandergrunder. Regeringen

återkommer strax till hur reglerna om detta närmare bör utformas.

Nästa fråga blir då om undantagsavtal bör tillåtas även i nationella

skiljeförfaranden. Det bör direkt sägas att det behov av sådana avtal som

remissutfallet ger uttryck för inte enligt remissinstanserna är begränsat

till internationella skiljeförfaranden.

Det främsta skälet till att man kan godta undantagsavtal i inter-

nationella förfaranden att det sker en prövning på verkställighetsstadiet

 kan emellertid inte åberopas såvitt avser rent inhemska förfaranden där

verkställighet skall ske i Sverige. Reglerna i utsökningsbalken (3 kap.

15 §) ger inte en part möjlighet att åberopa klanderskäl på verk-

ställighetsstadiet om rätten till hävning vid domstol är stängd. Rege-

ringen avser heller inte att föreslå ändringar i den riktningen. Tvärtom

kommer regeringen föreslå att klanderskäl inte alls skall beaktas av

kronofogdemyndigheten vid verkställighet (se avsnitt 13.2.2). Om man

skulle godta undantagsavtal i inhemska förfaranden skulle alltså varje

form av prövning av klandergrunderna vara utesluten. En sådan ordning

är enligt regeringens mening inte godtagbar.

Ett alternativ skulle möjligen vara att, såsom vid utländska skilje-

domar, låta den part som vill ha verkställighet ansöka om verkställighets-

förklaring hos Svea hovrätt. I den prövningen skulle då motparten kunna

framställa invändningar som i stort motsvarar våra klandergrunder.

Frågan är emellertid vad man då vunnit. Hovrättens prövning blir ju i

princip densamma som vid en klanderprövning.

Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att undantagsavtal

inte bör tillåtas i interna tvister.

Även om undantagsavtal inte bör tillåtas i inhemska skiljeförfaranden

bör alltså, enligt vad regeringen tidigare gett uttryck för, det motsatta

gälla för internationella förfaranden. De närmare bestämmelserna härom

bör utformas enligt följande.

Undantagsavtal bör kunna godtas i tvister mellan parter som, när

avtalet ingås, saknar hemvist, fast bostad eller driftsställe i Sverige. Det

förhållandet att en part har utmätningsbar egendom eller dotterbolag med

driftställe här i riket bör inte diskvalificera parten från möjligheten att

träffa undantagsavtal.

Det saknas anledning att begränsa en parts möjlighet att träffa

undantagsavtal till enbart vissa klandergrunder. Det bör också vara

möjligt att inta en undantagsklausul i ett skiljeavtal som avser framtida

tvister, lika väl som parterna i samband med tvistens uppkomst eller

senare bör kunna träffa ett särskilt undantagsavtal. Däremot bör det med

hänsyn till de risker för rättsförluster som parterna löper krävas ett tydligt

och uttryckligt avstående från klanderrätten. Det bör också krävas

skriftlig form. Det är viktigt att en part inte går miste om klanderrätten

bara genom en hänvisning till ett skiljedomsreglemente som kanske

parten ovetande innehåller en undantagsklausul. Även om en allmän

hänvisning således sker till ett skiljedomsreglemente med en klart

formulerad undantagsklausul bör detta inte godtas som ett verksamt

undantagsavtal.

Utgångspunkten för förslaget är sålunda att skiljedomen inte skall

verkställas i Sverige. Saknar parterna anknytning hit saknas i regel den

grundläggande förutsättningen egendom i landet för verkställighet.

Det kan dock tänkas gå viss tid från det avtalet ingicks tills det blir

aktuellt att verkställa en skiljedom. Det förhållandet att en part under

tiden fram till tidpunkten för ett skiljeförfarande har fått anknytning till

Sverige bör enligt regeringens mening inte få till följd att undantags-

avtalet förlorar sin verkan. Vid en verkställighet här borde krono-

fogdemyndigheten kunna beakta om skiljedomen var ogiltig t.ex. på

grund av att den stred mot ordre public. Sådana fall torde emellertid vara

utomordentligt få. Denna prövning framstår också som ett otillräckligt

korrektiv. Ett avgörande motiv för att godta undantagsavtal beträffande

internationella tvister är ju att skiljedomar meddelade i sådana tvister

antas genomgå en exekvaturprövning i verkställighetslandet. Man bör

därför i konsekvensens namn underkasta dessa domar exekvaturprövning

även i Sverige om de skall verkställas här. Härigenom skapas en viss

kontroll. Sannolikt kommer det att röra sig om ett mycket litet antal fall.

Denna exekvaturprövning bör kunna ske enligt de regler som föreslås

gälla för utländska skiljedomar (se avsnitt 15).

Man skulle kunna hävda att i de fall då endast någon eller några av

klandergrunderna har undantagits borde verkställighetsprövningen in-

skränkas till att avse dessa grunder. En sådan uppdelning kan dock i

många fall vara svår att göra. Parternas avtal kan t.ex. knyta an till delar

av en viss eller flera olika klandergrunder. Tillämpningsproblem skulle

uppstå och göra prövningen onödigt komplicerad. Har parterna i något

hänseende ingått ett undantagsavtal bör således en fullständig prövning

kunna ske i exekvaturförfarandet.

Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i lagen om skilje-

förfarande tas in regler som ger utländska parter möjlighet att i ett

kommersiellt förhållande träffa undantagsavtal. En skiljedom som

omfattas av ett sådant avtal skall erkännas och verkställas i Sverige enligt

de regler som gäller för en utländsk skiljedom.

11 Skiljedomskostnader

11.1 Ersättningen till skiljemännen

11.1.1 Gällande rätt

Skiljemännens rätt till ersättning av parterna regleras i 23 § skilje-

mannalagen. Utgångspunkten är att parterna och skiljemännen genom

avtal kan bestämma ersättningen till skiljemännen. Har något avtal inte

träffats skall parterna solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen

för deras arbete och omkostnader.

Parterna kan t.ex. i skiljeavtalet begränsa ansvaret för ersättningen till

skiljemännen. Parterna kan också hänvisa till ett skiljedomsinstituts

regler. Åtar sig skiljemännen uppdraget med insikt om en sådan överens-

kommelse mellan parterna får de därigenom anses ha godtagit vad

parterna avtalat. I sistnämnda fall blir institutets regler för hur ersätt-

ningen till skiljemännen skall bestämmas tillämpliga.

Skiljemännen får i en slutlig skiljedom men inte i t.ex. en deldom

fastställa ersättningens belopp särskilt för varje skiljeman och förplikta

parterna att betala.

Enligt 23 § tredje stycket skiljemannalagen är skiljemännen förbjudna

att utöva retentionsrätt i skiljedomen.

Skiljeförfarandet kan avslutas utan att tvistefrågan avgörs av

skiljemännen. Parterna kanske förliks eller talan återkallas. Vidare kan

skiljemännen finna att de inte är behöriga att pröva tvisten. Även i dessa

fall kan skiljemännen ha välgrundade krav på ersättning för arbete och

utlägg. Det är dock något osäkert om de har möjlighet att fastställa

ersättningen i ett exigibelt avgörande. Kan parterna och skiljemännen

inte enas i frågan, har skiljemännen alltid möjlighet att föra talan om

ersättningen vid domstol.

I 23 § första stycket skiljemannalagen finns en inskränkning i parternas

avtalsfrihet. Där anges att en skiljeman inte får motta eller betinga sig

ersättning av ena parten, med mindre lika förmån tillkommer honom

från andra parten . Ett avtal som strider mot stadgandet är ogiltigt och

skiljemannen är skyldig att betala tillbaka vad han mottagit. Dessutom är

en skiljeman som mottagit eller betingat sig ersättning i strid med 23 §

skiljemannalagen jävig enligt 5 § första stycket 3 p. samma lag.

Utredningen har tolkat regeln i 23 § första stycket skiljemannalagen så

att ett avtal mellan en part och skiljemän angående ersättningen till

skiljemännen för sin giltighet förutsätter att även den andra parten åtagit

sig lika förpliktelser mot samma skiljeman. Utredningen pekar dock på

att Högsta domstolen har godtagit en skiljeklausul i ett avtal mellan en

näringsidkare och konsumenter som innebar att konsumenternas kost-

nadsansvar begränsades såväl parterna emellan som mot skiljemännen

(NJA 1983 s. 510).

Slutligen bör nämnas att det inte finns några särskilda bestämmelser i

skiljemannalagen som behandlar frågor om förskott på ersättningen eller

säkerhet för den.

11.1.2 Överväganden

Regeringens förslag: Parter och skiljemän skall genom avtal kunna

bestämma skiljemännens ersättning. Ett avtal som inte träffats med

parterna gemensamt skall vara ogiltigt. Om något avtal om ersättning inte

träffats skall parterna solidariskt betala skiljemännen skälig ersättning för

arbete och utlägg.

Skiljemännen skall i en slutlig skiljedom få fastställa ersättningens

belopp och ålägga parterna betalningsskyldighet. Skiljemännen skall inte

få utöva retentionsrätt i skiljedomen.

Skiljemännen skall kunna begära säkerhet för ersättningen. Särskilda

säkerheter skall kunna fastställas för skilda yrkanden. Om parterna inte

ställer begärd säkerhet skall skiljemännen kunna avsluta förfarandet eller

avstå från att ta upp ifrågavarande yrkande. Om ena parten underlåter att

ställa sin del av säkerheten får den andra parten ställa ytterligare säkerhet

eller, i stället för att fortsatta skiljeförfarandet, väcka talan vid domstol.

En part som inte fullgör sin skyldighet att ställa säkerhet kan inte åberopa

skiljeavtalet som rättegångshinder.

Säkerheten skall kunna tas i anspråk för att täcka större utlägg.

Skiljemännen skall inte mot parternas vilja, eller utan godkännande från

den part som ställt hela säkerheten, kunna tillgodogöra sig säkerheten

såsom förskott för redan utfört arbete.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker i

huvudsak de föreslagna bestämmelserna eller lämnar dem utan erinran.

Svea hovrätt ifrågasätter om inte mer genomgripande förändringar bör

göras dels när det gäller skiljemännens rätt att fastställa sin egen ersätt-

ning, dels såvitt avser förbudet för skiljemännen att utöva retentionsrätt i

skiljedomen. Hovrätten anser att dessa två regleringar bör slopas. Några

remissinstanser anser att skiljemännen skall få ta säkerheten i anspråk

genast sedan ersättningen fastställts i en skiljedom. En remissinstans

anser att skiljemännen även skall kunna kräva säkerhet för att tillgodose

ena partens intressen. Internationella Handelskammarens Svenska

Nationalkommitté menar att förslaget att den part som inte ställer sin del

av begärd säkerhet inte skall kunna åberopa skiljeavtalet som hinder för

rättegång kommer att påverka valet av Sverige som forum för inter-

nationella skiljeförfaranden i negativ riktning.

En utländsk expert har förordat en mindre detaljerad reglering med

större frihet för skiljemännen att bestämma på detta område. En annan

har ifrågasatt förbuden att kräva förskott på ersättning för utfört arbete

och att utöva retentionsrätt i skiljedomen.

Skälen för regeringens förslag: Modellagen innehåller inte några

bestämmelser om ersättning till skiljemännen. Särskilda bestämmelser

om ersättningen till skiljemännen finns inte i lagstiftningen i t.ex.

Belgien, Frankrike, Nederländerna eller Schweiz. Däremot har man i den

finska lagen reglerat ersättningen till skiljemännen på följande sätt. Om

inte något annat har överenskommits eller bestämts är parterna

solidariskt skyldiga att betala ersättning till skiljemännen för deras arbete

och kostnader. Ersättningen till skiljemännen skall vara skälig med

beaktande av den tid uppdraget krävt, sakens svårighetsgrad och andra på

saken inverkande omständigheter. Skiljemännen har rätt att av parterna

kräva förskott på ersättningen eller säkerhet för den. Om inte något annat

har bestämts på ett sätt som är bindande för skiljemännen får de i

skiljedomen fastställa ersättningens belopp särskilt för var och en av dem

samt ålägga parterna betalningsskyldighet.

Lagen om skiljeförfarande skall bygga på partsautonomins princip.

Regeringen delar utredningens ståndpunkt att man även när det gäller

ersättningen till skiljemännen bör utgå från denna princip. Parter och

skiljemän bör således i första hand genom avtal få bestämma ersätt-

ningens storlek eller hur den skall fastställas.

Som ovan redovisats är parternas avtalsfrihet i dag begränsad genom

bestämmelsen i 23 § första stycket skiljemannalagen. Av Högsta

domstolens avgörande i rättsfallet NJA 1983 s. 510 framgår dock att

denna inskränkning i avtalsfriheten inte är absolut. Enligt utredningen

bör man som också Högsta domstolen fann i det nu nämnda rättsfallet

i viss utsräckning kunna godta skiljeavtal mellan näringsidkare och

konsumenter som innebär att näringsidkaren helt eller delvis står för

ersättningen till skiljemännen. Regeringen delar utredningens uppfatt-

ning. Lagstiftningen bör alltså inte lägga hinder i vägen för sådana avtal.

Den omständigheten att regeringen i detta lagstiftningsärende föreslår ett

totalförbud mot skiljeklausuler i konsumentrelationer såvitt avser fram-

tida tvister föranleder ingen annan bedömning. En konsument är ju

oförhindrad att ingå skiljeavtal sedan tvist väl har uppkommit.

Följaktligen bör lagen om skiljeförfarande inte innehålla en regel som

förbjuder denna kostnadsfördelning. Som utredningen framhållit får dock

detta självfallet inte tas till intäkt för att det alltid är fritt fram att

begränsa kostnadsansvaret. Ett avtal härom mellan ojämbördiga parter

kan fortfarande anses oskäligt.

Av 23 § första stycket skiljemannalagen följer att ena parten ensam

inte får träffa ett separat avtal med en eller flera skiljemän. Ett sådant

avtal kan i högsta grad rubba förtroendet för opartiskheten hos den eller

de skiljemän som ingått avtalet. Enligt regeringens mening bör den

nuvarande bestämmelsen modifieras så att den enbart träffar denna typ av

ensidiga avtal. Inget bör alltså hindra att parternas kostnadsansvar mot

skiljemännen är olika, men parterna måste vara överens om det.

En skiljeman som ingår den nämnda typen av ensidiga avtal bör på

begäran av motparten kunna skiljas från uppdraget på den grund att det

föreligger en omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartisk-

het. Detta bör framgå av en uttrycklig jävsbestämmelse som tar sikte på

det fallet att en skiljeman mottar eller betingar sig ersättning i strid med

förbudet att träffa ett separat avtal angående ersättningen med en av

parterna. Ett sådant avtal bör också anses vara ogiltigt. Regeringen

föreslår alltså att regler härom tas in i den nya lagen.

Enligt utredningen är det ovanligt att avtalsfriheten beträffande ersätt-

ningen till skiljemännen utnyttjas av parterna. De fall som förekommer i

praktiken består för det mesta i att parterna i skiljeavtalet hänvisar till ett

skiljedomsinstituts regler eller begränsar den underlägsna partens ansvar

för skiljemännens ersättning. Skiljemän som åtar sig uppdraget med

insikt om klausulens innehåll anses som tidigare nämnts därmed ha

godtagit avtalet. För det fall parterna inte träffat någon särskild överens-

kommlse om ersättningen till skiljemännen bör det i lagen om skilje-

förfarande tas in bestämmelser härom. Som utredningen framhållit synes

ifrågavarande bestämmelser i skiljemannalagen ha fungerat väl och man

bör därför kunna utgå från dessa. Regeringen delar också utredningens

bedömning att den praktiskt viktiga frågan om skiljemännens rätt till

förskott och säkerhet bör behandlas. Det bör än en gång framhållas att de

regler som strax skall behandlas med ett undantag inte kan avtalas

bort genom en överenskommelse mellan endast en part och en eller flera

skiljemän.

Enligt utredningen bör parterna, liksom i dag, vara solidariskt

ansvariga för skiljemännens ersättning. Regeringen saknar anledning att

göra någon annan bedömning. Undantag från denna huvudregel bör göras

i de fall då skiljemännen avslutar förfarandet därför att de anser sig

obehöriga att pröva tvisten. Annars skulle en svarande som hela tiden

hävdat att parterna aldrig ingått ett skiljeavtal bli solidariskt ansvarig med

den påkallande parten även om skiljemännen skulle dela svarandens

uppfattning. Om den påkallande parten sedan inte kunde betala

ersättningen till skiljemännen blev det med ett strikt solidariskt ansvar

svaranden som fick betala hela beloppet och sedan kanske stå med en

värdelös fordran på motparten. I de flesta av dessa fall bör således den

påkallande parten ensam åläggas ansvar för ersättningen. Bedömningen

kan dock bli annorlunda i vissa fall, t.ex. om skiljemännen anser sig

obehöriga av den anledningen att tvisten inte är skiljedomsmässig eller

om svaranden genom vårdslös processföring orsakat kostnader. Rege-

ringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en särskild

bestämmelse i enlighet med det nu sagda.

Skiljemännen har enligt skiljemannalagen rätt till skälig ersättning för

arbete och omkostnader. Som utredningen anfört är det svårt att finna ett

bättre uttryck än skälig och de nuvarande reglerna synes ha fungerat

tillfredsställande. Regeringen föreslår därför att begreppet skälig behålls

som norm för bestämmande av ersättningen till skiljemännen.

Ersättningen bör även i fortsättningen avse arbete och utlägg. När det

gäller större utlägg bör parternas inställning ha stor betydelse vid

skälighetsbedömningen. Gäller det t.ex. att anlita en rättsbildad sekrete-

rare bör parternas samtycke inhämtas, medan det mera ligger i sakens

natur att använda en tolk när det behövs.

När det gäller sättet att fastställa ersättningens storlek går utredningens

förslag i princip ut på att nuvarande ordning behålls. Svea hovrätt har,

som ovan nämnts, föreslagit att den slopas. Hovrätten har till stöd härför

bl.a. anfört att då skiljemännen numera regelmässigt kräver och får

säkerhet av parterna för sina kommande anspråk och då utredningen

föreslår att skiljemännens rätt till säkerhet lagfästs, finns det strängt taget

ingen anledning att låta dem döma i egen sak längre. Skiljemännen kan ju

ta betalt genom att ta säkerheten i anspråk.

Det kan naturligtvis diskuteras hur stort behovet är av att skiljemännen

själva skall kunna fastställa sina ersättningar. Skiljemännens möjligheter

att begära säkerhet talar onekligen för att behovet kanske inte är så stort.

Vidare kan det, som hovrätten framhåller, ifrågasättas varför just

skiljemän till skillnad från andra uppdragstagare skall ha fördelen av att

kunna skapa sig sin egen exekutionstitel. Det framstår dock för

regeringen som tveksamt om denna skiljemännens möjlighet medför

någon egentlig nackdel för parterna. Alternativet är ju att den skiljeman

som inte har tillräcklig säkerhet ur vilken han kan göra sig betald får

väcka talan vid domstol i vanlig ordning. En sådan ordning framstår

knappast som mer ändamålsenlig än att låta skiljemännens beslut om

ersättning kunna bli föremål för en materiell prövning av domstol på

talan av en part. Sammanfattningsvis anser regeringen att övervägande

skäl talar för att den nuvarande ordningen behålls. Denna uppfattning

vinner också stöd av remissutfallet.

Regeringen föreslår således att skiljemännen bör få ange ersättningens

belopp i skiljedomen och ålägga parterna betalningsskyldighet. Det skall

därvid anges ett särskilt belopp för varje skiljeman. Med hänsyn till de

regler om förskott och säkerhet som regeringen ämnar föreslå (se nedan)

finns det inte skäl att låta skiljemännen fastställa ersättningen i princip

annat än i en slutlig skiljedom. Den ändrade användningen av begreppet

skiljedom (se avsnitt 9.2 och 10.6) medför att skiljemännen alltid kan

bestämma ersättningens storlek i en skiljedom, även om förfarandet

avslutas utan prövning av den hänskjutna tvisten.

Vad sedan gäller frågan om skiljemännen skall kunna utöva retentions-

rätt i skiljedomen hänger denna samman med skiljemännens rätt att

själva fastställa sin egen ersättning i skiljedomen. Eftersom skiljemännen

anvisas detta sätt att fastställa sin ersättning saknas det enligt regeringens

mening skäl att låta dem innehålla skiljedomen tills ersättningen betalats.

Beträffande frågan om skiljemän bör ha rätt att begära säkerhet för sin

ersättning innebär utredningens förslag en kodifiering av gällande praxis.

Även regeringen anser att rätten att kräva säkerhet bör lagfästas. Som

utredningen funnit bör det, även om skiljemännens begäran grundar sig

på ena partens bristande betalningsförmåga, inte utan stöd i avtal mellan

parterna och skiljemännen komma ifråga att skiljemännen begär säkerhet

av bara ena parten. Skiljemännens opartiskhet skulle då inte utan fog

kunna ifrågasättas. Har parterna och skiljemännen inte bestämt annat bör

alltså skiljemännens begäran om säkerhet rikta sig till båda parter med

hälften vardera.

Skiljemännens beslut att begära säkerhet syftar till att säkerställa att

ersättningen till dem betalas. En remissinstans har föreslagit att skilje-

männen även skall kunna begära säkerhet i ena partens intresse. Frågan,

som har diskuterats av utredningen, aktualiseras i det fallet skiljemännen,

kanske därför att ena parten är solvent, avstår helt eller delvis från att

begära säkerhet för att säkerställa att ersättningen till dem betalas. Den

solvente parten har emellertid ett betydande intresse av att inte behöva

delta i ett kostsamt skiljeförfarande där han, oavsett utgången i huvud-

saken, kommer att slutligt få stå för ersättningen till skiljemännen. Ett

sätt för honom att skydda sig skulle kunna vara att vända sig till

skiljemännen för att de skulle begära in säkerhet för ersättningen från

båda parter.

Utredningen har emellertid av flera skäl avvisat såväl en tvingande

regel för skiljemännen i detta hänseende som en fakultativ sådan. Enligt

utredningen skall säkerheten endast syfta till att tillgodose skiljemännens

egna intressen och den part som ingår ett skiljeavtal får i det samman-

hanget beakta risken av att motparten är eller kan komma att bli

insolvent.

Regeringen inser naturligtvis det olyckliga i att det kan uppkomma

tvister där det blir den vinnande parten som de facto får stå kostnaderna

för skiljeförfarandet (och de egna rättegångskostnaderna). Denna kon-

sekvens torde dock vara svår att undvika och regeringen saknar underlag

för en bedömning av frågan i dess helhet. Regeringen avstår därför från

att penetrera frågan vidare i detta lagstiftningsärende.

Parterna föreslås enligt den nya lagen om skiljeförfarande få vid-

sträckta möjligheter att framställa nya yrkanden. Det finns därför anled-

ning att beakta den situationen att flera tvister mellan parterna handläggs

gemensamt. I dessa förfaranden bör det vara möjligt för skiljemännen att

fastställa särskilda säkerhetsbelopp för varje yrkande. Härigenom hindras

t.ex. en svarande att uppehålla kärandens talan genom att framställa egna

yrkanden och sedan underlåta att ställa säkerhet (se nedan). Däremot bör

något särskilt belopp inte få fastställas beträffande invändningar. Detta

bör gälla även för kvittningsinvändningar.

Ställer parterna inte säkerhet i enlighet med skiljemännens begäran bör

skiljemännen kunna avsluta förfarandet, respektive inte ta upp yrkandet

till prövning. Det kan emellertid tänkas att det bara är ena parten som inte

vill eller kan fullgöra den begärda prestationen. Sedan ena partens

bristande fullgörelse har konstaterats bör det vara andra parten obetaget

att ställa ytterligare säkerhet för att skiljeförfarandet skall kunna genom-

föras. Det är nämligen inte rimligt att ena parten skall kunna frigöra sig

från skiljeavtalet genom att vägra ställa säkerhet. Å andra sidan bör en

lojal part inte vara skyldig att ställa säkerhet mer än för egen del. Han bör

därför vara oförhindrad att, i stället för att fortsätta skiljeförfarandet,

väcka talan vid domstol. En part som inte fullgör sin skyldighet att ställa

säkerhet bör följaktligen förlora sin rätt att åberopa skiljeavtalet som

rättegångshinder. Vad som anförts under remissomgången i denna del

föranleder inte regeringen att göra någon annan bedömning.

Utredningens förslag innebär vidare att skiljemännen bör få ta

säkerheten i anspråk för att betala större utlägg såsom resekostnader.

Regeringen är inte av någon annan uppfattning. Däremot bör skilje-

männen inte under förfarandet utan båda parternas godkännande få

tillgodogöra sig säkerheten som ersättning för redan utfört arbete. Ett

undantag från denna regel är dock befogat i de fall då ena parten ställt

hela säkerheten. Den part som själv tvingats ställa hela säkerheten bör

nämligen, i analogi med vad som gäller för parterna gemensamt när de

tillsammans ställt säkerhet, kunna medge att skiljemännen får tillgodo-

göra sig säkerheten som ersättning för utfört arbete. Några bärande skäl

till att skiljemännen mot parternas vilja skulle få ta säkerheten i anspråk

genast sedan skiljedom meddelats, vilket några remissinstanser ansett,

kan regeringen emellertid inte se. Skiljemännen bör dock kunna förordna

om ränta på ersättningen.

Det bör i sammanhanget framhållas att skiljemännen alltid skall

fastställa hela sin ersättning i den slutliga skiljedomen, således även den

del som de redan fått täckt genom säkerheten.

11.2 Fördelning av kostnader m.m.

Regeringens förslag: Om parterna inte har bestämt annorlunda får

skiljemännen på yrkande av en part förplikta motparten att betala

ersättning för partens kostnader och bestämma hur skiljemännens

ersättning skall fördelas. Skiljemännen skall kunna förordna om ränta på

kostnadsersättningen om en part yrkar det.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. En remissinstans anser dock att skiljemännen

bör vara oförhindrade att döma ut processränta även utan yrkande härom.

Skälen för regeringens förslag: Parterna skall alltså solidariskt betala

skiljemännen skälig ersättning för uppdraget. För parterna tillkommer

därutöver kostnader för att utföra talan, t.ex. ombudsarvode och

ersättning till förhörspersoner.

Regleringen i 24 § skiljemannalagen ger parterna möjlighet att komma

överens om hur kostnaderna skall bäras dem emellan. De kan t.ex.

bestämma att vardera parten skall stå sin kostnad eller att kostnader upp

till ett visst belopp inte skall vara ersättningsgilla. Har sådan överens-

kommelse inte träffats får skiljemännen på yrkande av en part pröva om

och i vilken mån motparten skall förpliktas att betala ersättning för dessa

kostnader. Lagen utgår sålunda från att parterna genom skiljeavtalet

avsett att lämna även denna fråga till avgörande av skiljemännen, om

kostnadsfördelningen inte särskilt undantagits.

När det gäller att bestämma vilka kostnader som är ersättningsgilla och

hur de skall fördelas mellan parterna anför utredningen att praxis torde

överensstämma med hur domstolarna tillämpar reglerna i 18 kap.

rättegångsbalken. Utredningen har särskilt framhållit rättsfallet NJA

1989 s. 247, där skiljemän ansetts kunna förordna om ränta på part

tillerkänd kostnadsersättning utan särskilt yrkande på samma sätt som

allmän domstol (se 18 kap 8 § andra stycket rättegångsbalken). Utred-

ningen har övervägt att reglera dessa frågor närmare i den nya lagen om

skiljeförfarande men avstått från detta, bl.a. på grund av att införandet av

en ny klandergrund då ansetts nödvändig. Utredningen har dock velat

framhålla vikten av att skiljemännen inte går utöver parternas yrkanden

ens när det gäller ränta på kostnadsersättningen. Med hänsyn till den

ståndpunkt som Högsta domstolen intagit har utredningen föreslagit att

det i lagen om skiljeförfarande tas in en regel av innebörd att ränta på

kostnadsersättningen får dömas ut endast när sådan har yrkats av en part.

I övrigt har utredningen föreslagit att den nuvarande kortfattade

regleringen, som man funnit fungera ganska väl, behålls.

Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Regeringen kan, i

motsats till den remissinstans som förordar en reglering i enlighet med 18

kap 8 § andra stycket rättegångsbalken, inte se att det skulle finnas några

särskilda skäl för att skiljemännen skulle tillåtas att gå utöver parternas

yrkanden just när det gäller ränta på kostnadsersättningen. Regeringen

föreslår således att den nuvarande ordningen behålls och att kravet på

yrkande om ränta kommer till uttryck i lagen.

11.3 Domstolsprövning av kostnaderna

Regeringens förslag: En part eller en skiljeman skall hos domstol kunna

begära en materiell prövning av skiljemännens beslut beträffande ersätt-

ningen till skiljemännen. Skiljedomen skall innehålla tydliga anvisningar

om vad en part som vill begära rättens prövning i denna del skall göra.

En dom, varigenom ersättningen till skiljeman sätts ned, gäller även

för part som inte fört talan.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som godtagit förslaget

att skiljemännen skall få fastställa sin egen ersättning i skiljedomen

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Svea hovrätt föreslår en

något försvagad form av regeln att nedsättning av skiljemannens arvode

på talan av ena parten även skall gälla för motparten. Någon remiss-

instans har invänt mot bestämmelsens språkliga utformning.

Skälen för regeringens förslag: En part kan enligt 25 § skilje-

mannalagen inom viss tid väcka talan vid domstol mot beslutet om

ersättning till skiljemännen. En part kan välja om han vill väcka talan

mot samtliga skiljemän eller nöja sig med att väcka talan mot någon eller

några av dem. Domstolen kan sedan på materiell grund överpröva ersätt-

ningsbeslutet. Det är alltså här fråga om en prövning i sak. Däremot kan

skiljemännens beslut om hur kostnaderna skall fördelas parterna emellan

inte omprövas av domstol.

Endera eller båda parter kan föra talan mot beslutet om ersättning.

Dessutom kan en skiljeman som inte tillerkänts den ersättning han begärt

väcka talan. Dessa mål kan företas till gemensam handläggning.

Om domstolen ändrar skiljemännens beslut på talan av en part gäller

domen inte utan vidare till förmån för andra parten (se rättsfallet NJA

1956 s. 87). Någon särskild bestämmelse om vad som gäller i detta fall

finns inte i skiljemannalagen.

Skiljemannalagen föreskriver slutligen att skiljemännen i skiljedomen

skall lämna tydlig hänvisning om vad en part som vill föra talan mot

beslutet om ersättning skall göra.

Enligt den finska lagen kan en part inom viss tid överklaga beslutet om

ersättning till skiljemännen till domstol. I förarbetena (prop. 202/1991)

sägs att en nedsättning av ersättningen på talan av en part inte nöd-

vändigtvis inverkar på den betalningsskyldighet som i skiljedomen ålagts

andra parter. Domstolen omprövar beslutet om ersättning på materiell

grund. Däremot kan skiljemännens beslut om hur kostnaderna skall

fördelas mellan parterna inte omprövas av domstolen.

 Enligt utredningen innefattar den nuvarande regleringen en lämplig

avvägning mellan parternas och skiljemännens intressen. Utredningen

har mot denna bakgrund föreslagit att befintliga bestämmelser, med en

mindre justering av tidsfristerna för väckande av talan, behålls.

Regeringen delar utredningens bedömning. Regeringen föreslår därför att

den nuvarande bestämmelsen, med den av utredningen gjorda juste-

ringen, och med beaktande av Lagrådets synpunkter för det fall rättelse,

komplettering eller tolkning har ägt rum, tas in i lagen om skilje-

förfarande.

Däremot är det, som utredningen framhållit, otillfredsställande att det i

lagen inte regleras hur en nedsättning av ersättningen till en eller flera

skiljemän på talan av ena parten inverkar på andra partens betalnings-

skyldighet. Följande exempel kan användas för att beskriva situationen.

Skiljemännen bestämmer sin ersättning till 50.000 kr och att parterna sig

emellan skall svara för hälften var. Ena parten accepterar skiljedomen

och betalar hela beloppet. Andra parten väcker talan mot skiljemännen

och får ersättningen nedsatt till 30.000 kr. Den part som inte överklagat

skiljedomen kan nu inte kräva mer än hälften av 30.000 kr regressvis av

motparten. Hans betalningsskyldighet har alltså ökat med 10.000 kr om

han inte tillgodoräknas någon nedsättning och detta trots att han inte

deltagit i domstolsförfarandet.

 Enligt regeringens mening är det inte acceptabelt att en part som

accepterar skiljedomen och betalar hela ersättningen, inte regressvis skall

kunna kräva motparten på halva beloppet därför att denne fått ersätt-

ningen nedsatt av domstolen. Frågan är hur man bäst löser problemet.

Utredningen har föreslagit en regel som innebär att man låter ena

partens talan gälla även för andra parten. En sådan regel gynnar mot-

parten om talan är framgångsrik och lämnar honom i annat fall oberörd.

Mot en sådan bestämmelse kan invändas att den onödigt gynnar en

passiv part denne behöver inte vidkännas några kostnader eller något

besvär för att få skiljemannens ersättning nedsatt men får ändå

tillgodoräkna sig ett positivt utfall. Alternativet, som föreslagits av Svea

hovrätt, skulle i stället vara en regel som innebär att en part inte skall

komma i ett sämre läge än om talan inte förts.

Enligt regeringens mening finns det goda skäl för båda modellerna.

Den ena kan knappast sägas vara mer ändamålsenliga än den andra även

om man med utredningens förslag kan sägas uppnå en större enhetlighet.

Förslaget innebär att endast ett ersättningsbelopp skulle gälla gentemot

parterna i stället för två för parterna olika belopp. Det kan dock

ifrågasättas varför en passiv part skall få åka snålskjuts på motpartens

bekostnad. Samtidigt är det inte omöjligt att ena partens passivitet kan

bero på just vetskapen om att motparten har överklagat domen. Med den

av utredningen föreslagna lösningen skulle parterna till och med kunna

komma överens om att bara ena parten överklagar. Även om sådana

överenskommelser inte torde bli särskilt frekventa anser regeringen att

övervägande skäl talar för den av utredningen förordade modellen.

Regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse

som innebär att om ersättningen till skiljeman sätts ned på talan av en

parten skall domen gälla även i förhållande till den part som inte fört

talan.

Som tidigare nämnts kan skiljemännens beslut om fördelning av

kostnaderna parterna emellan inte överprövas av domstol på materiell

grund. Det synsätt som ligger bakom regleringen har alltjämt bärkraft.

Emellertid kommer förfarandet enligt den nya lagen alltid att avslutas

med en skiljedom, dvs. även i de fall då skiljemännen avslutat för-

farandet för att de inte ansett sig behöriga att pröva den hänskjutna

tvisten i sak. Regeringen har föreslagit att en sådan skiljedom skall kunna

överprövas av allmän domstol (se vidare avsnitt 10.6). Domstolen bör

även kunna pröva fördelningen i skiljedomen av kostnaderna mellan

parterna. Har förfarandet avslutats utan att skiljemännen prövat den

hänskjutna tvisten i sak av annan anledning än att de varit obehöriga bör

någon materiell överprövning av domstol däremot inte kunna ske av

beslutet om fördelning av kostnaderna parterna emellan, bortsett från det

fallet att själva beslutet att avsluta förfarandet ändras.

Skiljemännen bör åläggas att lämna fullföljdshänvisning i skilje-

domen beträffande de frågor som domstol kan överpröva på materiell

grund. Detta gäller alltid beträffande ersättningen till skiljemännen.

Det bör avslutningsvis framhållas att de regler om rätten att föra talan

mot en skiljedom angående ersättning till skiljemännen som regeringen

nu föreslår endast tar sikte på beslut om ersättning till skiljemän som

dessa själva har fattat. Har som fallet är i ett av Internationella

Handelskammaren i Paris (ICC) administrerat skiljeförfarande ett

beslut om ersättning till skiljemännen som har fattats av någon annan

instans än skiljemännen tagits in i domen, omfattas detta beslut inte av de

föreslagna reglerna. Detta behöver dock enligt regeringens mening inte

uttryckligen framgå av lagtexten.

12 Domstolsfrågor och talefrister

12.1 Forum- och handläggningsfrågor, instansordningen

12.1.1 Gällande rätt

Regler om forum för klander och för talan mot ett beslut om ersättning

till en skiljeman finns i 26 § första stycket skiljemannalagen. Någon

bestämmelse om forum för en talan rörande en skiljedoms ogiltighet

finns inte i skiljemannalagen.

Klander av skiljedom tas upp av den tingsrätt som svaranden lyder

under i tvistemål som rör hans person. Denna bestämmelse får förstås så

att talan skall instämmas till svarandens hemvistforum enligt 10 kap. 1

och 2 §§ rättegångsbalken.

När det gäller en talan angående ersättningen till en skiljeman är

domstolen i den ort där skiljedomen meddelats behörig. Om en part är

missnöjd t.ex. beträffande ersättningens storlek till varje skiljeman ges

han därigenom möjlighet att vid en och samma domstol väcka talan mot

samtliga skiljemän.

Om det inte finns forum enligt de angivna reglerna tas målet upp av

Stockholms tingsrätt. Det får betraktas som osäkert om denna regel om

reservforum kan användas för det fall att skiljedomen inte innehåller

uppgift om var den meddelats.

Som tidigare nämnts finns det inte någon forumbestämmelse i skilje-

mannalagen för talan om en skiljedoms ogiltighet. Högsta domstolen har

emellertid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 fastslagit att 26 § första stycket

skiljemannalagen är analogiskt tillämpbar beträffande en sådan talan.

Ansökningsärenden enligt skiljemannalagen tas upp av tingsrätten i

den ort där endera av parterna har sitt hemvist. Det kan t.ex. gälla

utseende av en skiljeman eller hans skiljande från uppdraget samt för-

längning av tid för meddelande av skiljedom. Eftersom mer än en

tingsrätt är behörig kan flera ansökningar göras beträffande samma fråga.

Har så skett är den tingsrätt hos vilken ansökan först gjordes behörig.

Meddelas beslut av en annan tingsrätt är det beslutet ogiltigt. Har

ingendera parten hemvist i Sverige upptas ansökan av Stockholms

tingsrätt. Det nu anförda framgår av bestämmelser i 26 § andra stycket

skiljemannalagen.

Ansökan handläggs vid tingsrätten enligt bestämmelserna i lagen

(1996:242) om domstolsärenden. Dessutom ges i följande två fall sär-

skilda anvisningar i 26 § andra stycket skiljemannalagen. Ansökan får

inte bifallas utan att sökandens motpart lämnats tillfälle att yttra sig.

Avser ansökan skiljemans skiljande från uppdraget bör även skilje-

mannen höras. Sistnämnda bestämmelse är som synes inte under alla

omständigheter tvingande.

Talan om klander och ogiltighet instäms till domstol på samma sätt

som en vanlig civilrättslig tvist. Målet kan fullföljas till hovrätt och

Högsta domstolen, med de inskränkningar som följer av rättegångs-

balkens regler. Talan kan sålunda komma att prövas i tre instanser.

När det gäller frågor som skall prövas av domstol efter ansökan finns

det i 26 § tredje stycket skiljemannalagen regler som inskränker parternas

rätt att föra talan mot tingsrättens beslut. Har tingsrätten efter ansökan

utsett en skiljeman eller skilt en skiljeman från uppdraget eller förklarat

skiljeavtalet förfallet får talan inte föras mot beslutet. Vidare får talan

inte heller föras mot ett beslut angående förlängning av tiden för

meddelande av skiljedom. Har tingsrätten däremot avslagit en ansökan

om utseende av skiljeman eller om hans skiljande från uppdraget får en

part föra talan mot beslutet enligt rättegångsbalkens regler. Detsamma

gäller om tingsrätten avvisat en ansökan om förlängning av tiden för

meddelande av skiljedom.

12.1.2 Överväganden

Regeringens förslag: Talan om ogiltighet och klander av en skiljedom

skall tas upp av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt

rum. Detsamma skall gälla talan mot en skiljedom varigenom skilje-

männen avslutat förfarandet utan att pröva de frågor som hänskjutits till

dem. Om platsen för skiljeförfarandet inte finns angiven i skiljedomen

skall talan kunna väckas hos Svea hovrätt.

Hovrättens avgörande skall inte kunna överklagas. Hovrätten skall

dock för frågor av särskilt prejudikatintresse kunna tillåta att avgörandet

överklagas, s.k. ventil.

Talan beträffande ersättningen till en skiljeman skall tas upp av

tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. Stockholms tingsrätt skall

vara reservforum för det fall platsen för skiljeförfarandet inte finns

angiven i skiljedomen.

Ansökningsärenden som avser utseende av skiljeman eller hans

skiljande från uppdraget skall tas upp av tingsrätten i den ort där någon

av parterna har sin hemvist eller av tingsrätten på platsen för

skiljeförfarandet. Ansökan skall även kunna tas upp av Stockholms

tingsrätt.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att talan mot en

skiljedom skall tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet och

att den nuvarande ordningen som innebär att tingsrättens dom kan

överklagas till hovrätt och Högsta domstolen enligt rättegångsbalkens

tvistemålsregler behålls. I övriga delar överensstämmer utredningens

förslag med regeringens.

En expert i utredningen har i ett särskilt yttrande anfört att Svea hovrätt

bör vara första och enda instans i internationella mål om bl.a. ogiltighet

och klander. Övriga ogiltighets- och klandermål bör enligt yttrandet

handläggas av någon av rikets hovrätter.

Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. En knapp majoritet

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Många remissinstanser

 särskilt de som representerar näringslivet ansluter sig till det särskilda

yttrandet.

Flera utländska experter instämmer i det särskilda yttrandet.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med en skiljedomslagstiftning

i såväl ett nationellt som ett internationellt perspektiv är att tillhandahålla

ett regelverk för en alternativ form av tvistlösning. En grundläggande

tanke bakom sådana regler är att tillgodose bl.a. näringslivets krav på en

snabb och effektiv handläggning som resulterar i en slutlig skiljedom.

Det är ingen överdrift att påstå att just möjligheterna till en effektiv

handläggning och snabbt avgörande av tvisten är ett av de viktigaste

skälen för att parter skall välja denna tvistlösningsform. Det finns fog för

påståendet att dessa faktorer är av så avgörande betydelse att för det fall

handläggningstiderna för skiljeförfaranden skulle motsvara dem i allmän

domstol skulle skiljeförfarandet förlora en väsentlig del av sin

attraktionskraft. Vad nu anförts bör enligt regeringens mening tillmätas

stor betydelse när man överväger olika forum- och instansordningsfrågor

med avseende på skiljeförfarande.

Det finns alltså, på samma sätt som för tvistemål i allmänhet, ett behov

av en expedit handläggning av olika skiljedomsfrågor i domstol. Detta

gör sig särskilt gällande såvitt avser prövningar om ogiltighet och

klander av skiljedomar. Det har hävdats att det på senare år blivit

vanligare med klandertalan i syfte endast att fördröja verkställigheten och

skapa oreda i de rättsliga efterverkningarna av skiljedomen. Som

regeringen tidigare nämnt är det av yttersta vikt att parterna så långt det

är möjligt kan förlita sig på en skiljedoms slutlighet. Detta parternas

intresse kan tillgodoses bl.a. genom att reglerna om ogiltighet och

klander ges en ändamålsenlig utformning. En annan faktor av mycket

stor betydelse är naturligtvis forumfrågan och möjligheterna att få talan

prövad i flera instanser.

När det gäller en parts möjlighet att föra talan mot en skiljedom eller få

den överprövad i de fall skiljemännen avslutat förfarandet utan att slita

tvistefrågorna skulle det onekligen innebära en avsevärd tempovinst om

domstolens prövning kunde inskränkas till en instans. Skiljeförfarandets

attraktionskraft skulle vidare sannolikt öka om t.ex. en klandertalan

kunde anhängiggöras direkt i hovrätt eller till och med en enda hovrätt.

Frågan är om det möter några särskilda hinder att särbehandla vissa

skiljedomsfrågor på detta sätt.

En ordning som innebär en domstolsprövning i endast en instans skulle

inte innebära en fullständig innovation. Parter har redan med dagens

regler möjlighet att begränsa prövningen på detta sätt. De kan nämligen

enligt 49 kap. 2 § rättegångsbalken avtala att inte överklaga tingsrättens

dom. Sådana avtal torde dock inte vara särskilt frekventa. Detta kan

möjligen tolkas så att behovet av en eninstansprövning i tingsrätt inte är

särskilt stort.

Enligt regeringens mening finns det knappast några avgörande

invändningar mot att man skulle kunna ta hänsyn till skiljeförfarandets

speciella karaktär och således begränsa möjligheten att få en talan prövad

i flera instanser. Den omständigheten att någon sådan begränsning inte

bör finnas vid en prövning av skiljeavtalets giltighet och tillämplighet i

ett tidigare skede av förfarandet förändrar inte detta synsätt. De nu

aktuella fallen tar sikte på en talan i domstol sedan skiljemännen

meddelat en skiljedom. Det är i dessa fall som argumentet om det

angelägna i att verka för en skiljedoms slutlighet gör sig gällande med

särskild styrka.

Det är således en rimlig utgångspunkt att en talan mot en skiljedom

inte skall kunna prövas av flera instanser. Frågan blir då var prövningen

bör äga rum. Regeringen har i olika sammanhang framhållit det

angelägna i att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans.

Detta talar för att prövningen bör ske i en, flera eller alla tingsrätter. Å

andra sidan kan man fråga sig om resonemanget om tyngdpunkten i

första instans till alla delar är relevant då man redan från början vet att

instanskedjan inte står till parternas förfogande. Det resonemanget utgår

bl.a. från att hovrätterna skall ha en kontrollerande och korrigerande

funktion, t.ex. såvitt avser tingsrätternas avgörande i materiellt

hänseende. Det kan alltså bli fråga om en överprövning i sak. Om någon

sådan prövning är det inte fråga när en skiljedom skall prövas.

Skiljedomen kan i princip inte bli föremål för prövning på materiell

grund. Mot denna bakgrund bör den allmänna principen om att

tyngdpunkten i civilmål skall ligga i första instans inte utesluta vidare

överväganden i frågan om i vilken instans en prövning av en skiljedom

bör äga rum.

Den omständigheten att principen om tingsrätten som första instans

inte medför att prövningar av t.ex. ogiltighet och klander måste ske där

innebär å andra sidan inte att en sådan ordning skulle vara utesluten. Det

kan dock ifrågasättas om det är lämpligt att låta sådana prövningar ske

vid alla tingsrätter i landet. Förutom att sådana mål torde bli mycket

ovanliga på sina håll, med de nackdelar som följer härav, skulle det bli

svårt att upprätthålla en enhetlig praxis. Alternativet skulle då vara att

samla målen till en eller några större tingsrätter.

Det skulle onekligen innebära en rad fördelar att samla samtliga mål

till ett begränsat antal större domstolar. Dessa domstolar skulle kunna

specialdestinera målen till en eller flera avdelningar, vilka skulle utveckla

ett expertkunnande i ämnet. En sådan specialisering skulle med all

säkerhet befrämja en snabb handläggning. Förutsättningarna skulle

således bli de bästa för att garantera domstolsavgöranden på en hög-

kvalitativ nivå inom rimlig tid. Vidare skulle man på detta sätt skapa

förutsättningar för en mer enhetlig rättstillämpning. Regeringen anser att

en ordning i enlighet med vad som nu skisserats väl skulle svara mot

skiljeförfarandelagstiftningens grundläggande syften.

Utländska skiljedomar genomgår i dag ett exekvaturförfarande innan

de kan verkställas av kronofogdemyndigheten. En ansökan om

verkställighet av en utländsk skiljedom görs hos Svea hovrätt. Hovrättens

prövning huruvida en utländsk skiljedom skall kunna verkställas som en

svensk domstols lagakraftägande dom sker enligt bestämmelserna i lagen

(1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK). Bestäm-

melserna överensstämmer med New Yorkkonventions regler.

Det nu anförda innebär att Svea hovrätt redan i dag gör en prövning av

utländska skiljedomar som i stora stycken motsvarar den domstols-

prövning som skall ske vid talan om ogiltighet eller klander av en

skiljedom. Denna ordning har fungerat väl och utredningen har inte

föreslagit någon förändring härvidlag. Enligt regeringens mening bör

ansökningar om verkställighet av utländska skiljedomar även framgent

tas upp av Svea hovrätt. Man skulle i och för sig även kunna överväga

om inte denna hovrätt borde utgöra exklusivt forum också för frågor om

ogiltighet och klander av en skiljedom, liksom vid prövningar då

skiljemännen meddelat en skiljedom utan att avgöra tvistefrågorna. För

en sådan koncentration av målen talar den nyss nämnda omständigheten

att hovrätten redan i dag har att handlägga liknande frågor. Hovrätten har

vidare möjlighet att administrera målen på ett sådant sätt att de tidigare

redovisade fördelarna med prövningar i en enda domstol skulle kunna

uppnås. Över huvud taget kan det framså som en fördel i ett

eninstansförfarande att såväl svenska som utländska skiljedomar prövas

av samma domstol, även om grunderna för prövningen skiljer sig åt

något.

Mot en ordning med Svea hovrätt som exklusivt forum talar emellertid

regeringens tidigare ställningstagande att sätta principen om parts-

autonomin i högsäte. Det kan onekligen ifrågasättas om det kan anses

förenligt med den genomsnittliga partsviljan att samtliga klandermål

skall avgöras av Svea hovrätt, t.ex. i de fall parterna valt att förlägga

skiljeförfarandet till Norrland eller Skåne. Om i en internationell tvist

mellan t.ex. en svensk och en dansk part dessa valt att förlägga

förfarandet till Malmö framstår det som egendomligt att förlägga

klanderprocessen till Stockholm.

Det finns enligt regeringens mening starka skäl för att låta parterna, på

sätt som ovan angivits, disponera över forumfrågan. En prövning i

hovrätt framstår därvid som mer ändamålsenlig än att förelägga målen till

vissa tingsrätter. Med en ordning som innebär att talan om ogiltighet och

klander skall prövas av den hovrätt inom vars domkrets förfarandet äger

rum, kommer en stor del av målen ändå att avgöras av Svea hovrätt.

Beträffande de internationella skiljeförfarandena kommer detta för-

hållande att bli än tydligare. Man uppnår därmed flera av de fördelar som

ovan redovisats. Behovet av en särskild regel för internationella skilje-

tvister ter sig i denna belysning inte nödvändig.

Mot bakgrund av vad som nu anförts anser regeringen att övervägande

skäl talar för att en talan om ogiltighet eller klander av en skiljedom bör

väckas vid den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum.

Detsamma bör gälla en talan mot en skiljedom där skiljemännen inte

prövat de tvistefrågor som hänskjutits till dem.

Med det förslag som nu skisserats kommer hovrätternas avgöranden att

bilda praxis. Det kan dock uppkomma situationer där intresset av att

erhålla ett prejudikat gör sig gällande med särskild styrka. Det bör därför

finnas en möjlighet för hovrätten att i dessa fall tillåta att avgörandet

överklagas. På så sätt kommer skiljedomsfrågor av särskilt prejudikat-

intresse att kunna prövas av Högsta domstolen.

Regeringen föreslår således att en talan mot en skiljedom som avser

ogiltighet eller klander eller de fall där skiljemännen inte prövat de

tvistefrågor som hänskjutits till dem skall tas upp av hovrätten inom vars

domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Är platsen för förfarandet inte

angiven i skiljedomen föreslås att talan skall kunna väckas vid Svea

hovrätt. Hovrättens avgörande skall inte kunna överklagas. Hovrätten

skall dock kunna tillåta att avgörandet överklagas när det gäller frågor av

särskilt prejudikatintresse.

Det bör för tydlighetens skull framhållas att regeringens förslag inte

innebär att några specialdomstolar inrättas. Hovrätterna skall tillämpa

rättegångsbalkens regler om förberedelse och huvudförhandling (se

53 kap. 1 § rättegångsbalken). Några särskilda förfarande- eller samman-

sättningsregler föreslås alltså inte.

Vad avser talan beträffande ersättningen till en skiljeman saknas det

enligt regeringens mening sådana bärande skäl som skulle motivera att

dessa mål omfattades av den nu föreslagna ordningen. Fördelen med att

kunna föra talan mot olika beslut i en skiljedom uppstår inte i dessa fall,

då partsställningen i en ersättningstvist inte är densamma som i själva

klandermålet. Någon gemensam handläggning i egentlig mening torde

inte bli aktuell. Regeringen föreslår därför att en talan beträffande

ersättningen till en skiljeman tas upp av tingsrätten på platsen för

skiljeförfarandet. Är platsen för förfarandet inte angiven i skiljedomen

föreslås Stockholms tingsrätt som reservforum.

De skäl som framförts för att motivera en särskild lösning för frågor

om framför allt ogiltighet och klander gör sig heller inte gällande i

samma utsträckning för andra skiljedomsfrågor av mer ärendekaraktär,

t.ex. utseende av skiljeman eller dennes skiljande från uppdraget.

Ärenden som avser ansökan om att en skiljeman skall skiljas från

uppdraget på grund av jäv bör i stället slutligt avgöras av tingsrätten.

Vidare bör tingsrättens beslut vara slutligt när en skiljeman har utsetts

eller skilts från sitt uppdrag. I övrigt bör allmänna regler gälla. Det

innebär att talan liksom för närvarande får föras mot ett beslut varigenom

tingsrätten har avslagit en begäran om utseende av skiljeman eller utom

i jävsfallet om en skiljemans skiljande från uppdraget. Vidare får talan

föras mot tingsrättens beslut att avvisa en ansökan.

Ansökningsärendena bör alltjämt tas upp av tingsrätten i den domkrets

där någon av parterna har sitt hemvist. Det finns dock starka

lämplighetsskäl som talar för att domstolen på den plats där förfarandet

har ägt rum bör kunna pröva målet. Parterna bör därför kunna vända sig

även till den domstolen. Det kan emellertid i inledningen av förfarandet

vara svårt att ange platsen för förfarandet. Om inte någon av parterna har

hemvist i Sverige blir det vanskligt att ange vilken domstol som är

behörig. Det bör därför finnas ett reservforum.

Ärenden om utseende av skiljeman och dennes skiljande från

uppdraget bör även i fortsättningen handläggas i huvudsak enligt lagen

(1996:242) om domstolsärenden. Rätten har i dessa fall att självmant

kontrollera sin behörighet enligt 8 § nämnda lag. Skyldigheten att under

alla omständigheter bereda motparten tillfälle att yttra sig kan medföra

tidsutdräkt och särskilt i fall med en motpart som håller sig undan i

vissa fall visa sig omöjlig att genomföra. Rätten bör därför inte ha en

absolut skyldighet att höra motparten för att kunna bifalla en ansökan.

Däremot bör ansträngningar alltid göras för att ge motparten tillfälle att

yttra sig. En uppmaning att höra skiljemannen när ärendet gäller hans

skiljande från uppdraget bör behållas.

12.2 Preklusionfrister

Regeringens förslag: Skiljemannalagens regler om påkallande av

skiljedom i de fall det framgår av lag att en talan skall väckas inom viss

tid (legala tidsfrister) kompletteras att omfatta även avtalade frister om

talans väckande. Har skiljedom begärts inom rätt tid men avslutas

förfarandet utan att den hänskjutna frågan rättskraftigt avgörs, skall talan

anses väckt i rätt tid, om en part på nytt begär skiljedom eller väcker

talan vid domstol inom 30 dagar från det han fick del av skiljedomen

eller, om skiljedomen blivit upphävd eller förklarad ogiltig eller en talan

enligt 36 § lämnats utan bifall, från det att domen i denna del vunnit laga

kraft.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: I vissa fall skall en part enligt lag

väcka talan inom viss tid för att hans rätt att föra talan inte skall

prekluderas. Omfattas talan av ett skiljeavtal skall parten enligt 27 §

första stycket skiljemannalagen i stället begära skiljedom inom den

angivna tiden. Preklusionsregler av detta slag finns på flera områden.

Exempelvis skall jordägare eller arrendator som vill framställa fordrings-

anspråk på grund av arrendeförhållande göra detta inom två år från det att

arrendatorn avträdde arrendestället (8 kap. 26 § jordabalken). Vidare

skall en part som vill klandra en syn väcka talan inom en månad från det

att synehandlingen delgavs honom (9 kap. 28 § jordabalken). Slutligen

kan nämnas den frist om tre månader som gäller för klander av

bolagsstämmobeslut (9 kap. 17 § aktiebolagslagen).

Det kan hända att ett i rätt tid inlett skiljeförfarande inte leder till att

det meddelas en giltig skiljedom. Enligt skiljemannalagens bestämmelser

kan detta inträffa om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman avlider eller

avsäger sig uppdraget. Vidare kan skiljemännen misslyckas med att ena

sig eller med att meddela skiljedom inom den därför bestämda tiden.

Slutligen kan skiljedomen vara behäftad med ett fel som gör att den är

ogiltig eller att den kan hävas efter klandertalan. Sker detta utan

förvållande av parten är han enligt 27 § andra stycket skiljemannalagen

bibehållen vid sin rätt om han väcker talan vid domstol inom sextio dagar

från det han fick kännedom om hindret eller, om skiljedomen klandrats

och blivit hävd, från det hävningsdomen vunnit laga kraft. Med hinder

jämställs att motparten bestrider tillämpning av skiljeavtalet eller inte

utser skiljeman i rätt tid, dvs. de fall som omtalas i 3 § skiljemannalagen.

Lagstiftaren har i vissa fall ansett det befogat att i lag ange att talan

skall väckas inom viss tid för att rätten att föra talan skall vara

bibehållen. Det är rimligt att samma frist skall tillämpas när en sådan

talan omfattas av ett skiljeavtal. En part som vill föra talan bör därför i

dessa fall vara tvungen att begära skiljedom enligt den nya lagens

bestämmelser inom den angivna tiden. Detta innebär i stort sett samma

reglering som enligt skiljemannalagen. Att det enligt förslaget ställs

större krav på en giltig begäran om skiljedom har berörts i avsnitt 8.1.

Särskilt med tanke på de bestämmelser som regeringen strax skall beröra

finns det anledning att jämställa avtalade frister om talans väckande med

de legala.

Det kan även enligt den föreslagna lagen inträffa att ett inlett

förfarande avslutas utan att tvistefrågan blir rättskraftigt avgjord. I de

flesta fall kommer emellertid lagens konstruktion att medföra att för-

farandet avslutas genom en skiljedom, som dock inte alltid innehåller ett

avgörande av tvistefrågan. Undantagsvis kommer en begäran om skilje-

dom inte ens att leda så långt att skiljedom meddelas. Detta gäller t.ex.

om motparten inte utser skiljeman eller bestrider ett yrkande om

tillämpning av skiljeavtalet och den påkallande parten därför väljer att

vända sig till domstol. Oavsett den formella skillnad mot vad som gäller i

dag som ligger i att en tvist kan avslutas genom skiljedom utan

sakprövning bör det även i fortsättningen vara möjligt för en part att

bevara sin rätt om situationen uppkommit utan hans vållande. Detta bör

ske genom att parten påkallar ett nytt skiljeförfarande om skiljeavtalet

fortfarande gäller och i annat fall genom att han väcker talan vid domstol,

allt inom viss tid. Har tvisten prövats i skiljedomen men upphävs denna

eller förklaras den ogiltig, bör tiden räknas från den dag då domstols-

avgörandet vann laga kraft. Detsamma bör, som Lagrådet framhållit,

gälla det fall att den påkallande parten fört talan mot en skiljedom, som

innebär att hans talan avvisats, utan att domstolen upphävt skiljedomen.

Innehåller skiljedomen inte ett avgörande i tvistefrågan bör utgångs-

punkten för fristen annars vara den dag då part fick del av skiljedomen. I

vissa fall kommer förfarandet att avstanna innan skiljenämnden

konstituerats och skiljedom således inte meddelas. Det kan t.ex. gälla fall

då motparten motsatt sig skiljeförfarande eller underlåtit att utse

skiljeman. Fristen bör då räknas från den tidpunkt då part fick kännedom

om omständigheten. Med hänsyn till att en part redan kan ha inlett ett

rättsligt förfarande när han får kännedom om det hinder som föranleder

honom att begära skiljedom eller väcka talan bör det vara tillräckligt att

använda den i lagen om skiljeförfarande i andra sammanhang före-

kommande tidsfristen om trettio dagar.

13 Verkställighet av svensk skiljedom

13.1 Svensk eller utländsk skiljedom

Regeringens förslag: En skiljedom skall anses som svensk om den

meddelas i Sverige. En skiljedom som meddelas utomlands skall anses

som utländsk. Platsen för skiljeförfarandet skall vara avgörande för var

en skiljedom skall anses meddelad.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § första stycket lagen

(1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) är en

skiljedom utländsk om den är meddelad på utländsk ort. Skiljedomen

skall därvid enligt andra stycket anses meddelad i den stat där

skiljemannaförfarandet ägt rum. Motsatsvis följer att en skiljedom är

svensk om skiljemannaförfarandet ägt rum i Sverige.

Verkställighetsreglerna är olika för svenska och utländska skiljedomar.

En svensk skiljedom verkställs efter ansökan direkt hos kronofogde-

myndighet enligt bestämmelser i 3 kap. 15 18 §§ utsökningsbalken. En

utländsk skiljedom däremot är verkställbar först efter prövning av Svea

hovrätt enligt närmare regler i LUSK (jfr 3 kap. 2 § utsökningsbalken).

Om kronofogdemyndigheten respektive Svea hovrätt bifaller ansökan

verkställs skiljedomen i båda fallen som svensk domstols lagakraft-

ägande dom.

Den nu redovisade uppdelningen mellan svensk och utländsk

skiljedom har av utredningen bedömts som ändamålsenlig. Regeringen

delar den bedömningen. Platsen för förfarandet bör således vara

avgörande för om domen direkt är verkställbar eller om det krävs en

särskild prövning av domstol. Regeringen föreslår därför, i enlighet med

vad som kommer att utvecklas vidare i avsnitt 15, att den nuvarande

uppdelningen behålls.

13.2 Förfarandet

13.2.1 Gällande rätt

Bestämmelserna i utsökningsbalken avser såväl skiljedom vilken

grundats på skiljeavtal konventionell skiljedom som skiljedom vilken

meddelats på grund av bestämmelse i lag legal skiljedom. Bland den

senare typen av skiljedomar är de flesta meddelade enligt skilje-

mannalagens föreskrifter i tillämpliga delar. Det finns dock ett fåtal

bestämmelser som föreskriver skiljemannaförfarande utan att skilje-

mannalagen skall tillämpas, se t.ex. 10 12 §§ lagen (1919:426) om

flottning i allmän flottled.

Det anses att kronofogdemyndigheten kan förklara en fråga om

verkställighet vara så tvistig att den inte bör avgöras i ett utsökningsmål.

Därigenom hänvisas part att få frågan prövad efter stämning vid allmän

domstol. Följaktligen kan en part också utan föregående prövning av

kronofogdemyndigheten anhängiggöra en sådan talan vid domstol.

För att en skiljedom som grundas på skiljeavtal skall få verkställas

krävs enligt 3 kap. 15 § utsökningsbalken att tre villkor uppfylls. Skilje-

avtalet får inte innehålla förbehåll om rätt för part att klandra domen.

Här avses alltså en rätt till materiell överprövning av skiljedomen. Vidare

får det inte föreligga någon omständighet som gör domen ogiltig, även

om talan inte förs mot denna. Dessa båda villkor prövar kronofogde-

myndigheten utan invändning av part. Slutligen får det inte göras

sannolikt att domen kan hävas enligt 21 § skiljemannalagen (se avsnitt

10.3.1). Det åvilar svaranden i utsökningsmålet att göra sannolikt att

domen kan hävas. Om klanderfristen gått till ända utan att svaranden

väckt talan kan han inte längre göra sannolikt att domen kan hävas efter

klandertalan. Däremot behöver klandertalan inte ha väckts för att

invändning skall kunna göras i utsökningsmålet. Det bör påpekas att

förbehåll i bolagsordning eller föreningsstadgar om att tvist skall hän-

skjutas till skiljemän liksom bestämmelser om skiljeförfarande som ingår

i testamente eller gåvobrev även i detta sammanhang jämställs med

skiljeavtal.

I fråga om ersättningen till skiljemännen får skiljedomen verkställas,

enligt 3 kap. 15 § andra stycket utsökningsbalken, om tiden för parts

talan mot domen i denna del har gått till ända utan att sådan talan har

väckts och det inte föreligger någon omständighet som gör domen

ogiltig, även om talan inte förs mot denna. Det förutsätts även i detta fall

att skiljeavtalet inte innehåller förbehåll om rätt för part att överklaga

skiljedomen.

Det görs sålunda skillnad mellan det fall att en part söker verkställighet

mot andra parten och det fall att en skiljeman begär verkställighet

beträffande den ersättning som en part förpliktats betala till honom. I det

sistnämnda fallet får verkställighet inte ske förrän tiden för partens rätt

att föra talan mot skiljedomen i denna del gått ut. Detta hänger samman

med att domstol får materiellt överpröva och i sak ändra beslutet om

ersättning till skiljemännen.

För verkställighet av en legal skiljedom som är meddelad enligt

skiljemannalagens bestämmelser gäller samma principer som för en

konventionell skiljedom (3 kap. 16 § utsökningsbalken). Eftersom en

sådan skiljedom inte grundar sig på ett skiljeavtal bortfaller kravet på att

undersöka om parterna genom avtal förbehållit sig rätt att klandra domen

på materiell grund. Innehåller den bestämmelse som ligger till grund för

skiljemannaförfarandet sådant förbehåll utgör det emellertid inte hinder

mot verkställighet sedan klandertiden har gått till ända utan att talan har

väckts.

När det gäller verkställighet av legala skiljedomar som inte har

meddelats enligt skiljemannalagens föreskrifter finns det bestämmelser i

12 § lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken. Där sägs att

annan skiljedom som enligt lag skall lända till efterrättelse än sådan som

avses i 3 kap. 15 eller 16 § i balken får verkställas, om det inte föreligger

någon omständighet som gör domen ogiltig, även om talan inte förs mot

domen. I fråga om verkställigheten hänvisas till 3 kap. 17 och 18 §§ i

balken. Legala skiljedomar av den nu behandlade typen torde vara

mycket få.

Finns det inte hinder mot verkställighet av skiljedomen på grund av

bestämmelserna i 3 kap. 15 eller 16 § skall kronofogdemyndigheten

meddela ett särskilt beslut, s.k. verkställighetsförklaring (3 kap. 17 §

utsökningsbalken). Innan sådant beslut meddelas skall svaranden beredas

tillfälle att yttra sig. Beslutet kan överklagas till tingsrätt och därefter

till

hovrätt och Högsta domstolen. Det får emellertid tillämpas redan innan

det vunnit laga kraft (2 kap. 19 § utsökningsbalken).

Bifaller kronofogdemyndigheten ansökan verkställs skiljedomen

därefter som lagakraftägande dom, om inte annat förordnas av domstol

där talan mot skiljedomen är anhängig (3 kap. 18 § utsökningsbalken).

Har talan väckts mot skiljedomen kan domstolen med stöd av nämnda

bestämmelse förordna att domen över huvud taget inte får verkställas

eller, t.ex. i fråga om betalningsskyldighet, bestämma att utmätning men

inte någon ytterligare åtgärd får äga rum. Däremot kan svaranden inte

stoppa verkställigheten genom att ställa säkerhet.

Bifaller kronofogdemyndigheten inte ansökan om verkställighet skall

myndigheten meddela ett avslagsbeslut. Detta beslut kan överklagas till

tingsrätt och därefter till hovrätt och Högsta domstolen.

13.2.2 Överväganden

Regeringens förslag: En skiljedom skall kunna verkställas om

skiljeavtalet inte innehåller förbehåll om rätt för part att angripa domen

på materiell grund eller om tiden för sådan talan har löpt ut och domen

uppfyller kraven på skriftlighet och undertecknande. Svaranden skall

alltid beredas tillfälle att yttra sig innan verkställighet sker.

Om kronofogdemyndigheten finner anledning att anta att skiljedomen

är ogiltig skall myndigheten förelägga sökanden att väcka talan i saken

om det inte redan pågår rättegång härom. Kronofogdemyndigheten skall

däremot inte pröva om skiljedomen kan hävas efter klander.

En skiljedom som antas vara ogiltig får verkställas endast i enlighet

med vad som gäller för underrättsdomar som inte vunnit laga kraft. Har

talan väckts vid domstol om skiljedomens upphävande eller ogiltighet

ankommer det på domstolen att bestämma om verkställigheten.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissutfallet bland de remissinstanser som

yttrat sig över förslaget i denna del är blandat. Riksskatteverket och

Stockholms tingsrätt tillstyrker förslaget. Tingsrätten ifrågasätter dock

om inte verkställighet av en skiljedom i vissa fall skall kunna fortgå utan

att gäldenären hörs. Kronofogdemyndigheterna i Göteborgs och Bohus

län respektive Malmöhus län anser att myndigheterna skall kunna vägra

att verkställa en ogiltig skiljedom. Detsamma anförs av Malmö tingsrätt

för de fall saken är uppenbar.

Skälen för regeringens förslag: Andra länders lagstiftning på

skiljedomsområdet förutsätter i allmänhet ett domstolsbeslut för att en

skiljedom skall kunna verkställas. Så är fallet t.ex. i Finland. Som utred-

ningen framhållit framstår det emellertid som smidigare att kunna vända

sig direkt till den verkställande myndigheten. Endast i de fall då en

skiljedoms giltighet med fog kan ifrågasättas eller när en verklig tvist om

skiljedomens bestånd föreligger finns det anledning att koppla in dom-

stol. Detta bör enligt regeringens mening bilda utgångspunkt för

utformningen av verkställighetsregler i den nya lagen om skilje-

förfarande.

Den prövning som kronofogdemyndigheten i dag skall göra är många

gånger komplicerad. Svårigheterna gäller framför allt bedömningen av

om det har gjorts sannolikt att domen kan hävas efter klander.

Kronofogdemyndigheten har visserligen möjlighet att, i stället för att

meddela eller vägra verkställighetsförklaring, hänvisa parterna till att

efter stämning få frågan prövad i domstol. Denna utväg bör dock väljas

endast i rena undantagsfall.

Det material som kronofogdemyndigheten skall göra sin klander-

prövning på måste även presenteras i domstol för att prövas där. En

absolut förutsättning för att en skiljedom skall kunna hävas efter klander

är ju att någon part verkligen väcker talan mot skiljedomen, och inte bara

framställer invändningar vid kronofogdemyndigheten för att hindra eller

försena verkställigheten. Detta tillsammans med den ovan berörda

komplexiteten i prövningen talar för att enbart domstol borde bedöma en

parts möjlighet till framgång i en klanderprocess. I enlighet härmed finns

det goda skäl för att kronofogdemyndigheten vid sin verkställighets-

prövning borde bortse från en parts utsikter till framgång i en

klanderprocess.

En part som vill klandra skiljedomen måste väcka talan vid domstol

inom viss tid. Även om verkställighetsförklaring meddelats av krono-

fogdemyndigheten kan domstolen, enligt 3 kap. 18 § utsökningsbalken,

förordna att vidare åtgärd för verkställighet av skiljedomen inte får vidtas

eller att endast vissa åtgärder får äga rum. En missnöjd part anvisas här

ett sätt att hindra eller begränsa verkställigheten av en skiljedom som

enligt partens mening är klanderbar. Det framstår inte som befogat att

parten t.ex. genom att överklaga ett beslut om verkställighet i särskild

ordning till tingsrätt, hovrätt och Högsta domstolen skall kunna få i

princip samma fråga prövad i mer än en process.

Innan kronofogdemyndigheten beslutar om verkställighet skall, enligt

dagens ordning, motparten alltid ges tillfälle att yttra sig. Lika med

utredningen anser regeringen att denna regel bör behållas fastän den går

längre än vad som annars gäller t.ex. vid utmätning (se bl.a. 4 kap. 12 §

utsökningsbalken). Genom en sådan bestämmelse får nämligen mot-

parten ett incitament att agera om han motsätter sig verkställighet, och

det skapas samtidigt en garanti för att motparten får del av skiljedomen

innan kronofogdemyndigheten vidtar åtgärd för verkställighet.

Som tidigare antytts anser regeringen att kronofogdemyndigheten inte

bör pröva en parts förutsättningar att efter talan vid domstol få skilje-

domen hävd efter klander. Vad gäller prövningen av huruvida en skilje-

dom är ogiltig är situationen dock en annan. Denna bedömning skall ske

oavsett parternas inställning och kan därför inte göras beroende av att en

part väcker talan vid domstol. Regeringen delar därför utredningens

uppfattning att kronofogdemyndigheten måste ha ett ansvar för att

skiljedomen inte verkställs om den är ogiltig.

Frågan blir då hur omfattande detta ansvar bör vara och hur reglerna

härom närmare bör utformas.

Självfallet måste kronofogdemyndigheten till en början konstatera att

den över huvud taget har att göra med en svensk skiljedom och inte t.ex.

en utländsk skiljedom eller en s.k. självdom (se avsnitt 5.4). Är

skiljedomen inte avfattad skriftligt eller saknar den helt underskrift, bör

det ankomma på kronofogdemyndigheten att vägra verkställighet. Även

om det kan krävas viss utredning avseende skiljedomens undertecknande

bör det ankomma på kronofogdemyndigheten att pröva om domen

uppfyller de krav som lagen om skiljeförfarande uppställer härvidlag. Är

domen undertecknad bara av skiljenämndens ordförande bör detta

godtas, om sökanden uppger att parterna träffat överenskommelse härom

och motparten inte gör någon erinran mot påståendet. I annat fall bör

sökanden ha att styrka sitt påstående inför kronofogdemyndigheten.

Kronofogdemyndigheten bör vidare kontrollera om skiljeavtalet inne-

håller förbehåll om rätt för parterna att föra talan mot skiljedomen på

materiell grund. Ett sådant förbehåll bör dock inte utan vidare leda till att

verkställighet av skiljedomen vägras. Har tiden för talan mot domen gått

till ända utan att sådan talan har förts bör skiljedomen kunna verkställas.

I annat fall bör verkställighet inte medges.

Enligt vad som tidigare har föreslagits bör parterna ges möjlighet att i

vissa fall träffa avtal som utesluter eller begränsar tillämpligheten av de

s.k. klandergrunderna (se avsnitt 10.7). Skiljedomar som omfattas av ett

sådant avtal kommer, med hänsyn till att det i allmänhet rör sig om parter

med liten anknytning till Sverige, sällan att verkställas här i landet, men

det är inte uteslutet att så kommer att ske. För det fall skiljedomen

omfattas av ett sådant avtal har regeringen föreslagit att domen skall vara

verkställbar enligt de regler som gäller för utländska skiljedomar. Även i

detta fall bör kronofogdemyndigheten vägra verkställighet.

Vad nu sagts innebär att kronofogdemyndigheten skall gör en grund-

läggande kontroll av de skiljedomar som begärs verkställda. Ingen

remissinstans har invänt mot förslaget i denna del. Kritiken mot utred-

ningens förslag gäller den del som innebär att kronofogdemyndigheten

åtminstone delvis skall verkställa en skiljedom även i de fall som det

kan antas att domen är ogiltig på grund av brister i skiljedoms-

mässigheten eller såsom stridande mot ordre public.

Det är naturligt att hävda att ogiltiga skiljedomar aldrig skall kunna

verkställas. Om det på verkställighetsstadiet skulle kunna fastställas med

säkerhet när en skiljedom är ogiltig framstår en reglering i enlighet

härmed som ganska självklar. Det är emellertid ofta förenat med

betydande svårigheter att avgöra om de ogiltighetsanledningar som hän-

för sig till skiljedomsmässigheten och hänsynen till ordre public

föreligger i ett visst fall. Prövningarna kan i vissa fall förväntas bli

synnerligen omfattande. Sådana prövningar bör enligt regeringens

mening inte göras av de verkställande myndigheterna utan bör ske i

vanlig rättegång. Den omständigheten att det inom kronofogdemyndig-

heterna finns en mycket hög juridisk kompetens föranleder ingen annan

bedömning.

Det kan naturligtvis diskuteras att låta en viss begränsad prövning ske

på verkställighetsstadiet. Man skulle, som en remissinstans givit uttryck

för, t.ex. kunna laborera med ett uppenbarhetsrekvisit. Krononofogde-

myndigheten skulle alltså få vägra verkställighet om det för myndigheten

framstod som uppenbart att skiljedomen var ogiltig såsom stridande mot

ordre public eller på grund av brister i skiljedomsmässigheten. Vidare

skulle man kunna tänka sig prövningar av mindre omfattning. Frågan är

dock om sådana regler skulle föra saken framåt. Bestämmelserna skulle

med säkerhet medföra gränsdragningsproblem och det kan ifrågasättas

vilken praktisk betydelse reglerna skulle få. Behovet av bestämmelser

med nu angivet innehåll framstår för regeringen som tveksamt. De skäl

som ovan anförts för en exklusiv prövning av domstol gör sig för övrigt

gällande till viss del även här.

Regeringen anser således att de ogiltighetsgrunder som hänför sig till

skiljedomsmässighet och ordre public inte bör bli föremål för sådan

prövning hos kronofogdemyndigheterna som leder till att verkställighet

vägras helt. Däremot måste kronofogdemyndigheterna på något sätt

uppmärksamma frågorna. Annars blir ogiltighetsreglerna ineffektiva.

Enligt regeringens mening skulle en rimlig avvägning mellan sökandens

intresse av verkställighet och kravet på upprätthållande av ogiltighets-

reglerna kunna uppnås om kronofogdemyndigheten i dessa fall medger

en begränsad verkställighet men samtidigt förelägger sökanden att inom

viss tid väcka talan vid domstol om domens giltighet.

Den begränsade verkställigheten skulle kunna knyta an till de regler

som gäller för verkställighet av icke lagakraftägande underrättsdomar.

Detta innebär, när det gäller en dom på betalningsskyldighet, att

svaranden kan hindra verkställighet genom att på visst sätt ställa säkerhet

(3 kap. 6 § utsökningsbalken). Gör han inte det kan utmätning ske, men

egendomen får i princip inte säljas utan svarandens samtycke (8 kap. 4 §

utsökningsbalken). Vidare kan en dom som avser utgivande av lös

egendom verkställas om sökanden ställer säkerhet (3 kap. 8 § utsök-

ningsbalken).

Sedan talan väckts bör det uteslutande ankomma på domstolen att

bestämma om verkställigheten skall fortsätta, avbrytas eller återgå.

Parterna bör då inte längre ha en absolut rätt att hindra respektive få

verkställighet genom att ställa säkerhet, men det bör vara möjligt för

domstolen att föreskriva säkerhet för att t.ex. medge respektive hindra

vidare verkställighet. Det bör också ligga i domstolens skön att besluta

om återgång av redan vidtagna åtgärder. De fall som kan tänkas dyka upp

i domstol är så disparata att några särskilda begränsningar i domstolens

möjlighet att bestämma vad som skall gälla i fråga om verkställigheten

inte bör anges i lagen.

Väcker inte någon av parterna talan inom den förelagda tiden bör det

fortsatta förfarandet hos kronofogdemyndigheten ske på samma sätt som

när en exekutionstitel upphävs. Förutom att sökt verkställighet skall

inställas och vidtagen åtgärd skall återgå blir sökanden skyldig att ersätta

skada som svaranden har lidit genom verkställigheten. Att talan inte

väcks bör emellertid inte få till följd att det därigenom fastslås att

skiljedomen är ogiltig. Det fall att talan har väckts i rätt tid men målet vid

domstolen avslutas utan prövning i sak t.ex. på grund av att talan

återkallas bör behandlas på samma sätt som när talan inte alls har

väckts.

Kronofogdemyndighetens prövning av en ansökan om verkställighet

av en skiljedom kan föranleda avslag om domen inte uppfyller

formkraven, om den omfattas av ett avtal som inskränker parternas rätt

att klandra domen eller om tiden för talan mot domen inte har gått ut. Ett

sådant beslut bör liksom i dag kunna överklagas. Ansökan kan emellertid

i stället leda till begränsad verkställighet i förening med föreläggande för

sökanden att väcka talan mot svaranden om skiljedomens giltighet. Som

tidigare nämnts beträffande klander framstår det inte som befogat att en

part skall kunna få i princip samma talan prövad i mer än en process.

Denna ståndpunkt gäller även prövningen av om tvisten var skilje-

domsmässig och av skiljedomens förhållande till ordre public. Ett beslut i

fråga om föreläggande bör därför inte få överklagas.

Om det inte finns några hinder kan kronofogdemyndigheten verkställa

skiljedomen utan någon inskränkning. En part som i detta fall menar att

skiljedomen behandlar en fråga som inte är skiljedomsmässig eller att

domen strider mot ordre public bör kunna angripa verkställigheten på

denna grund endast genom att väcka talan vid domstol. I målet kan parten

sedan begära att domstolen förordnar t.ex. att vidare åtgärd för

verkställighet inte får vidtas.

Det regelverk som regeringen nu föreslår innebär att kronofogde-

myndighetens bedömning av skiljedomens giltighet görs direkt i ett

beslut angående vidtagande av en exekutiv åtgärd, t.ex. utmätning. Något

separat verkställighetsbeslut behövs alltså inte. Endast i det fåtal fall då

skiljedomen visserligen får verkställas enligt huvudregeln men det enligt

kronofogdemyndighetens mening finns anledning att anta att den är

ogiltig, kommer det enligt förslaget att fattas ett särskilt beslut, nämligen

om föreläggande att väcka talan. Detta beslut kan dock, som tidigare

nämnts, inte överklagas.

De ogiltighetsregler som finns i den nya lagen om skiljeförfarande

syftar till att bevaka intressen som parterna inte förfogar över. När talan

om en skiljedoms bestånd och giltighet prövas vid allmän domstol ligger

det därför i sakens natur att rätten skall beakta ogiltighetsreglerna även

utan yrkande av en part. Detta överensstämmer för övrigt med vad som i

dag gäller beträffande utländska skiljedomar enligt 7 § andra stycket

lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) och

som föreslås gälla även i framtiden enligt den föreslagna lagen om

skiljeförfarande (se avsnitt 15).

Vad som anförts i detta avsnitt om verkställighetsförfarandet innebär

sammanfattningsvis att regeringen föreslår att en skiljedom skall kunna

verkställas om skiljeavtalet inte innehåller förbehåll om rätt för parterna

att föra talan mot domen eller tiden för sådan talan har löpt ut och domen

uppfyller kraven på skriftlighet och undertecknande. Svaranden skall

alltid ges tillfälle att yttra sig innan verkställighet sker. Regeringen

föreslår vidare att om kronofogdemyndigheten finner anledning att anta

att skiljedomen är ogiltig skall myndigheten förelägga sökanden att

väcka talan om det inte redan pågår rättegång härom. Kronofogde-

myndigheten skall dock inte pröva om skiljedomen kan hävas efter

klander. Enligt förslaget får skiljedomen i ett sådant fall endast

verkställas i enlighet med vad som gäller för underrättsdomar som inte

vunnit laga kraft. Slutligen föreslår regeringen att det ankommer på

domstolen att bestämma om verkställigheten sedan talan väckts vid

domstol om skiljedomens upphävande eller ogiltighet.

13.3 Säkerhetsåtgärder

Regeringens bedömning: En part kan enligt reglerna i 15 kap.

rättegångsbalken ansöka om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd för att

få sina anspråk enligt en skiljedom säkerställda. Någon särskild regel om

kvarstad m.m. behöver därför inte tas in i lagen om skiljeförfarande.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har redovisat någon annan

bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Det föreligger en i vissa fall

betydelsefull skillnad mellan verkställighet av en svensk skiljedom och

en svensk domstols dom. Innan åtgärd för verkställighet av en skiljedom

får vidtas måste motparten ges tillfälle att yttra sig (3 kap. 17 §

utsökningsbalken). Regeringen har föreslagit att denna regel behålls

(avsnitt 13.2.2). När det gäller verkställighet av en domstolsdom kan

däremot utmätning ske utan att motparten underrättas, om det föreligger

risk att han skaffar undan eller förstör egendom eller saken annars är

brådskande (4 kap. 12 § andra stycket utsökningsbalken). Med hänsyn till

denna skillnad kan det för den vinnande parten i ett skiljeförfarande

föreligga ett behov av att få sitt anspråk säkerställt t.ex. genom

interimistisk kvarstad.

Ett sådant behov av att kunna få säkerställt ett anspråk innan verk-

ställighet kan ske föreligger också t.ex. när det gäller verkställighet av en

utländsk domstolsdom. För domar som omfattas av Bryssel- och Lugano-

konventionerna finns särskilda bestämmelser. Enligt konventionernas

artikel 34 skall en ansökan om verkställighet i ett inledande skede prövas

utan att motparten ges tillfälle att yttra sig. Meddelas ett beslut om

verkställighet får säkerhetsåtgärder vidtas utan hinder av att motparten

har möjlighet att begära ändring i beslutet (artikel 39). I 8 § lagen

(1998:358) om domstols internationella behörighet och om verkställighet

av utländska domar enligt Brysselkonventionen (prop. 1997/98:102, bet.

1997/98:LU24, rskr. 1997/98:231) sägs uttryckligen att om hovrätten

bifaller en ansökan om verkställighet skall beslutet anses innefatta ett

beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap. rättegångs-

balken. Motsvarande gäller för Luganokonventionen, se lagen

(1992:794) med anledning av Sveriges tillträde till Luganokonventionen.

Utanför Luganokonventionens område har Högsta domstolen prövat

hithörande frågor i rättsfallet NJA 1983 s. 814. Domstolen fastslog att

kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd enligt bestämmelserna i 15 kap.

rättegångsbalken kan beviljas även i fråga om anspråk som skall prövas

av utländsk domstol, om domstolens avgörande får verkställas i Sverige.

Vidare ansågs att den vars anspråk hade prövats i domen uppenbarligen

kunde ha behov av att i Sverige erhålla kvarstad eller annan säker-

hetsåtgärd även sedan dom meddelats i den utländska rättegången men

innan domen kunde verkställas här. Högsta domstolen förklarade att en

part med stöd av den utländska domstolsdomen kunde vända sig till

tingsrätt och begära kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd enligt 15 kap.

rättegångsbalken.

Högsta domstolen har i ett tidigare rättsfall NJA 1979 s. 698

klarlagt att svaranden i ett mål om klander av skiljedom kan få prövad en

begäran om kvarstad som grundar sig på skiljedomen. Domstolens

avgörande inleds med ett konstaterande av att en part som fått ett

fordringsanspråk utdömt genom skiljedom kan ha behov av att få

anspråket säkerställt genom kvarstad just därför att en ansökan om

verkställighet av skiljedomen inte får bifallas utan att motparten fått

tillfälle att yttra sig.

Som tidigare nämnts föreslår regeringen inte någon ändring av

bestämmelsen att motparten alltid skall ges tillfälle att yttra sig innan

verkställighet av en svensk skiljedom får ske. Med hänsyn härtill bör det

enligt regeringens mening finnas möjlighet för den vinnande parten att få

sitt anspråk säkerställt genom kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. De

anförda rättsfallen torde visa att det redan med dagens bestämmelser

finns möjlighet för den vinnande parten att utverka säkerhetsåtgärder

enligt 15 kap. rättegångsbalken.

Lagrådet har ifrågasatt om inte, mot bakgrund av att andra fall av

säkerhetsåtgärder är reglerade i den föreslagna lagen (se 4 § tredje

stycket och 60 §), en uttrycklig bestämmelse bör tas in i lagen även i nu

berört avseende. Lagrådets förslag tar sikte på beslut om säkerhets-

åtgärder i mål om en skiljedoms ogiltighet eller om upphävande av en

skiljedom.

Rättspraxis på området ger enligt regeringens mening utrymme för den

vinnande parten att begära beslut om säkerhetsåtgärder inte bara när en

talan om ogiltighet och klander är anhängiggjord i domstol utan också

före en begäran om verkställighet. Som regeringen tidigare framhållit är

det en avvägningsfråga i vilken omfattning olika regler uttryckligen skall

framgå av lagen. Regeringen har i avsnitt 5.8 redovisat skälen till att

lagen om skiljeförfarande bör innehålla en allmän regel om säker-

hetsåtgärder före och under skiljeförfarandet. Regeringen har också i det

föregående (se avsnitt 4.3.4) utvecklat skälen till varför lagen bör vara

särskilt informativ när det gäller frågor med avseende på internationella

skiljeförfaranden. Dessa skäl gör sig inte gällande i nu aktuellt fall.

Regeringen anser att det inte finns något tillräckligt behov av en

uttrycklig regel i ämnet. Regeringen föreslår därför inte att en särskild

bestämmelse om kvarstad m.m. tas in i lagen om skiljeförfarande.

14 Internationella förhållanden

14.1 Inledning

Möjligheten att träffa s.k. undantagsavtal i internationella tvister har

behandlats i avsnitt 10.7. Bestämmelser rörande erkännande och verk-

ställighet av utländska skiljedomar kommer att tas upp i avsnitt 15. I

detta avsnitt tar regeringen upp övriga internationella frågor. De regler

som kommer att behandlas återfinns i dag i 4 § skiljemannalagen samt i

1 4 och 12 13 §§ LUSK.

För samtliga frågor gäller att de nuvarande reglerna har utformats med

hänsyn till Sveriges internationella åtaganden enligt 1923 års Genève-

protokoll, 1927 års Genèvekonvention och New Yorkkonventionen. De

båda Genèveöverenskommelserna gäller fortfarande i förhållande till

vissa stater. Samtliga överenskommelser måste således fortfarande

beaktas.

14.2 Svensk domsrätt

Regeringens bedömning: Några regler om svensk domstols behörighet

att pröva en talan mot en skiljedom behöver inte tas in i lagen om

skiljeförfarande.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har redovisat någon annan

bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: För att svenska domstolar skall

vara behöriga att befatta sig med en tvist fordras att det skall föreligga ett

svenskt rättskipningsintresse. På vissa områden finns regler som direkt

handlar om svenska domstolars behörighet. Luganokonventionen och

inom kort även Brysselkonventionen har medfört en viktig reglering av

svensk domsrätt. Finns inte en särskild domsrättsregel brukar man söka

vägledning i de svenska forumreglerna.

På skiljedomsrättens område finns inte några särskilda domsrättsregler

när det gäller talan mot en skiljedom. Bryssel- och Luganokon-

ventionerna är inte tillämpliga på skiljeförfarande. Detta undantag anses

inbegripa talan om ogiltighet och klander. Högsta domstolen har

emellertid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 (Ugandamålet) funnit att det i ett

mål om klander och ogiltighet av en svensk skiljedom föreligger svensk

domsrätt, fastän båda parter saknade anknytning hit. I 26 § första stycket

skiljemannalagen sägs att rätt domstol i mål angående ersättningen till

skiljeman är tingsrätten i den ort där skiljedomen meddelats. Bestäm-

melsen bör förstås så att den grundar svensk domsrätt. Slutligen talar de

nuvarande reglerna i 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK explicit om när

ett skiljeförfarande får äga rum i Sverige. Härav framgår när svensk

domstol är behörig att på begäran av en part t.ex. utse skiljeman. Av

denna reglering får emellertid även anses följa att det i dessa fall

föreligger ett svenskt rättskipningsintresse som medför att det då också är

möjligt för en part att väcka talan vid svensk domstol om skiljeavtalets

giltighet. Saknas annat forum bör bestämmelserna om Stockholms

tingsrätt som reservforum vara tillämpliga.

Den omfattning av svensk domsrätt som sålunda får anses föreligga är

välgrundad och bör behållas. Talan mot en svensk skiljedom oavsett

om den gäller t.ex. klander, ogiltighet eller ersättning till skiljemännen

bör alltid kunna föras vid svensk domstol. En viss förändring av svensk

domstols behörighet följer dock av de ändringar som föreslås beträffande

när ett skiljeförfarande får äga rum i Sverige (se vidare avsnitt 14.3).

Enligt utredningen bör man även i framtiden kunna avstå från särskilda

lagregler när det gäller svensk domstols behörighet att pröva talan mot en

skiljedom. Regeringen ansluter sig till den bedömningen.

14.3 När får skiljeförfarande äga rum i Sverige?

Regeringens förslag: Den nuvarande uppdelningen mellan svenska och

utländska skiljeavtal slopas. Skiljeförfarande skall kunna inledas i

Sverige om

1. skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum i Sverige eller,

2. skiljemännen eller ett skiljedomsinstitut i enlighet med avtalet har

bestämt att förfarandet skall äga rum här eller,

3. motparten annars samtycker till det.

Ett skiljeförfarande skall också kunna inledas i Sverige mot en part

som har hemvist här eller annars är skyldig att svara i saken vid svensk

domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum

utomlands.

Ett skiljeförfarande får inte äga rum i Sverige i andra fall än de nu

redovisade.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen reglerar två fall då

det föreligger hinder mot att inleda skiljeförfarande i Sverige. Det första

fallet, att det pågår rättegång om samma fråga som avses med

skiljeförfarandet, har behandlats i avsnitt 8.2. Här skall det andra fallet,

som regleras i 4 §, tas upp. Vidare skall det hinder mot skiljeförfarande

som anges i 4 § LUSK behandlas.

Bestämmelserna i 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK sätter gränser

för när en part mot andra partens bestridande med hjälp av svensk

domstol kan framtvinga ett skiljeförfarande här i riket. Dessa regler anger

sålunda när ett skiljeförfarande får äga rum i Sverige.

Skiljemannalagen hänvisar beträffande tillämpningen av utländska

skiljeavtal och skiljedomar till reglerna i LUSK (28 §). I 1 § första

stycket LUSK anges att ett skiljeavtal som innebär att skiljeförfarandet

skall äga rum utom riket är att anse som utländskt. Vidare skall enligt

andra stycket ett skiljeavtal som inte utmärker om skiljeförfarandet skall

äga rum inom eller utom riket anses som utländskt om båda parterna

hade hemvist utom riket när avtalet ingicks. Lagen innehåller dock inte

någon precisering av vilka avtal som skall anses som svenska. Av

regleringen i 1 § LUSK får emellertid motsatsvis anses framgå att ett

skiljeavtal är svenskt om avtalet innebär att skiljeförfarandet skall äga

rum i Sverige eller om någon av parterna hade hemvist i Sverige och

avtalet inte innebär att skiljeförfarandet skall äga rum utom riket.

Skiljemannalagen är i princip tillämplig på svenska skiljeavtal. 4 §

skiljemannalagen begränsar dock lagens tillämplighet mot en part som

har hemvist utom riket. Skiljeförfarande får inte inledas i Sverige mot en

sådan part om han inte skulle vara skyldig att svara i saken vid svensk

domstol. Skiljeförfarande får dock inledas om skiljeavtalet innebär att

förfarandet skall äga rum här i riket eller skiljemännen eller skilje-

domsinstitution i enlighet med avtalet har bestämt att förfarandet skall

äga rum i Sverige. Skiljeförfarande får också inledas om parten sam-

tycker till det.

Skiljeförfarande kan med stöd av 4 § LUSK äga rum i Sverige trots att

skiljeavtalet är utländskt. Detta gäller om skiljemännen eller skilje-

domsinstitution i enlighet med avtalet bestämt att förfarandet skall äga

rum här. Vidare kan skiljeförfarande inledas mot en part som efter

avtalets tillkomst har bosatt sig i Sverige. I dessa fall skall skilje-

mannalagen tillämpas på förfarandet. I 4 § LUSK omnämns inte det fall

att en part samtycker till att förfarandet äger rum i Sverige. Samtycket

anses nämligen innebära att skiljeavtalet förlorar sin karaktär av

utländskt.

En skiljedom som meddelas i strid mot 4 § skiljemannalagen eller 4 §

LUSK kan efter klandertalan hävas av domstol (21 § första stycket 2 p.

skiljemannalagen). Detta förutsätter dock att en part väcker en sådan

talan inom viss tid och att hans rätt att åberopa felet inte gått förlorad

enligt 21 § andra stycket skiljemannalagen.

De nu redovisade bestämmelserna grundar sig inte på någon uttrycklig

förpliktelse enligt Genèveöverenskommelserna eller New York-

konventionen. De står dock i överensstämmelse med principerna i

Genèveprotokollets punkt 1.

Skiljemannalagen och LUSK bygger på den grundläggande värde-

ringen att svensk myndighet som regel inte bör medverka till att

skiljeförfarande anordnas utan samtycke av en part som inte skulle vara

skyldig att svara i saken inför svensk domstol. Har däremot parterna

själva direkt eller indirekt t.ex. genom beslut av skiljemännen eller

skiljedomsinstitut bestämt att förfarandet skall äga rum i Sverige har

det inte ansetts befogat att vägra dem myndighetsassistans.

Den nuvarande uppdelningen mellan svenska och utländska

skiljeavtal kan te sig förvirrande. Ett svenskt skiljeavtal kan leda till en

utländsk skiljedom och ett utländskt skiljeavtal kan leda till en svensk

skiljedom. Förhållandena kan t.o.m. vara sådana att skiljeförfarande med

stöd av ett svenskt skiljeavtal inte kan framtvingas i Sverige. Detta kan

gälla t.ex. om inte någon av parterna längre har forum i Sverige när

skiljeförfarandet aktualiseras.

Det finns, som utredningen framhållit, inte ur pedagogisk synpunkt

eller annars något egenvärde i att försöka skapa särskilda begrepp

beträffande olika skiljeavtal. Frågan om när ett skiljeförfarande får äga

rum i Sverige besvaras för närvarande i huvudsak på samma sätt oavsett

beteckning. Enligt regeringens mening bör man därför försöka utforma

reglerna utan någon särskild uppdelning mellan utländska och

 svenska skiljeavtal.

De nuvarande reglerna gör som antytts på en punkt skillnad mellan

svenska och utländska skiljeavtal. Detta gäller beträffande en part som

inte är bosatt här men som ändock skulle kunna sökas i saken vid svensk

domstol. Gäller det ett svenskt skiljeavtal kan ett skiljeförfarande komma

till stånd i Sverige utan hans medverkan. Däremot kan det inte ske om

skiljeavtalet är att beteckna som utländskt. Enligt utredningen torde den

nu angivna skillnaden bero mera på att skiljemannalagen och LUSK

utarbetats var för sig än på några överväganden i sak.

Som utredningen funnit bör man skapa en enhetlig reglering som kan

gälla för alla skiljeavtal. Denna bör enligt regeringens mening bygga på

samma grundläggande värderingar som nuvarande bestämmelser i 4 §

skiljemannalagen och 4 § LUSK. Den enda ändring i sak som därvid

behöver göras är att tillskapa en möjlighet som innebär att skilje-

förfarande alltid kan inledas i Sverige mot en part, som är skyldig att

svara i saken vid svensk domstol, utan dennes medverkan. Den begräns-

ningen måste dock finnas att det inte av skiljeavtalet följer att skilje-

förfarandet skall äga rum utom riket. Det är vad regeringen föreslår. Den

föreslagna harmoniseringen innebär sålunda en försiktig utökning av vad

som i dag gäller enligt 4 § LUSK.

Det bör framhållas att Bryssel- och Luganokonventionernas bestäm-

melser om behörig domstol i detta hänseende har betydelse för skilje-

förfaranden. När det gäller att bestämma om en part som omfattas av

konventionen är skyldig att svara i saken vid svensk domstol kommer

nämligen dess bestämmelser att vara tillämpliga.

14.4 På skiljeavtalet tillämplig lag m.m.

Regeringens förslag: Av lagen om skiljeförfarande skall uttryckligen

framgå att den är tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i Sverige.

Det införs en bestämmelse, varav framgår att parterna, om skiljeavtalet

har en internationell anknytning, skall kunna träffa avtal om vilket lands

lag som skall tillämpas på skiljeavtalet. Om parterna inte har träffat ett

sådant avtal skall lagen i det land där förfarandet med stöd av parternas

avtal har ägt rum eller skall äga rum tillämpas på skiljeavtalet.

Bestämmelsen skall inte omfatta frågorna om part var behörig att ingå

skiljeavtal eller behörigen företrädd.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan

erinran. Flera remissinstanser efterlyser dock en lagvalsbestämmelse som

klargör hur den på tvisten tillämpliga materiella rätten skall bestämmas.

Även flera utländska experter förordar att det i lagen tas in en lag-

valsbestämmelse avseende den tillämpliga materiella rätten.

Skälen för regeringens förslag: Vid erkännande och verkställighet

här i riket av utländska skiljedomar finns det i 7 § första stycket 1 p.

LUSK bestämmelser som reglerar vilken lag som skall tillämpas på

skiljeavtalet. Regleringen överensstämmer med artikel V första stycket a)

i New Yorkkonventionen. Vad som gäller när man innan någon

skiljedom har meddelats skall bedöma giltigheten och rättsverkningarna

av ett utländskt skiljeavtal är däremot osäkert.

Innebär ett skiljeavtal att skiljeförfarandet skall äga rum i en viss

främmande stat skall enligt 2 § LUSK lagen i den staten äga tillämpning

på avtalet. Nämnda regel aktualiseras vid domstol framför allt när en part

gör invändning om att den instämda frågan är föremål för ett utländskt

skiljeavtal. Trots att innebörden av detta stadgande kan tyckas klart har

utredningen konstaterat att den närmare innebörden och räckvidden av

2 § LUSK måste anses som osäker. Utredningen har härvid berört några

aspekter av frågan som tas upp i det följande.

Parters behörighet att ingå ett skiljeavtal bör i enlighet med New

Yorkkonventionen artikel V första stycket a) och 7 § första stycket 1 p.

LUSK bestämmas enligt den för dem tillämpliga lagen. Därmed torde

enligt svensk rätt avses deras personalstatut. Bedömningen av en parts

behörighet att ingå skiljeavtal och frågan om han var behörigen företrädd

torde inte ha varit avsedd att falla inom ramen för 2 § LUSK.

Bedömningen av om en skiljedom innefattar avgörande av en fråga

som inte kan lämnas till avgörande av skiljemän, dvs. av skiljedom-

smässigheten, görs enligt New Yorkkonventionen artikel V andra stycket

a) med tillämpning av lagen i det land där verkställighet söks. I enlighet

härmed görs bedömningen vid ansökan om verkställighet i Sverige enligt

svensk lag (7 § andra stycket 1 p. LUSK).

Det nu sagda gäller även när ett skiljeavtal åberopas som rätte-

gångshinder (3 § LUSK). Förutom att frågan då skall vara skilje-

domsmässig enligt svensk lag krävs enligt sistnämnda bestämmelse att

den skall vara det även enligt den främmande lag som är tillämplig på

avtalet. För bestämmande av sistnämnda lag torde 2 § LUSK vara

tillämplig. Bestämmelserna innebär att det skiljedomsmässiga området

väl kan inskränkas men inte utvidgas jämfört med vad som gäller enligt

svensk lag. Vidare anger 2 § LUSK jämförd med 3 § samma lag enligt

vilken lag som avtalets formella och materiella giltighet i övrigt skall

prövas när det gäller att bedöma ett skiljeavtals verkan som rättegångs-

hinder. Det kan enligt den främmande lagen t.ex. uppställas krav på att

avtalet skall ha viss form.

Denna tolkning bör dock ställas mot New Yorkkonventionen artikel V

första stycket a) och 7 § första stycket 1 p. LUSK där det anges att

skiljeavtalets giltighet skall prövas enligt den lag som enligt parternas

överenskommelse skall tillämpas på avtalet. Först om varje anvisning

därom saknas skall avtalets giltighet prövas enligt lagen i det land där

skiljedomen meddelats.

Konventionen poängterar sålunda partsautonomin beträffande tillämp-

lig lag medan 2 § LUSK inte säger något om parternas möjlighet att

träffa avtal beträffande tillämplig lag. Visserligen uttalade departe-

mentschefen vid Sveriges tillträde till New Yorkkonventionen att

principerna i konventionen måste bli vägledande när det gäller att innan

någon skiljedom har meddelats bedöma giltigheten och rättsverkningarna

av ett utländskt skiljeavtal. Lagen ändrades emellertid inte på denna

punkt. Uttalandet synes inte heller ha något stöd i lydelsen av 2 § LUSK

eller dess förarbeten.

Mot bakgrund av vad som nu redovisats menar regeringen, i likhet

med utredningen, att den närmare innebörden och räckvidden av 2 §

LUSK får anses osäker.

När det då gäller frågan vilket lands lag som skall tillämpas på ett

skiljeavtal konstaterar regeringen att denna kan avse skilda komplex av

rättsregler. Flertalet torde i vid mening gälla skiljeavtalets giltighet. Hit

hör bestämmelser om formkrav och om själva mekanismen för avtalets

tillkomst. Vidare är att beakta grunder för ett avtals ogiltighet, såsom

tvång, svek och oskälighet. Ett skiljeavtal kan vara ogiltigt redan av den

anledningen att det gäller en tvist som med tanke på dess art inte får slitas

skiljedomsvägen; den är alltså inte skiljedomsmässig. Också regler om

avtals upphörande kan aktualiseras. En annan grupp av regler gäller

parters behörighet att ingå skiljeavtal. Slutligen kan nämnas att frågan

om tillämplig lag har betydelse för tolkning av skiljeavtalet.

Som framgått kan frågor om tillämplig lag på skiljeavtalet uppkomma i

olika sammanhang. De kan aktualiseras t.ex. när ett internationellt

skiljeavtal åberopas som rättegångshinder här i landet, när ett skiljeavtal

skall bedömas i ett svenskt skiljeförfarande eller vid klandertalan mot en

svensk skiljedom samt när verkställighet begärs i Sverige av en utländsk

skiljedom.

I det följande kommer regeringen först att mer allmänt behandla frågan

om tillämplig lag på skiljeavtal. Därefter diskuteras de särskilda

frågeställningarna som hänför sig skiljedomsmässigheten och parts-

behörigheten.

Det är fortfarande svårt att utforma och överblicka konsekvenserna av

en för alla fall uttalad regel om tillämplig lag på skiljeavtal. Enligt

regeringens mening bör dock lagstiftningen, så långt det är möjligt, ge

besked även i denna fråga. Genom att tillträda New Yorkkonventionen

har Sverige accepterat en uttalad lagvalsregel, låt vara bara när det gäller

verkställighet av en utländsk skiljedom. Som utredningen framhållit

framstår denna begränsning som inkonsekvent. Ett skiljeavtals giltighet

bör bedömas efter samma regler oberoende av om det aktualiseras utan

samband med ett verkställighetsärende. För att uppnå detta syfte bör den

nuvarande bestämmelsen i 2 § LUSK utgå. Enligt ordalydelsen synes den

nämligen hindra att man låter konventionens lagvalsregel vara väg-

ledande. Med denna utgångspunkt bör man försöka finna en regel som,

låt vara inte uttömmande, kan reglera problemet.

En första fråga är i vilka fall parter bör få träffa avtal om vilket lands

lag som skall vara tillämplig på skiljeavtalet. I ett avtalsförhållande

mellan svenska parter utan internationell anknytning bör det inte vara

möjligt att på förhand avstå från t.ex. avtalslagens regler om rätts-

handlingars ogiltighet. Ett generellt lagval bör därför godtas endast om

skiljeavtalet har internationell anknytning. Den internationella anknyt-

ningen kan t.ex. bestå i att parterna, eller någon av dem, hade hemvist

utom riket eller att tvisten har uppkommit på grund av verksamhet

utomlands. Det bör påpekas att det nu sagda endast handlar om parters

rätt att välja avtalsstatut, inte om deras behörighet att träffa avtal om

avvikelser från dispositiva regler.

Man bör sedan överväga vilka krav som bör ställas på en parts-

överenskommelse om lagval. New Yorkkonventionen talar beträffande

erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom om att

(skilje)avtalet icke är giltigt enligt den lag som enligt parternas

överenskommelse skall tillämpas på avtalet, eller i avsaknad av varje

anvisning därom, enligt lagen i det land, där skiljedomen meddelats

(artikel V första stycket a)). Utredningen har ställt sig frågan vad som bör

gälla vid en verkställighetsprövning i Sverige av en tysk skiljedom, om

parterna överenskommit t.ex. att schweizisk lag skall tillämpas på avtalet

utan att skillnad gjorts mellan den materiella delen och skiljeklausulen,

men i skiljeklausulen föreskrivit skiljeförfarande i Tyskland.

Den förhärskande uppfattningen torde enligt utredningen vara att

lagvalet vid tillämpning av konventionen explicit måste avse skilje-

avtalet. Detta innebär att det i ovannämnda exempel skall tillämpas tysk

rätt när det gäller att bedöma skiljeavtalets giltighet, medan schweizisk

rätt är tillämplig på avtalet i övrigt. Man skulle också kunna uppfatta

exemplet så att parterna genom att hänvisa till skiljeförfarande i Tyskland

har gjort ett implicit lagval.

Regeringen anser att det också för tillämpning av den ovan skisserade

allmänna regeln om tillämplig lag på skiljeavtal bör krävas att parternas

överenskommelse om lagval avser just skiljeavtalet.

Regeringen föreslår sålunda att i de fall skiljeavtalet har internationell

anknytning skall parterna kunna träffa en överenskommelse om vilken

lag som skall tillämpas på skiljeavtalet.

Finns det inte någon sådan överenskommelse om tillämplig lag på

skiljeavtalet bör dess giltighet bedömas enligt lagen i det land där

skiljeförfarandet enligt parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum.

Parterna kan i skiljeavtalet ha valt en plats för skiljeförfarandet. I andra

fall kan ett skiljeförfarande ha inletts och ett val av plats för förfarandet i

enlighet med skiljeavtalet ha gjorts av skiljemännen eller ett skilje-

domsinstitut. Även i dessa fall skall alltså förfarandelandet anses ha valts

med stöd av parternas avtal. Var båda parterna hemmahörande i ett visst

land och har tvisten ingen internationell anknytning kan man i avsaknad

av andra tolkningsdata utgå från att parterna avsett att förfarandet skall

äga rum i hemlandet.

Äger förfarandet rum i Sverige kommer sålunda svensk rätt normalt att

vara tillämplig på skiljeavtalet om parterna inte särskilt överenskommit

att annan lag skall tillämpas.

Vad sedan gäller skiljedomsmässigheten har det hävdats att bristande

sådan faller utanför det ogiltighetsbegrepp som används i New

Yorkkonventionen artikel V första stycket a). Utredningen har framhållit

det motsägelsefulla i, för det fall ett avtal är ogiltigt enligt ett visst lands

lag när det rör en viss fråga, att bortse från just denna ogiltighets-

anledning när man bedömer avtalets giltighet enligt det landets lag.

Den bestämmelse om tillämplig lag på skiljeavtalet som nu övervägs

kommer som nämnts att bli aktuell bl.a. när en part gör invändning om

rättegångshinder. Det går inte att i detta sammanhang bortse från att det

åberopade skiljeavtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt på grund av att

tvistefrågan inte är skiljedomsmässig. En part lär nämligen inte med stöd

av ett sådant avtal kunna få till stånd ett skiljeförfarande mot andra

partens bestridande. Detta gäller inte minst därför att den på skiljeavtalet

tillämpliga lagen i allmänhet är lagen där skiljeförfarandet är avsett att

äga rum.

Den ovan angivna tolkningen av konventionen bör inte hindra att man

vid utformningen av en svensk lagvalsregel som inte direkt omfattas av

New Yorkkonventionens bestämmelser även beaktar om tvisten är

skiljedomsmässig enligt den tillämpliga lagen när det gäller att bedöma

skiljeavtalets giltighet. Bristande skiljedomsmässighet enligt tillämplig

lag bör således beaktas när den diskuterade lagvalsregeln är tillämplig,

t.ex. när ett skiljeavtal åberopas som rättegångshinder eller vid

klandertalan mot en svensk skiljedom.

Följden för en svensk skiljedoms del blir att bristande skiljedoms-

mässighet enligt tillämplig utländsk lag och därmed skiljeavtalets

ogiltighet utgör en klandergrund som måste åberopas inom viss tid och

som kan prekluderas. Brister det i skiljedomsmässighet enligt svensk lag

blir själva skiljedomen som sådan ogiltig enligt de regler som har

föreslagits i det föregående (avsnitt 10.2).

Vad sedan gäller frågorna om en parts behörighet att ingå avtalet och

om han var behörigen företrädd anser utredningen att dessa bör falla

utanför den diskuterade lagvalsregeln. Ett sådant synsätt är i överens-

stämmelse med utformningen av New Yorkkonventionens artikel V

första stycket a) och den nuvarande regleringen i 7 § första stycket

LUSK. I allmänhet bör dessa frågor bedömas enligt personalstatutet,

bestämt enligt svensk internationell privaträtt. En avvikelse från denna

huvudregel kan dock vara befogad, t.ex. när det gäller att avgöra om en

stat eller ett statskontrollerat företag haft rätt att ingå skiljeavtal.

Regeringen föreslår därför inte någon uttrycklig regel som anger enligt

vilken lag som en parts behörighet att ingå avtalet och frågan om han var

behörigen företrädd skall bedömas. Dessa frågor bör i stället överlämnas

åt rättstillämpningen.

Den nu berörda frågeställningen om tillämplig lag i olika hänseenden

på skiljeavtalet måste hållas isär från spörsmålen om vilken lag som skall

tillämpas på själva tvistefrågan och vilken lag som själva förfarandet

skall följa. Vad avser den sistnämnda frågan menar utredningen att det av

lagen uttryckligen bör framgå att beträffande förfaranden som äger rum i

Sverige skall lagen om skiljeförfarande gälla, även när tvisten har inter-

nationell anknytning. Regeringen delar utredningens uppfattning. Rege-

ringen föreslår således att en uttrycklig regel härom tas in i lagen.

Vad sedan gäller frågan om lagval avseende den tillämpliga materiella

rätten sönderfaller den i två delar. Den ena tar sikte på uttryckliga

bestämmelser i lag som t.ex. skulle kunna ange att skiljemännen skall

tillämpa lagen i det land som tvisten har närmast anknytning till. Några

sådana regler kan inte tas in i lagen om skiljeförfarande. Den andra och

mer aktuella delen tar sikte på en bestämmelse som anger hur den

tillämpliga materiella rätten skall fastställas, dvs en regel som omfattar

själva hanteringen av lagvalsproblematiken. Flera remissinstanser har,

som tidigare nämnts, framhållit det önskvärda i att i internationella

skiljeförfaranden kunna fastställa den tillämpliga materiella rätten på ett

enkelt och tydligt sätt. Även frågan om skiljemännens rätt att döma efter

skälighet och billighet har berörts i sammanhanget.

Modellagen innehåller i artikel 28 regler som är av intresse i detta

sammanhang. Av dessa framgår att skiljemännen skall tillämpa i första

hand de regler som parterna väljer och i andra hand de regler som de

anser är tillämpliga enligt gällande internationell privaträtt. Av artikeln

framgår också att skiljemännen skall döma efter skälighet och billighet

endast om parterna uttryckligen går med på det och att skiljemännen

alltid skall tillämpa avtalet och ta hänsyn till handelsbruk.

Regeringen ifrågasätter inte att det kan finnas ett behov av regler mot-

svaranden dem som finns i artikel 28 i modellagen, även om regeringen

saknar möjlighet att bedöma hur stort behovet är. Utredningen har

emellertid inte lämnat något förslag i denna fråga och den tas inte upp i

betänkandet. Något underlag för de överväganden som med nöd-

vändighet måste göras innan ett förslag kan presenteras finns alltså inte

tillgängligt i detta ärende. Regeringen lägger därför inte fram något

förslag i ämnet. Skulle det visa sig att frånvaron av en uttrycklig regel i

lagen om skiljeförfarande av nu angivet slag medför problem i den

praktiska tillämpningen kan det finnas anledning för regeringen att

återkomma med ett förslag till en sådan bestämmelse.

14.5 Internationella skiljeavtal som rättegångshinder

Regeringens förslag: En ny bestämmelse om internationella skiljeavtals

verkan som rättegångshinder tas in i lagen. Enligt bestämmelsen skall ett

sådant skiljeavtal utgöra rättegångshinder utom i de fall skiljeavtalet

enligt tillämplig lag är ogiltigt, utan verkan eller ogenomförbart. Hinder

för rättegång skall inte heller föreligga när tvisten enligt svensk lag inte

är skiljedomsmässig.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen om ett utländskt

skiljeavtals verkan som rättegångshinder återfinns i 3 § LUSK. Som

tidigare nämnts anges i 1 § LUSK vilka skiljeavtal som skall anses vara

utländska. Som utländska anses skiljeavtal som innebär att skilje-

förfarandet skall äga rum utom riket. Vidare anses ett skiljeavtal vara

utländskt om det inte utmärker om skiljeförfarandet skall äga rum inom

eller utom riket och båda parterna hade hemvist utom riket när avtalet

ingicks.

En tvistefråga som är föremål för ett utländskt skiljeavtal får inte mot

en parts bestridande prövas av svensk domstol. Denna huvudregel

förutsätter dock enligt 3 § att avtalet är giltigt enligt den främmande lag

som äger tillämpning på det och att tvisten även enligt svensk lag kan

hänskjutas till skiljemän.

Bestämmelsen står i huvudsaklig överensstämmelse med principerna i

Genèveprotokollets punkt 4 och Genèvekonventionens artikel 1 andra

stycket b). I New Yorkkonventionen återfinns motsvarande principer i

artikel II tredje stycket och artikel V andra stycket a). I enlighet med

sistnämnda bestämmelse föreskrivs i 7 § andra stycket 1 p. LUSK att en

utländsk skiljedom inte gäller i Sverige om skiljedomen innefattar

prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän.

Utredningen har framhållit att det kan uppstå viss tveksamhet om vad

det förbehåll som följer av att frågan även enligt svensk lag skall kunna

hänskjutas till skiljemän innebär. Vissa frågor kan, t.ex. enligt 3a §

skiljemannalagen, inte göras till föremål för skiljeavtal innan tvist

uppkommit. Enligt utredningen bör dock förbehållet förstås på det sättet

att frågan vid någon tidpunkt skall kunna hänskjutas till skiljemän.

Inskränkningar i svensk lag av typ att skiljeavtal inte får ingås förrän

tvist uppkommit bör således inte innebära att frågan faller utanför det

skiljedomsmässiga området.

Den nya lagen är avsedd att precis som skiljemannalagen vara

tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i Sverige. Den allmänna

bestämmelse om ett skiljeavtals verkan som rättegångshinder som

regeringen föreslår är utformad med hänsyn till detta tillämpnings-

område.

För att ett skiljeavtal skall utgöra hinder för rättegång bör det krävas att

en part med hjälp av avtalet kan få sin sak prövad. I annat fall kommer ett

sådant skiljeavtal att kunna hindra en part från att väcka talan vid svensk

domstol samtidigt som han inte kan få sin sak prövad av skiljemän enligt

skiljeavtalet. Denna grundsyn överensstämmer med New York-

konventionens inställning. Detta uttrycks i konventionen artikel II tredje

stycket så att ett skiljeavtal inte utgör hinder för rättegång om domstolen

finner att avtalet är ogiltigt, utan verkan eller ogenomförbart .

Bedömningen av om skiljeavtalet skall kunna ligga till grund för en

prövning kompliceras givetvis av att skiljeförfarandet kan komma att äga

rum utom riket. Är annan lag än svensk tillämplig på skiljeavtalet bör det

krävas att skiljeavtalet är giltigt och verksamt enligt denna lag. Detta

gäller oavsett om det rör sig om en ursprunglig brist eller om skiljeavtalet

sedermera upphört att gälla. I första fallet kan det t.ex. vara så att ena

parten inte var behörigen representerad vid avtalets ingående eller att den

fråga som rättegången avser inte är skiljedomsmässig enligt tillämplig

lag. I andra fallet kan avtalets verkan ha upphört sedan en tidsfrist för

meddelande av skiljedom löpt ut. De anförda fallen har det gemensamt

att en part inte kan framtvinga en prövning i enlighet med det åberopade

avtalet. Med dessa fall bör man jämställa att skiljeavtalet av någon annan

anledning kanske av mera praktisk art inte går att genomföra. Precis

som i dag bör det också krävas att tvisten enligt svensk lag kan avgöras

av skiljemän. Annars kommer den blivande skiljedomen nämligen inte

att erkännas och kunna verkställas här.

En bestämmelse om skiljeavtal som rättegångshinder behövs för att

Sverige skall uppfylla sina konventionsåtaganden om att erkänna

utländska skiljeavtal. Den nuvarande bestämmelsen ger inte klart besked

om de bakomliggande syftena. New Yorkkonventionens formulering

visar tydligare vad det rör sig om. En ny bestämmelse bör därför ut-

formas i närmare anslutning till konventionens lydelse.

Regeringen föreslår sålunda att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

ny bestämmelse om internationella skiljeavtals verkan som rättegångs-

hinder i enlighet med vad som har angetts i det föregående.

14.6 Bevisupptagning vid skiljeförfaranden utom riket

m.m

Regeringens förslag: Bevisupptagning vid svensk domstol skall kunna

ske enligt samma regler som gäller för ett svenskt skiljeförfarande när

skiljeförfarandet äger rum utomlands. Det innebär att bestämmelsen i

12 § LUSK behålls.

Regeringens bedömning: Någon regel motsvarande 13 § LUSK om

möjlighet att förelägga en part att föra bevisning om innehållet i

främmande rätt behövs inte i den nya lagen om skiljeförfarande.

Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar såväl förslaget

som bedömningen utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Bevisupptagning vid svensk domstol

under skiljeförfarande som äger rum utom riket får ske enligt samma

regler som gäller för ett skiljeförfarande som äger rum i Sverige. Det

förutsätts dock i 12 § LUSK att förfarandet grundar sig på ett skiljeavtal

och att tvisten också enligt svensk lag kan hänskjutas till avgörande av

skiljemän.

Stadgandet grundar sig på Genèveprotokollets punkt 2 som anger att

fördragsslutande stat skall underlätta de processuella åtgärder som skall

äga rum i staten på grund av ett skiljeförfarande som pågår i en annan

fördragsslutande stat. Bestämmelsen har dock utsträckts till att gälla

oavsett i vilken stat som förfarandet pågår. Den enda inskränkning som

gäller är att tvisten även enligt svensk lag skall kunna hänskjutas till

avgörande av skiljemän.

Bestämmelsen speglar väl Sveriges allmänt sett positiva attityd till

rättsligt samarbete, också i de fall andra stater inte gjort motsvarande

åtaganden. Det finns enligt regeringens mening all anledning att från

svensk sida bistå skiljenämnder i andra länder genom att ge samma

möjlighet till bevisupptagning som vid ett förfarande i Sverige.

Regeringen föreslår därför att bestämmelsen behålls.

Enligt 13 § LUSK kan domstol eller annan myndighet som skall

tillämpa främmande lag i mål eller ärende rörande främmande skiljeavtal

eller skiljedom förelägga en part att föra bevisning därom. Bestämmelsen

motsvarar stadgandet i 35 kap. 2 § andra stycket andra meningen

rättegångsbalken. Eftersom inte någon annan myndighet än domstol

numera kan komma att tillämpa främmande lag i mål eller ärende rörande

främmande skiljeavtal eller skiljedom behövs inte längre någon annan

bestämmelsen än den som återfinns i rättegångsbalken. Bestämmelsen i

LUSK kan därför slopas.

15 Verkställighet av utländsk skiljedom

15.1 Utländsk skiljedom

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 5 § LUSK, av vilken framgår att

en skiljedom skall anses som utländsk om den meddelas utomlands,

behålls.

Utredningens föslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § första stycket lagen

(1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) är en

skiljedom utländsk om den är meddelad på utländsk ort. Skiljedomen

skall därvid enligt andra stycket anses meddelad i den stat där skilje-

mannaförfarandet ägt rum. Motsatsvis följer att en skiljedom är svensk

om skiljemannaförfarandet ägt rum i Sverige.

När det gäller att närmare ange gränsdragningen mellan utländska

och inländska skiljedomar kan man tänka sig olika metoder. Sålunda

skulle såsom inländsk alltid kunna anses en skiljedom mellan svenska

parter, även om skiljedomen meddelats utomlands. Det vore också

möjligt att anse alla skiljedomar som tillkommit enligt skiljemannalagens

regler som svenska. Sverige har emellertid definierat skillnaden på

territoriell bas liksom New Yorkkonventionen och drar gränsen

beroende på var domen har meddelats. Modellagen bygger på samma

princip.

Tillägget i 5 § andra stycket LUSK, att en skiljedom skall anses

meddelad i den stat där skiljemannaförfarandet ägt rum, tillkom efter

hemställan av riksdagens justitieutskott i samband med de lagändringar

som vidtogs när Sverige tillträdde New Yorkkonventionen. I lag-

stiftningsärendet rådde enighet om att det avgörande för skiljedomens

nationalitet borde vara i vilken stat förfarandet ägt rum. En skiljedom

som skrevs under i Sverige efter ett förfarande utomlands borde således

inte kunna betecknas som inländsk.

Enligt regeringens mening saknas det anledning att nu överväga en

annorlunda gränsdragning än den som finns i 5 § LUSK. Den nuvarande

uppdelningen mellan en svensk och en utländsk skiljedom bör därför

behållas, oakttat modellagens något annorlunda tekniska konstruktion.

Avgörande för frågan om en skiljedom skall betraktas som svensk bör

således, liksom för närvarande, vara om förfarandet har ägt rum i

Sverige. Bestämmelserna om platsen för förfarandet, som har behandlats

i avsnitt 8.5, har getts en utformning som medger att en del av ett svenskt

förfarande kan äga rum utom riket. Har förfarandet enligt denna

bestämmelse ägt rum i Sverige bör domen alltid anses vara svensk. På

motsvarande sätt bör en skiljedom anses vara utländsk om det har

bestämts att förfarandet skall äga rum på en ort utom riket även om en

del av förfarandet ägt rum i Sverige.

Har skiljemännen i skiljedomen angett var förfarandet har ägt rum bör

denna uppgift i allmänhet kunna godtas utan någon närmare kontroll.

Menar en part att uppgiften är felaktig måste han bevisa det.

15.2 Ansökan om verkställighet

Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 8 § LUSK behålls.

En ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom skall alltså göras

hos Svea hovrätt.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: En utländsk skiljedom får i dag inte

verkställas i Sverige utan föregående prövning av svensk domstol. En

ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom skall enligt 8 §

LUSK göras hos Svea hovrätt.

Regeringen har i avsnitt 12.1.2 föreslagit att talan mot en skiljedom

skall tas upp av hovrätten på platsen för förfarandet. Förslaget innebär att

Svea hovrätt kommer att få en framträdande roll i sammanhanget, inte

minst i klandermål som hänför sig till internationella skiljetvister. Svea

hovrätt har också föreslagits som reservforum i de fall platsen för

skiljeförfarandet inte angivits i skiljedomen. Mot denna bakgrund och då

det saknas skäl att överväga en annan ordning föreslår regeringen att den

nuvarande regeln i 8 § LUSK tas in i lagen om skiljeförfarande.

15.3 Prövning av ansökan om verkställighet

Utgångspunkten är att en utländsk skiljedom gäller här i riket (6 §

LUSK). Domstolen skall dock förvissa sig om att skiljedomen endast

omfattar enligt svensk lag skiljedomsmässiga frågor och att tillämpning

av skiljedomen inte är uppenbart oförenlig med grunderna för

rättsordningen här i riket (7 § andra stycket LUSK). Vidare kan en part

förhindra bifall till ansökan om verkställighet genom att visa att någon av

de i 7 § första stycket LUSK uppräknade omständigheterna föreligger.

De inskränkningar som anges i 7 § LUSK motsvarar bestämmelser i

New Yorkkonventionen. De olika punkterna har utformats i nära

anslutning till konventionens lydelse. Det saknas därför skäl att överväga

några större förändringar. På vissa ställen avviker dock bestämmelserna i

LUSK från New Yorkkonventionen. Det är endast i dessa fall som det

finns anledning att närmare granska på vilka grunder som en ansökan om

verkställighet kan avslås. I det följande tar regeringen upp de nu angivna

fallen.

15.3.1 Skiljedomen skall vara bindande för parterna

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 7 § första stycket 5 p. LUSK om

en parts möjlighet att hindra bifall till en ansökan om verkställighet

formuleras så att den helt stämmer överens med ordalydelsen i New

Yorkkonventionen.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: En part kan enligt 7 § första stycket

5 p. LUSK hindra bifall till en ansökan om verkställighet genom att visa

att skiljedomen ännu inte blivit verkställbar eller eljest bindande för

parterna i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats

eller att den undanröjts eller dess verkställighet uppskjutits av behörig

myndighet i sådan stat. I New Yorkkonventionen talas endast om att

skiljedomen . . . ännu icke blivit bindande . . . . Orden verkställbar

eller eljest tillades i lagtexten på initiativ av Lagrådet. Av lagens

förarbeten framgår att någon saklig ändring i förhållande till kon-

ventionstexten inte åsyftades (prop. 1971:131 s. 13, 69 f. och 71).

Avsikten med att välja ordet bindande i konventionen har varit att ta

avstånd från kravet på dubbel exekvatur. Sökanden skall således inte

behöva förete bevis om att domen är verkställbar även i den stat där den

tillkommit. Bedömningen av när domen blivit bindande skall göras enligt

den för domen tillämpliga lagen. Normalt får en skiljedom anses

bindande om part inte kan få den överprövad i sak, t.ex. genom ett

överskiljeförfarande. Högsta domstolen har i rättsfallet NJA 1979 s. 527

gett bestämmelsen en tolkning i linje med det sagda.

Utredningen har framhållit att man inte utan starka skäl bör göra tillägg

eller ändringar i lagtext som syftar till införlivande av en konventions-

text. Regeringen instämmer i det. Avsikten i det här fallet har varit att

förtydliga begreppet bindande för parterna . Det tillägg som gjorts ger

dock snarast intryck av att sökanden skulle behöva dubbelt exekvatur.

Detta är just vad bestämmelsen syftar till att undvika.

Utredningen har vidare framhållit följande. Man bör särskilt beakta att

lagens bestämmelser ger viktig information till utländska parter som

söker verkställighet i Sverige. När de upptäcker att lagens ordalydelse

inte överensstämmer med konventionens ligger det nära till hands för

dem att anta att en avvikelse i sak avses. Detta gäller inte minst då andra

bestämmelser i 7 § LUSK utformats i nära anslutning till konventionens

ordalydelse. Övervägande skäl talar för att lagtexten på denna punkt

utformas helt i enlighet med konventionen.

Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Regeringen föreslår

sålunda att den nu aktuella bestämmelsen ges samma ordalydelse som

återfinns i konventionen.

15.3.2 Utan verkan-rekvisitet

Regeringens förslag: Förbehållet i 7 § första stycket 3 och 4 p. LUSK

att skiljedomen skall vara utan verkan i den stat där den meddelats eller

enligt vars lag den meddelats slopas.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Vid Sveriges tillträde till New

Yorkkonventionen ändrades 7 § LUSK i syfte att uppfylla konventions-

åtagandena. Såvitt avser reglerna i 7 § första stycket 3 och 4 p., om att

skiljemännen överskridit sitt uppdrag och att felaktigheter förekommit

vid tillsättandet av skiljemännen eller vid skiljemannaförfarandet, följer

ändringarna New Yorkkonventionens reglering i sak. Förbehållet att

skiljedomen skall vara utan verkan i den stat där den meddelats eller

enligt vars lag den meddelats följer dock inte av New Yorkkonventionen.

Det tillägg som gjordes i 3 och 4 p. i förhållande till New York-

konventionen motiverades av en önskan att inte tynga verkställig-

hetsprövningen i Sverige med sådana invändningar som borde prövas i

det land där skiljedomen meddelas. Detta synsätt gör sig fortfarande

gällande. Frågan är då om det aktuella tillägget bör tas in i lagen om

skiljeförfarande.

Regeringen har tidigare givit uttryck för principen att man inte utan

starka skäl skall göra tillägg eller ändringar i en lagtext som svarar mot

en konventionstext. Inte heller i detta fall (jfr 15.3.1) anser regeringen att

det föreligger tillräckliga skäl för att avvika från konventionens

bestämmelse. Regeringen föreslår därför att det nu aktuella förbehållet

utmönstras ur lagtexten.

15.3.3 Uppdragsöverskridande

Regeringens förslag: Regeln i 7 § första stycket 3 p. LUSK om

uppdragsöverskridande utformas i närmare anslutning till New

Yorkkonventionens lydelse.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Om det visas att skiljemännen

överskridit sitt uppdrag gäller skiljedomen enligt 7 § första stycket. 3 p.

LUSK inte här i riket. Bestämmelsen motsvarar artikel V första stycket

c) i New Yorkkonventionen. Den svenska regeln har dock en annan

ordalydelse än konventionstexten. Bland annat nämns inte det fallet att

endast en del av skiljedomen drabbas av bristen och att resten av

skiljedomen kan särskiljas från den icke verkställbara delen. Någon

avvikelse i sak avsågs dock inte (se prop. 1971:131 s. 39).

Enligt regeringens mening bör den nya bestämmelsen i lagen om

skiljeförfarande utformas i närmare anslutning till konventionens lydelse.

Härvid bör bl.a. den ovan nämnda diskrepansen åtgärdas. Regeringen

föreslår sålunda en bestämmelse vars ordalydelse mycket nära ansluter

till motsvarande bestämmelse i New Yorkkonventionen.

15.3.4 Uppskov

Regeringens förslag: Bestämmelsen om uppskov med ett avgörande om

verkställighet i 9 § andra stycket LUSK tas in i lagen om skiljeförfarande

i oförändrat skick.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 7 § första stycket 5 p. LUSK

gäller en skiljedom inte här i riket om den mot vilken skiljedomen

åberopas visar att den undanröjts eller dess verkställighet skjutits upp av

behörig myndighet i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den

meddelats. Det fordras enligt bestämmelsen att den utländska myn-

digheten efter särskild prövning beslutat att skjuta upp skiljedomens

verkställighet. Att skiljedomens verkställighet automatiskt skjuts upp när

talan mot skiljedomen anhängiggörs i en sådan stat faller inte in under

den nämnda regeln i LUSK och New Yorkkonventionen.

 Det finns emellertid enligt 9 § andra stycket LUSK viss möjlighet att

skjuta upp avgörandet om verkställighet i Sverige. Enligt lagrummet kan

avgörandet skjutas upp om en part invänder att han hos myndighet som

avses i 7 § första stycket 5 p. gjort en framställning om undanröjande av

domen eller uppskov med dess verkställighet. Om sökanden begär det

kan motparten åläggas att ställa skälig säkerhet. Denna reglering bygger

på artikel VI i New Yorkkonventionen.

Bestämmelsen ger domstolen en diskretionär möjlighet att skjuta upp

sitt avgörande. Syftet anges i förarbetena vara bl.a. att skydda den som

åberopar skiljedomen mot obefogade invändningar vars syfte är att

fördröja ett beslut om verkställighet (se prop. 1971:131 s. 42).

Högsta domstolen har i två rättsfall (NJA 1979 s. 527 och 1992 s. 733)

haft anledning att pröva en begäran om uppskov. Båda rättsfallen ger

uttryck för en restriktiv syn när det gäller att bevilja uppskov med

verkställighet av utländska skiljedomar. Det allmänna intresset av att

underlätta sådan verkställighet har av Högsta domstolen tillmätts

avgörande betydelse.

Enligt regeringens mening bör, vilket också framgår av det ovan

nämnda rättsfallen, uppskovsmöjligheten användas med iakttagande av

en vinnande parts intresse av att verkställigheten inte förhalas genom en

talan som bara syftar till att skjuta upp verkställigheten. Man måste

emellertid även ta tillvara en förlorande parts rättmätiga intresse av att få

sin talan mot skiljedomen prövad. I de svenska förarbetena omnämns

endast verkställighetssökandens intresse. Detta hindrar givetvis inte att

svarandens intresse beaktas.

Regeringen anser att uppskov bör kunna beviljas om domstolen finner

att talan mot skiljedomen inte syftar till att förhala verkställigheten, utan

att en part har fog för sin talan. En part som åberopar bestämmelsen bör

således vara tvungen att visa det befogade i sin talan mot skiljedomen.

Som ovan nämnts betonar de angivna rättsfallen sökandens intresse av

verkställighet. Varken rättsfallen eller lydelsen av 9 § andra stycket

LUSK hindrar dock att även svarandens intresse beaktas. På grund härav

och då bestämmelsen är utformad i enlighet med konventionen föreslår

regeringen att den tas in i lagen om skiljeförfarande i oförändrat skick.

15.4 Förfarandet

Regeringens förslag: Invänder motparten att något skiljeavtal inte har

träffats skall sökanden ge in skiljeavtalet i original eller styrkt kopia samt

en styrkt översättning till svenska, eller på annat sätt visa att ett

skiljeavtal har ingåtts.

Hovrätten skall kunna bestämma att en skiljedom inte behöver

översättas.

Reglerna i 9 § första och tredje styckena i LUSK, att motparten skall

ges tillfälle att yttra sig samt om verkställighet av en skiljedom som en

svensk domstols lagakraftägande dom, behålls.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Till en ansökan om verkställighet

skall skiljedomen fogas i huvudskrift eller styrkt avskrift samt styrkt

översättning till svenska språket (8 § andra stycket LUSK). Förutom de

krav som anges i 8 § andra stycket skall en part enligt artikel IV i New

Yorkkonventionen förete skiljeavtalet i huvudskrift eller styrkt avskrift

samt styrkt översättning till verkställighetslandets språk.

Enligt vissa rättsordningar godtas i princip muntliga skiljeavtal. Är en

sådan rättsordning tillämplig på skiljeavtalet kan det inträffa att kravet på

företeende av skiljeavtalet inte kan uppfyllas. En sådan bestämmelse

inflöt därför inte i LUSK. Det ankommer likväl på den som åberopar ett

skiljeavtal att vid bestridande visa att ett skiljeavtal verkligen träffats (se

prop. 1971:131 s. 41). Denna princip bygger på New Yorkkonventionens

reglering och framstår som riktig. Enligt regeringens mening bör dock

denna skyldighet framgå direkt av lag. Regeringen föreslår därför att en

uttrycklig regel härom tas in i lagen om skiljeförfarande.

Lagtexten antyder inte annat än att kravet på översättning är absolut.

Av förarbetena framgår emellertid att handlingar avfattade på danska och

norska inte behöver översättas. Det kan dessutom ifrågasättas om t.ex. en

skiljedom som avfattats på engelska alltid behöver översättas. Behovet av

översättning kan naturligtvis vara beroende bl.a. av om någon närmare

prövning skall göras. Det bör finnas en generell och diskretionär

möjlighet för hovrätten att lagligen avstå från översättning. Regeringen

föreslår att en bestämmelse med angivet innehåll tas in i den nya lagen.

Ansökan om verkställighet får enligt 9 § första stycket LUSK inte

bifallas utan att motparten haft tillfälle att yttra sig. Bifalls ansökan

verkställs skiljedomen som svensk domstols lagakraftägande dom, om

inte Högsta domstolen, efter talan mot hovrättens beslut förordnar annat

(9 § tredje stycket LUSK). Regeringen föreslår att dessa bestämmelser

behålls.

15.5 Säkerhetsåtgärder

Regeringens förslag: Av lagen om skiljeförfarande skall framgå att

svensk domstol kan meddela säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångs-

balken, även i en fråga om ett anspråk som skall prövas av skiljemän där

förfarandet äger rum utomlands, under förutsättning att skiljedomen får

verkställas i Sverige. Härvid skall, vid tillämpningen av 15 kap. 7 §

rättegångsbalken, med talans väckande jämställas påkallande av

skiljeförfarande utomlands som kan leda till en skiljedom som erkänns

och kan verkställas här.

En begäran om säkerhetsåtgärd eller om upphävande av ett sådant

beslut prövas av Svea hovrätt, om ansökan om verkställighet har gjorts.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag,

lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd

enligt bestämmelserna i 15 kap. rättegångsbalken har i rättsfallet NJA

1983 s. 814 ansetts kunna meddelas även i fråga om ett anspråk som skall

prövas av utländsk domstol, om domstolens avgörande får verkställas här

i riket. En sådan åtgärd ansågs i rättsfallet däremot inte kunna meddelas

av Svea hovrätt i ett ärende, vari ansökan gjorts om verkställighet här i

riket enligt 1936 års lag om erkännande och verkställighet av dom som

meddelats i Schweiz.

För skiljedomsrättens område bör man kunna dra två slutsatser av

Högsta domstolens avgörande. Det bör för det första vara möjligt att

meddela beslut om säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. rättegångsbalken

även i fråga om ett anspråk som skall prövas av skiljemän i ett förfarande

som äger rum utom riket, om skiljedomen får verkställas i Sverige. För

det andra bör Svea hovrätt inte utan stöd i t.ex. LUSK kunna meddela

beslut om säkerhetsåtgärd i ett verkställighetsärende. LUSK saknar en

sådan bestämmelse.

Den nämnda möjligheten att utverka beslut om säkerhetsåtgärder bör

bestå. Det finns i lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av

österrikiska domar på privaträttens område en särskild bestämmelse som

gäller säkerhetsåtgärder (18 §). Där sägs bl.a. att om en säkerhetsåtgärd

enligt 15 kap. rättegångsbalken har beviljats, skall vid tillämpning av 7 §

i samma kapitel med talans väckande vid svensk domstol jämställas

talans väckande vid österrikisk domstol, om den österrikiska rättegången

kan leda till en dom som enligt lagen kan verkställas här. Det bör intas en

motsvarande bestämmelse i den nya lagen om skiljeförfarande angående

påkallande av skiljeförfarande utom riket.

För att en i Österrike meddelad dom skall bli verkställbar i Sverige

enligt den tidigare nämnda lagen krävs ett ansökningsförfarande mot-

svarande vad som gäller för en utländsk skiljedom. I ett sådant för-

farande, som sker hos Svea hovrätt, har hovrätten enligt en uttrycklig

bestämmelse möjlighet att fatta beslut om säkerhetsåtgärder och att

upphäva redan fattade beslut om sådana åtgärder. Det framstår som

välbefogat att införa en motsvarande reglering vid ansökan om verk-

ställighet av en utländsk skiljedom. Sedan en ansökan om verkställighet

gjorts bör det uteslutande ankomma på hovrätten att fatta sådana beslut.

Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in en

bestämmelse av vilken framgår att svensk domstol kan meddela

säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken, även i en fråga om ett

anspråk som skall prövas av skiljemän där förfarandet äger rum

utomlands, under förutsättning att skiljedomen får verkställas i Sverige.

Härvid skall enligt förslaget, vid tillämpningen av 15 kap. 7 § rätte-

gångsbalken, med talans väckande jämställas påkallande av skilje-

förfarande utomlands som kan leda till en skiljedom som erkänns och

kan verkställas här. Vidare föreslås att en begäran om säkerhetsåtgärd

eller om upphävande av ett sådant beslut skall prövas av Svea hovrätt,

om ansökan om verkställighet har gjorts.

15.6 Deldomar

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om deldomar vid

ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom behövs inte i den nya

lagen om skiljeförfarande.

Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar bedömningen utan

erinran.

Skälen för regeringens bedömning: I 10 § LUSK regleras det fall att

skiljemännen har meddelat deldom. Har flera yrkanden framställts i den

sak skiljedomen avser och innefattar skiljedomen inte prövning av dem

alla, kan hovrätten, när det är skäl till det, förelägga sökanden att ställa

säkerhet för återbetalning av belopp, som kan komma att frångå

sökanden på grund av senare beslut av skiljemännen. Ställer sökanden

inte säkerhet, som godkänns av hovrätten, skall ansökan avslås.

Bestämmelsen tillkom ursprungligen på initiativ av lagrådet (se NJA II

1929 s. 96). Det finns en liknande bestämmelse i Genèvekonventionen

artikel 2 andra stycket. I New Yorkkonventionen däremot finns ingen

sådan regel. Vid Sveriges tillträde till New Yorkkonventionen ansågs

dock innehållet i 10 § LUSK inte komma i konflikt med konventionen

(se prop 1971:131 s. 42 f.).

Genèvekonventionens artikel ger fördragsslutande stat en rätt att i vissa

fall vägra verkställighet. Någon skyldighet att upprätthålla en sådan regel

föreligger dock inte. New Yorkkonventionen är å andra sidan avsedd att

uttömmande ange de fall då erkännande och verkställighet får vägras. Så

kan t.ex. verkställighet av en ofullständig dom vägras om domens

verkställighet har skjutits upp av behörig myndighet i det land där den

meddelats eller enligt vars lag den meddelats (artikel V första stycket e)

och 7 § första stycket 5 p. LUSK). Någon särskild regel för att vägra

verkställighet av deldomar finns som nämnts inte.

Eftersom den svenska regleringen av deldomar inte har någon direkt

motsvarighet i New Yorkkonventionen bör det krävas starka skäl för att

behålla denna särreglering. Som antytts finns det möjlighet att med stöd

av andra bestämmelser hindra verkställighet av en skiljedom som inte

följer den tillämpliga lagens regler om deldomar. Det föreligger enligt

regeringens mening inte tillräckliga skäl att därutöver ha någon särskild

bestämmelse om deldomar. Bestämmelsen bör därför inte tas med i den

nya lagen.

16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

16.1 Lagen om skiljeförfarande

Regeringens förslag: Lagen om skiljeförfarande träder i kraft den 1 april

1999, varvid lagen om skiljemän och lagen om utländska skiljeavtal och

skiljedomar upphör att gälla.

När ett skiljeförfarande har inletts eller en ansökan om verkställighet

av en utländsk skiljedom har gjorts före ikraftträdandet, skall den äldre

lagen tillämpas, om inte parterna bestämmer att endast den nya lagen

skall gälla.

Äldre bestämmelser om legal tidsfrist för meddelande av skiljedom

skall tillämpas beträffande skiljeavtal som slutits före ikraftträdandet i

förfaranden som inletts inom två år från ikraftträdandet och parterna inte

bestämt annorlunda.

Utredningens förslag till övergångsbestämmelser överensstämmer i

sak med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med undantag för Svea

hovrätt, lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: När ny lagstiftning träder i kraft får,

med vissa modifikationer, lagar av processrättslig karaktär omedelbar

verkan. Anledningen till detta torde bottna i en föreställning att

processuella bestämmelser är neutrala till sin natur och inte gynnar en

viss part framför den andre. Annorlunda förhåller det sig med lagar som

påverkar det materiella innehållet i bestående avtal. Dessa brukar inte ges

retroaktiv verkan.

Som utredningen framhållit kan den beskrivna uppdelningen inte utan

vidare användas vid utformningen av övergångsregler till den nya lagen

om skiljeförfarande. Det beror på att skiljeavtalet är så beroende av vad

parterna avtalar eller, annorlunda uttryckt, att skiljeavtalet är ett blandat

avtal med både processrättsliga och civilrättsliga inslag.

Utredningen har anfört att tillämpningen av två parallella regelkomplex

är ägnat att skapa förvirring och bädda för allvarliga misstag, kanske

under lång tid. Mot detta har Svea hovrätt invänt att det inte finns belägg

för att så skulle bli fallet, då de flesta skiljeavtal inte är särskilt gamla.

Hovrätten har dock fört fram tanken på en yttersta gräns om fem år för

tillämpningen av äldre lag.

Det kan naturligtvis diskuteras vilka olägenheter som kan bli följden

av att skiljemannalagen skulle tillämpas under många år jämsides med

den nya lagen. Det är inte alldeles lätt att förutse vilka komplikationer

som skulle kunna uppstå. Det måste dock anses eftersträvansvärt att så

fort som möjligt uppnå en enhetlig reglering och tillämpning av de

svenska bestämmelserna på skiljedomsrättens området. Inte minst för

utländska parter skulle det bereda extra svårigheter om två parallella

lagstiftningar samtidigt var tillämpbara. Regeringen anser därför att

övergångsbestämmelserna i möjligaste mån bör utformas på ett sådant

sätt att lagen om skiljeförfarande kan göras tillämplig även på skiljeavtal

som träffats före ikraftträdandet.

Förfaranderegler som parterna normalt inte fäster avseende vid när

skiljeavtalet ingås bör enligt regeringens uppfattning ges giltighet även

avseende redan ingångna skiljeavtal. Har skiljeförfarande inletts innan

lagen träder i kraft bör dock de gamla bestämmelserna gälla. I annat fall

kunde parterna mitt i ett pågående förfarande t.ex. ges rätt att framställa

nya yrkanden med stöd av de föreslagna bestämmelserna. Denna

begränsning bör gälla även angående bestämmelserna om verkställighet

av utländska skiljedomar. Har en ansökan om verkställighet gjorts innan

den nya lagen träder i kraft bör reglerna i LUSK gälla. I båda fallen bör

parterna ges möjlighet att bestämma att endast den nya lagen skall

tillämpas.

Utredningen har vid sin genomgång av den nya lagens konsekvenser

för redan ingångna skiljeavtal, med ett undantag som saknar intresse här,

funnit en enda punkt där allvarliga invändningar kan resas mot att lagen

görs tillämplig på sådana skiljeavtal. Det gäller slopandet av den legala

tidsfristen för meddelande av skiljedom. Enligt utredningen kan parternas

tystnad i skiljeavtalet på denna punkt mycket väl innebära att man

medvetet valt den legala regleringen. I dessa fall skulle borttagande av

fristregeln kunna få till följd att skiljeavtalet ändrades på ett väsentligt

sätt. Mot denna bakgrund har utredningen stannat för att låta den legala

tidsfristen gälla under två år beträffande skiljeavtal som ingåtts före

ikraftträdandet om inte parterna bestämmer annat.

Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning beträffande

behovet av att låta äldre bestämmelser gälla efter ikraftträdandet. Två-

årsregeln utgör enligt regeringens mening en lämplig avvägning under

vilken tid parterna antingen kan träffa avtal om en särskild frist eller

bestämma att den nya lagen skall gälla.

Regeringen föreslår sålunda att övergångsbestämmelserna till lagen om

skiljeförfarande utformas i enlighet med det ovan anförda.

Svea hovrätt har hävdat att förslaget kommer att medföra en stor

osäkerhet beträffande äldre skiljeavtal där parterna hänvisar t.ex. till

 svensk lag om skiljemän eller lagen (1929:145) om skiljemän) .

Osäkerheten skulle gälla vilken lag som hänvisningen avser. Regeringen

anser att farhågorna härför inte bör överdrivas. Hänvisningar av nu

aktuellt slag torde i allmänhet avse den lag som gäller vid avtalsslutet.

Om det finns anledning att anta att hänvisningen skall ges en annan

innebörd får denna fråga lösas i praxis.

16.2 Utsökningsbalken

Regeringens förslag: De nya bestämmelserna i utsökningsbalken skall

tillämpas beträffande en ansökan om verkställighet som görs efter

ikraftträdandet.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Riksskatteverket och Kronofogdemyndigheten i Göteborgs och

Bohus län ifrågasätter om de föreslagna reglerna i utsökningsbalken skall

gälla samtliga ansökningar om verkställighet som görs efter ikraft-

trädandet.

Skälen för regeringens förslag: Ändringarna i utsökningsbalken och

lagen om skiljeförfarande bör träda i kraft samtidigt. Utgångspunkten bör

vara att ändringarna i utsökningsbalken skall behandlas på samma sätt

som bestämmelserna om verkställighet av utländska skiljedomar. Har

ansökan om verkställighet gjorts före ikraftträdandet bör i enlighet här-

med äldre bestämmelser tillämpas. I övriga fall bör de nya reglerna gälla.

Konsekvensen härav blir att de verkställande myndigheterna kan komma

att tillämpa de nya mer generösa verkställighetsreglerna även på skilje-

domar som tillkommit enligt lagen om skiljemän. Två remissinstanser

har ifrågasatt om detta är lämpligt.

Det ovan skisserade lösningen kan förvisso leda till verkställighet av

 äldre skiljedomar som enligt nuvarande bestämmelser över huvud taget

inte kan verkställas. Det är emellertid svårt att se hur man skall kunna

undvika detta. Om en ansökan om verkställighet av en skiljedom som

meddelats enligt lagen om skiljemän alltid skulle följa äldre bestäm-

melser i utsökningsbalken, även sedan lagen om skiljeförfarande trätt i

kraft, skulle detta kräva att även lagen om skiljemän tillämpas. Detta

låter sig knappast göras och det har heller inte föreslagits av någon. För

övrigt kan man fråga sig om olägenheterna med den ordning som

regeringen förordar är särskilt stora. Regeringen tror inte det. Fördelarna

torde under alla omständigheter överväga nackdelarna. Regeringen

föreslår därför att äldre bestämmelser i utsökningsbalken endast skall

tillämpas på ansökningar om verkställighet som gjorts före ikraft-

trädandet.

Lagrådet har påpekat att 12 § lagen (1981:775) om införande av

utsökningsbalken inte stämmer överens med de nya reglerna i utsök-

ningsbalken. Bestämmelsen avser verkställighet av legala skiljedomar

som inte har meddelats enligt skiljemannalagens föreskrifter. I

paragrafen anges att annan skiljedom som enligt lag skall lända till

efterrättelse än sådan som avses i 3 kap. 15 eller 16 § i balken får

verkställas, om det inte föreligger någon omständighet som gör domen

ogiltig, även om talan inte förs mot domen. I fråga om verkställigheten

hänvisas till 3 kap. 17 och 18 §§ i balken.

Innebörden av ogiltighetsbegreppet i den föreslagna lagen om

skiljeförfarande skiljer sig från den i skiljemannalagen. Dessutom skall

enligt de nya reglerna i utsökningsbalken ogiltigheten beaktas på ett

annorlunda sätt. Det är svårt att överblicka vilka konsekvenser detta får

för den nu aktuella paragrafen. Dessutom är bedömningen av hur

paragrafen lämpligen bör utformas beroende bl.a. av andra regler som

behandlar ett sådant legalt skiljeförfarande som paragrafen avser.

Regeringen saknar i detta lagstiftningsärende det underlag som behövs

för en bedömning av frågan. Mot denna bakgrund och då legala

skiljedomar av den nu behandlade typen torde vara mycket få föreslår

regeringen att äldre bestämmelser skall gälla vid tillämpningen av 12 §

lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken.

17 Följdändringar m.m.

17.1 Allmänt

Regeringens förslag: En hänvisning i lag eller annan författning till

lagen (1929:145) om skiljemän skall avse lagen om skiljeförfarande.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört någon erinran

mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Det finns ett flertal författningar som

innehåller hänvisningar till lagen (1929:145) om skiljemän. Genom ett

generellt stadgande i övergångsbestämmelserna (5 p.) föreslås den nya

lagen bli tillämplig i stället. Hänvisningarna kan efter hand ändras till att

avse den nya lagen om skiljeförfarande. Förslaget till ny lag om

skiljeförfarande innehåller inte någon bestämmelse om legal tidsfrist för

meddelande av skiljedom. Därigenom kommer sådana bestämmelser om

undantag från fristregeln som bl.a. finns i 14 kap. 31 § andra stycket

aktiebolagslagen (1975:1385) att bli överflödiga.

Som tidigare framgått finns det en rad författningar som innehåller

föreskrifter om legalt skiljeförfarande. Regeringen tar i detta lagstift-

ningsärende inte upp frågan om för- respektive nackdelarna med en

sådan föreskrift i varje enskilt fall.

Det finns i detta lagstiftningsärende inte underlag för en grundligare

genomgång av samtliga författningar som påverkas av regeringens

förslag. Nedan kommer regeringen därför endast att beröra några fall där

särskilda överväganden bör göras eller där andra ändringar påkallas av

förslagen.

17.2 Jordabalken

Regeringens förslag: Parterna skall i ett skiljeavtal som omfattas av

bestämmelserna i 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken kunna

bestämma viss tid för meddelande av skiljedom.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen erinran framförs mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 8 kap. 28 § och

12 kap. 66 § jordabalken innehåller begränsningar bl.a. i rätten att träffa

avtal om avvikelser från skiljemannalagens procedurregler. Det framhålls

dock att parterna får avtala kortare tid för skiljedoms meddelande än den

tid om sex månader som föreskrivs i skiljemannalagen.

Regeringen har tidigare föreslagit att den nya lagen om skilje-

förfarande inte skall innehålla någon bestämmelse som föreskriver viss

tid för meddelande av skiljedom (se avsnitt 9.3). Om de nämnda

bestämmelserna i jordabalken skall behålla sitt nuvarande innehåll måste

det i denna lag införas särskilda bestämmelser om tid för meddelande av

skiljedom och om hur en sådan frist skall kunna förlängas.

De skäl som anförs i avsnitt 9.3 för slopande av tidsfristen synes ha

bärkraft även beträffande de tvister som regleringen i jordabalken

omfattar. Det bör därför vara möjligt att underlåta en särreglering för just

dessa tvister. Det bör dock vara parterna obetaget att bestämma viss tid

för meddelande av skiljedom. Regeringen föreslår att ifrågavarande

bestämmelser i jordabalken ändras i enlighet med det nu sagda.

17.3 Konkurslagen

Regeringens förslag: Bestämmelsen i 2 kap. 6 § konkurslagen om

behörighet att begära en gäldenär i konkurs på grund av en fordran som

fastställts genom skiljedom anpassas till de nya verkställighetsreglerna i

utsökningsbalken.

Utredningens förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Ingen erinran framförs mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: En fordran som har fastställts genom

skiljedom skall enligt 2 kap. 6 § andra stycket konkurslagen godtas som

stöd för behörighet att begära gäldenären i konkurs. Detta gäller under

förutsättning att skiljedomen får verkställas enligt 3 kap. 15 eller 16 §

utsökningsbalken och att en domstol inte har meddelat beslut om

inhibition enligt 18 § i samma kapitel.

Regeringen har föreslagit att en skiljedom som kan antas vara ogiltig i

vissa fall ändå skall kunna medföra viss verkställighet (se avsnitt 13.2.2).

Den slutliga prövningen av om en sådan skiljedom är ogiltig tillkommer

allmän domstol. När det gäller behörighet att söka någon i konkurs bör

domstolens prövning avse om skiljedomen är ogiltig eller ej, inte om det

finns anledning att anta att så är fallet. En fordran som fastställts genom

skiljedom bör sålunda godtas som stöd för behörighet att begära

gäldenären i konkurs om skiljedomen är giltig och får verkställas enligt

de föreslagna reglerna i utsökningsbalken. Det är vad regeringen föreslår.

18 Ekonomiska konsekvenser

Själva idén med ett skiljeförfarande är att parterna tar i anspråk en

tvistlösningsmekanism som i princip ligger utanför det allmännas

verksamhet. Domstolarna och de verkställande myndigheterna kan dock

bistå parterna under själva förfarandet respektive möjliggöra att

skiljedomens verkan som exekutionstitel får betydelse. Den revidering av

gällande rätt som i detta lagstiftningsärende mynnar ut i en ny lag om

skiljeförfarande vilar i allt väsentligt på samma grundprinciper som

nuvarande bestämmelser. Även i systematiskt hänseende ansluter den

nya lagen ganska nära till gällande rätt. Det innebär att de ekonomiska

konsekvenserna av rättsväsendets medverkan i skiljeförfaranden inte

ändras i nämnvärd utsträckning. De flesta förslagen innebär således

varken ökade kostnader eller några besparingar för staten. En väsentlig

förändring är emellertid den nya instansordningen i mål om klander och

ogiltighet av en skiljedom. Den medför att domstolsprövningarna blir

färre och bör således innebära besparingar för det allmänna. Å andra

sidan medför regeringens förslag om ett eninstansförfarande i hovrätt att

prövningarna blir dyrare än vad som är fallet i dag om tingsrättens

avgörande inte överklagas. Det låter sig knappast göras att uppskatta om

förslagen i denna del sammantaget innebär någon besparing för staten,

särskilt som det torde röra sig om relativt få mål och någon tillförlitlig

statistik inte finns tillgänglig. Under alla förhållanden är det rimligt att

utgå från att det rör sig om marginella belopp.

Av de övriga förslagen bör slopandet av den legala tidsfristen, inne-

bärande att tingsrätterna inte kommer att handlägga ärenden om

förlängning av en sådan frist, medföra en i någon mån minskad belast-

ning på tingsrätterna. Så bör även bli fallet till följd av att tingsrätterna

enligt förslaget i ärenden om utseende av skiljeman inte behöver göra en

lika ingående prövning av skiljeavtalets giltighet som enligt gällande rätt.

Det bör dock framhållas att de nu nämnda ärendetyperna är av helt

marginell betydelse för tingsrätternas arbetsbelastning i stort. Dessutom

innebär införandet av en möjlighet till jävsprövning under skilje-

förfarandet en mindre men dock ökad belastning på tingsrätterna. I

sistnämnda fall blir dock prövningen inskränkt till en instans.

Sammanfattningsvis är regeringen av den uppfattningen att de bespa-

ringar som förslagen i detta lagstiftningsärende kan komma att leda till

vägs upp av motsvarande kostnadsökningar. Förslagen innebär således

inte några ökade kostnader för staten och inte heller några besparingar.

19 Författningskommentar

19.1 Förslaget till lag om skiljeförfarande

Skiljeavtalet

1 §

Bestämmelsen, som i stort motsvarar 1 § första stycket skiljemannalagen,

anger det skiljedomsmässiga området. Det har behandlats i avsnitt 5.

Tredje stycket saknar motsvarighet i skiljemannalagen (se avsnitt 5.2.3).

I första stycket anges att parterna kan låta skiljemän pröva s.k.

dispositiva tvister mellan parterna genom skiljeförfarande. Ordet tvist

innebär inte att ett medgivet krav faller utanför skiljemännens behörighet.

Gränsdragningen mellan dispositiva och indispositiva frågor har be-

handlats i avsnitt 5.2.1. De närmare gränserna mellan dispositiva och

indispositiva frågor följer av den materiella rätten och regleras följakt-

ligen inte inom ramen för de processuella bestämmelserna.

Lagen talar genomgående om skiljemän. Av paragrafen framgår

emellertid att parterna är oförhindrade att lämna tvisten till avgörande av

en ensam skiljeman.

Paragrafen innehåller inte något krav på att skiljeavtalet skall ha viss

form. Ett skiljeavtal kan således träffas muntligen. Bestämmelser i t.ex.

testamenten och bolagsordningar får anses vara att jämställa med skilje-

avtal (se avsnitt 5.4).

Den vanligaste typen av skiljeavtal är sådana som avser framtida

tvister med anknytning till ett visst rättsförhållande. Det går däremot

liksom hittills inte att träffa skiljeavtal beträffande alla framtida tvister

parterna emellan. Skiljeavtalet måste konkretiseras till ett visst rätts-

förhållande.

I tredje meningen slås fast att den tvistefråga som prövas av skilje-

männen kan avse förekomsten av en viss omständighet. Ämnet har

behandlats i avsnitt 5.3. Det behöver inte nödvändigtvis vara fråga om en

omständighet som har omedelbar betydelse för utgången, ett s.k.

rättsfaktum. Någon stoppgräns mot bevisfaktum åsyftas alltså inte. Även

rättsligt kvalificerade fakta kan göras till föremål för en skiljetvist, t.ex.

huruvida fel i sålt gods föreligger eller om reklamation har skett i rätt tid.

Den omtvistade omständigheten måste givetvis falla under det rätts-

förhållande som omfattas av skiljeavtalet. Däremot behövs inget särskilt

stöd i skiljeavtalet för att just ett yrkande som avser existensen av ett

faktum skall få prövas i skiljeförfarande.

Det förhåller sig annorlunda med regeln i andra stycket, som också den

har behandlats i avsnitt 5.3. Regeln anger att parterna kan ge skilje-

männen behörighet att komplettera avtal utöver vad som följer av allmän

avtalstolkning. Ordet komplettera har använts efter förslag av Lagrådet

för att markera att skiljemännen ges en längre gående möjlighet att pröva

tvistefrågor än vad som tillkommer allmän domstol inom ramen för

utfyllnad av avtal i vanlig mening. Skiljemännens behörighet in detta

avseende kan följa direkt av skiljeavtalet. Skiljemännen bör emellertid ha

behörighet att fylla ut luckor i avtal inte bara när skiljeklausulen

uttryckligen föreskriver detta utan också då de materiella avtals-

klausulerna i ett avtal med skiljeklausul är skrivna så att en efterföljande

komplettering förutsätts. Parterna kan naturligtvis också ge skiljemännen

denna behörighet sedan tvisten uppstått. Det krävs alltså ett direkt eller

indirekt stöd för att skiljemännen getts en sådan behörighet.

Av tredje stycket framgår att skiljemän får pröva konkurrensrättens

civilrättsliga verkningar mellan parterna och detta oavsett om en tvist

härom vid domstol skall anses till någon del indispositiv. Bestämmelsens

ordalydelse innebär inte att skiljemännen är fria att välja mellan att pröva

t.ex. en invändning som hänför sig till konkurrensrätten i nu aktuellt

avseende och att låta bli att göra det. Om en part framställer en sådan

invändning måste skiljemännen pröva den. Omvänt gäller att skilje-

männen inte ex officio skall pröva konkurrensrättens civilrättsliga verk-

ningar mellan parterna. Bestämmelsen innebär inte heller motsatsvis en

begränsning av skiljemännens möjligheter att pröva andra offentlig-

rättsliga frågor. Att en skiljedom som kränker konkurrensrätten undan-

tagsvis kan vara ogiltig har nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt

5.2.3).

Lagen om skiljeförfarande tar sikte på tvister mellan två parter som

inte förbehållit sig rätt att få skiljedomen överprövad på materiell grund.

Lagen är emellertid avsedd att användas i tillämpliga delar även på

förfaranden där dessa förutsättningar inte är för handen. Har parterna

förbehållit sig rätt till överprövning i sak av skiljedomen inom viss tid

hos en överskiljenämnd bör sålunda skiljeavtalet ändå utgöra hinder

för en primär rättegång och reglerna om utseende av skiljeman vara

tillämpliga. Däremot kan t.ex. reglerna om rätt för parterna att framställa

nya yrkanden inte utan vidare användas i ett överskiljeförfarande. Om

parternas förbehåll om materiell överprövning i stället innebär att en

domstol skall pröva tvisten bör likaledes skiljeavtalet utgöra rätte-

gångshinder. När en skiljedom har meddelats står det sedan parterna fritt

att inom den tid som parterna bestämt väcka talan i vanlig ordning vid

tingsrätten. Tingsrättens prövning av tvisten sker då utan beaktande av

skiljedomen och reglerna i lagen om skiljeförfarande är inte tillämpliga.

Skiljeavtal med förbehåll om materiell överprövning har behandlats i

avsnitt 5.7. Skiljeförfarande med fler än två parter har behandlats i

avsnitt 7.6.

2 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen.

Av första stycket första meningen framgår att skiljemännen får pröva

sin egen behörighet. Skiljemännen kan sålunda själva pröva t.ex. en

invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt eller att det inte är tillämpligt

på tvisten eller om att tvistefrågan inte är skiljedomsmässig. Skilje-

männen kan också pröva en invändning av en part att han endast

övertagit vissa rättigheter eller skyldigheter utan att inträda som part i

skiljeavtalet (se avsnitt 5.5). Skiljemännens kompetens är inte inskränkt

till vissa invändningar beträffande skiljeavtalets giltighet utan gäller

oavsett om påståendet avser en ursprunglig eller en efterföljande

ogiltighet, dvs. att avtalet aldrig varit giltigt respektive att det sedermera

upphört att gälla. Av bestämmelsen följer inte någon skyldighet för

skiljemännen att utan ett yrkande av en part pröva sin egen behörighet.

Skiljemännen bör dock oberoende av yrkande pröva om tvisten är

skiljedomsmässig eller om skiljedomen kommer att bli ogiltig såsom

stridande mot ordre public. Skiljemännens prövning av sin egen behörig-

het förändras inte av om den omfattas av ett s.k. undantagsavtal (se 51 §).

Principen om behörighetskompetens har behandlats närmare i avsnitt 5.9.

Av andra meningen framgår att en part är oförhindrad att vända sig till

domstol för att få skiljemännens behörighet prövad. Uppkommer en fråga

om ett skiljeavtals giltighet allmänt eller med avseende på en viss tvist

 utan att det pågår ett skiljeförfarande kan talan om skiljeavtalets

giltighet väckas vid allmän domstol. Pågår ett skiljeförfarande som om-

fattas av det ifrågasatta skiljeavtalet, kan en part framställa en invändning

beträffande behörigheten direkt till skiljemännen. Det är först om

skiljemännen inte delar partens uppfattning som det normalt sett finns

anledning att föra frågan till domstol. En part är emellertid oförhindrad

att direkt vända sig till allmän domstol även under skiljeförfarandets

gång. Väcks talan vid allmän domstol får skiljemännen enligt tredje

meningen fortsätta med skiljeförfarandet. En part kan således inte

automatiskt fördröja skiljeförfarandet genom att väcka talan vid domstol

om skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet. Å andra sidan har skilje-

männen möjlighet att förklara förfarandet vilande i avvaktan på dom-

stolens avgörande. Ett sådant beslut medför dock inte någon automatisk

förlängning av en av parterna bestämd tid för meddelande av skiljedom.

Skiljemännen är, utan att det uttryckligen sägs, i princip bundna av

parternas överenskommelse angående handläggningsordningen (se 21 §).

Skiljemännen kan redan under förfarandets gång antingen finna sig

behöriga eller obehöriga att pröva tvisten. I det första fallet utmynnar

deras prövning i ett beslut och inte i en skiljedom. Vid motsatt bedöm-

ning avslutar de förfarandet genom en skiljedom (se 27 §). Av andra

stycket första meningen framgår att skiljemännens beslut att de är

behöriga inte vinner rättskraft. En part som är missnöjd med beslutet

behöver således inte väcka talan mot beslutet för att vara bibehållen sin

rätt att klandra skiljedomen under åberopande av att det inte funnits

något giltigt och tillämpligt skiljeavtal. Däremot kommer en part att

drabbas av den allmänna preklusionsregeln i 34 § andra stycket, om han,

efter att ha fått del av skiljemännens beslut, genom sitt agerande eller

brist på sådant får anses ha avstått från sin klanderrätt. Skiljemännens

beslut i kombination med viss passivitet kan sålunda medföra att en part i

realiteten går förlustig möjligheten att få skiljeavtalets giltighet och

tillämplighet prövad av allmän domstol. Domstolen kommer i ett sådant

fall att ogilla klandertalan utan att gå in på skiljemännens bedömning av

behörighetsfrågan. Det sagda gäller inte en invändning om bristande

skiljedomsmässighet, eftersom en sådan brist är en ogiltighetsanledning

och inte underkastad passivitetsverkan (se 33 §). Prövningen av ett

skiljeavtals giltighet har behandlats i avsnitt 5.9.

Paragrafen tar inte sikte på den speciella situationen att ett särskilt

skiljeavtal har träffats mellan parterna i just behörighetsfrågan. Ett sådant

skiljeavtal kan dock inte få avse frågan om huvudtvistens skiljedoms-

mässighet.

Eftersom skiljemännens beslut om att de är behöriga inte vinner rätts-

kraft är de inte heller själva bundna av det. Om det under skilje-

förfarandets gång kommer fram nya omständigheter som medför att

skiljemännen gör en annan bedömning av sin behörighet är de alltså

oförhindrade att förklara sig obehöriga.

Har skiljemännen funnit sig obehöriga att pröva tvisten får deras

avgörande som nämnts formen av en skiljedom. Skiljemännen kan i en

slutlig skiljedom också finna sig behöriga att pröva tvisten. I andra

meningen erinras om att skiljedomen kan behöva angripas för att inte

frågan skall bli slutligt avgjord. Har skiljemännen i skiljedomen funnit

sig obehöriga, t.ex. därför att skiljeavtalet bedömts vara ogiltigt, kommer

skiljeavtalets giltighet att slutligt avgöras av skiljemännen om skilje-

domen inte angrips inom rätt tid. Även en skiljedom som säger att tvisten

inte är skiljedomsmässig vinner rättskraft om den inte angrips inom viss

tid (se 36 §).

När domstol i samband med en klandertalan prövar skiljeavtalets

giltighet och tillämplighet sker detta bl.a. med beaktande av preklusions-

regeln i 34 § andra stycket. Denna preklusionsregel är avsedd att vara en

materiell regel och är därmed tillämplig även när en part väcker en

separat talan utan samband med talan mot en skiljedom.

3 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 5.9.

Paragrafen lagfäster doktrinen om särskiljbarhet (separability).

Härigenom ges skiljemännen möjlighet att förklara ett materiellt avtal

ogiltigt utan att samtidigt förlora sin egen behörighet att pröva tvisten.

4 §

Paragrafen, som saknar motsvarighet i skiljemannalagen, behandlar

skiljeavtalets verkan som rättegångshinder m.m. Den har behandlats i

bl.a avsnitt 5.7.

Av första stycket framgår att ett skiljeavtal hindrar att ett anspråk som

omfattas av avtalet mot en parts bestridande prövas av domstol. Det

krävs sålunda invändning för att domstolen skall pröva om dess

behörighet har inskränkts genom ett skiljeavtal. En outtalad förutsättning

för att domstolen skall vara obehörig att pröva tvisten är givetvis att

skiljeavtalet är giltigt, att det avser en skiljedomsmässig fråga, att ingen

särskild begränsningsregel av den typ som finns i 6 § är tillämplig och att

en part inte har förlorat sin rätt att åberopa skiljeavtalet enligt 5 §.

Avtalets giltighet kan alltså behöva prövas t.ex. med tillämpning av 36 §

avtalslagen. Domstolen skall självmant pröva att det rör sig om en

skiljedomsmässig fråga medan andra omständigheter måste åberopas av

en part för att domstolen skall pröva dem.

Andra stycket reglerar när en invändning skall framställas för att

beaktas av domstol. Huvudregeln är att en part skall framställa en

invändning om skiljeavtal första gången han skall föra talan i saken vid

domstolen. Detta innebär att en invändning som framställs t.ex. i ett

svaromål som kommer in för sent inte beaktas. Undantag görs i de fall en

part haft laga förfall och han framställt invändningen så snart förfallet

upphörde. Av bestämmelsen följer också att en part måste framställa en

invändning om skiljeavtal första gången han skall svara på en kvitt-

ningsinvändning för att domstolen skall pröva om kvittningsinvänd-

ningen omfattas av ett skiljeavtal och därför inte kan tas upp till prövning

i sak.

Av tredje meningen framgår att en invändning om skiljeavtal inte

prekluderas i rättegång därför att en part har anlitat summarisk process

eller underlåtit att åberopa skiljeavtalet i den summariska processen.

Denna fråga liksom hur skiljeavtalets verkan som rättegångshinder

påverkas av en parts eget agerande i vissa situationer har närmare

diskuterats i avsnitt 5.7.

Av tredje stycket framgår att ett skiljeavtal inte hindrar en part att

begära domstols beslut om säkerhetsåtgärder (se avsnitt 5.8). Härav följer

också att en sådan begäran inte medför att en part förlorar rätten att

åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder. Som säkerhetsåtgärder

räknas beslut som regleras i 15 kap. rättegångsbalken men även t.ex.

förbud att verkställa bolagsstämmas beslut (9 kap. 17 § fjärde stycket

aktiebolagslagen [1975:1385]).

Det finns i 60 § första stycket vissa bestämmelser om säker-

hetsåtgärder enligt 15 kap. rättegångsbalken när det gäller ett anspråk

som är föremål för eller skall prövas i ett skiljeförfarande utomlands.

Möjligheten att få till stånd säkerhetsåtgärder sedan skiljedom har

meddelats har diskuterats i avsnitt 13.3. Att skiljemännen själva kan

besluta att en part skall vidta en viss säkerhetsåtgärd följer av 25 § fjärde

stycket.

En erinran om regleringen i bl.a. denna paragraf har tagits in i 10 kap.

17 a § rättegångsbalken. Vidare finns nya särskilda bestämmelser om

skiljeavtalets verkan i den summariska processen i 33 och 38 §§ lagen

(1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Det finns i

1 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister särskilda

bestämmelser om skiljeavtal när det gäller arbetstvister.

5 §

Punkterna 1 och 2 motsvarar 3 § i skiljemannalagen. De har behandlats i

avsnitt 5.7. Om, i fall som avses i punkt 2, motparten har ansökt om att

tingsrätten skall utse skiljeman (se 14 §), får han anses ha avstått från sin

rätt att välja rättegångsvägen.

Punkt 3 saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Skiljemännens rätt att

kräva säkerhet regleras i 38 §. Säkerhet skall normalt sett begäras med

hälften från vardera parten. Om ena parten inte ställer sin del av begärd

säkerhet får motparten ställa hela säkerheten själv. Ställs inte begärd

säkerhet får skiljemännen avsluta förfarandet. Vill eller kan ena parten

inte ställa sin andel av begärd säkerhet ges genom punkt 3 motparten

möjlighet att, i stället för att fortsätta skiljeförfarandet, vända sig till

allmän domstol (se avsnitt 11.1.2).

6 §

Paragrafen innebär en utvidgning av förbudet i 3 a § skiljemannalagen

mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan näringsidkare och

konsument. Den har behandlats i avsnitt 5.2.2.

Av första stycket framgår att förbudet mot skiljeavtal avseende

framtida tvister i princip är absolut när det är fråga om en konsument-

tvist. Den äldre bestämmelsen i skiljemannalagen som innebar att ett

skiljeavtal inte fick göras gällande om tvisten kunde handläggas vid

domstol enligt reglerna för s.k. småmål har alltså tagits bort. Bort-

tagandet av hänvisningen till reglerna för småmål får till följd att även

tvister som skall handläggas av en tingsrätt i särskild sammansättning,

t.ex. i egenskap av fastighetsdomstol, omfattas av förbudet. Ett undantag

från förbudet har gjorts för tvister som hyres- och arrendenämnd kan

pröva och där hyres- eller arrendenämnden i skiljeavtalet utsetts till

skiljenämnd.

Av andra stycket följer att förbudet inte omfattar vissa kollektiva

försäkringar och inte heller de fall där annat följer av Sveriges

internationella förpliktelser. Bestämmelsen motsvarar i denna del 3 a §

andra stycket skiljemannalagen.

Skiljemännen

7 §

I paragrafen anges de allmänna behörighetskrav som lagen ställer på en

skiljeman (se avsnitt 6.2.1). För att vara skiljeman måste man vara fullt

rättskapabel. En skiljeman skall sålunda vara myndig och inte ha

förvaltare enligt föräldrabalkens regler. Vidare får skiljemannen inte

heller vara i konkurs. Däremot uppställs inte krav på t.ex. svenskt

medborgarskap. Stadgandet innehåller endast minimivillkor och hindrar

inte parterna från att kräva ytterligare kvalifikationer av skiljemännen.

De i paragrafen givna behörighetsvillkoren skall iakttas självmant av

skiljemännen. Skulle en obehörig skiljeman stanna kvar i skiljenämnden,

leder det emellertid inte till att skiljedomen bli ogiltig. För att domen

skall bli upphävd fordras att en part inom föreskriven tid väcker

klandertalan och att partens rätt att åberopa förhållandet inte har

prekluderats enligt 34 § andra stycket.

8 §

Paragrafen behandlar skiljemannens relation både till tvisteföremålet och

parterna. Den allmänna motiveringen återfinns i avsnitt 6.2.2.

Begreppet jäv används inte i lagen. I stället anges i första och andra

styckena att en skiljeman skall vara opartisk och att han är diskvalificerad

om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för hans

opartiskhet. Detta är den grundläggande jävsregeln. Kravet på opartiskhet

gäller samtliga skiljemän, således även sådana som utsetts av parterna.

Det krävs yrkande av en part för att en skiljeman skall kunna skiljas från

sitt uppdrag med stöd av bestämmelsen. Däremot är en skiljeman enligt

9 § skyldig att utan särskild begäran lämna upplysningar om omständig-

heter som kan utgöra hinder för honom att vara skiljeman.

Det bör framhållas att det kan uppkomma situationer där paragrafen i

sig inte diskvalificerar en skiljeman från ett uppdrag men där denna av

andra skäl måste avböja. Det kan t.ex. väl tänkas att en advokat inte skall

anses jävig enligt 8 § men att omständigheterna likväl är sådana att det

skulle strida mot god advokatsed att åta sig eller behålla uppdraget som

skiljeman i en viss tvist. Bland annat torde en advokat enligt reglerna om

god advokatsed inte kunna åberopa sig på att en part har avstått från att

göra gällande en jävsgrund.

I andra stycket anges några omständigheter som alltid skall anses

kunna rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Denna upp-

räkning gör inte anspråk på att vara uttömmande utan är bara

exemplifierande. De särskilda punkterna skall inte heller tolkas mot-

satsvis.

Punkt 1 upptar det givna fallet att skiljemannen själv är part i

skiljeförfarandet. Vidare anges det förhållandet att skiljemannen kan

vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång. Det krävs alltså

inte att det skall vara fråga om synnerlig nytta eller skada. Redan en lägre

grad av nytta eller skada är tillräcklig.

Det är inte ovanligt att det råder ekonomisk intressegemenskap mellan

en tilltänkt skiljeman och ena parten utan att man kan säga att skilje-

mannen skulle ha nämnvärd nytta eller skada av hur det går i tvisten.

Betydelsen av intressegemenskapen får bedömas enligt den grund-

läggande jävsregeln och torde mycket ofta mynna ut i att jäv föreligger.

Med part jämställs i punkten närstående till parten. Med begreppet

närstående förstås såväl vissa släktingar som t.ex. sambor, men utanför

begreppet faller en relation till en juridisk person. Stor vikt skall läggas

vid den faktiska relationen i det enskilda fallet. Därigenom tonas

betydelsen av släktskapet ned.

I punkten 2 behandlas fall av ställföreträdarskap. Ledamot av styrelse

för juridisk person som är part är jävig, även om han inte är

ställföreträdare för den juridiska personen.

Punkt 3 tar upp en motsvarighet till sakkunnigjäv men sträcker sig

längre. Den som utåt har röjt en mening i tvisten kan knappast sägas vara

opartisk. Bestämmelsen riktar sig inte mot någon som endast har gett

uttryck för en uppfattning i en rättsfråga som kan bli aktuell i målet,

genom uttalanden i litteraturen eller genom ställningstagande som

domare i något annat mål. Självfallet drabbas inte en skiljeman av jäv

därför att han har beslutat mellandom eller deldom (se 29 §) eller annars

deltagit i något avgörande under pågående skiljeförfarande. Punkten tar

vidare upp ett närliggande fall där det typiskt sett föreligger en stor risk

att skiljemannen kan ha solidariserat sig med parten, nämligen om han

hjälpt honom att förbereda eller utföra sin talan i tvisten.

Slutligen tas i punkt 4 upp det mycket viktiga fallet att det föreligger en

hemlig ekonomisk relation mellan en skiljeman och endast ena parten

avseende ersättningen för uppdraget.

9 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen (se avsnitt 6.2.3).

Bestämmelsen innefattar en vidsträckt skyldighet för den som ombeds

att åta sig uppdrag som skiljeman och för den nyutsedde skiljemannen att

upplysa om omständigheter som kan tänkas utgöra hinder för honom att

vara skiljeman. Bestämmelsen syftar såväl på de allmänna behörig-

hetsvillkoren i 7 § som på jävsomständigheter. Vidare skall en skiljeman

under skiljeförfarandet upplysa parterna och övriga skiljemän så snart

han får kännedom om någon sådan omständighet som han inte tidigare

tillkännagett.

Bestämmelsen har inte direkt sanktionerats med någon påföljd för den

som underlåter att lämna erforderliga upplysningar. Om det är tveksamt

huruvida en viss omständighet utgör jäv, kan det förhållandet att

skiljemannen har förtigit omständigheten bli den tillkommande faktor

som gör att frågan besvaras jakande. Att skiljemannen har brustit i sin

upplysningsplikt kan vidare komma att påverka hans rätt till ersättning

för uppdraget och t.o.m. leda till skadeståndsskyldighet för honom.

10 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den reglerar när en

begäran om en skiljemans skiljande från uppdraget senast skall fram-

ställas och hur den skall prövas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2.3.

Paragrafen är inte aktuell när en skiljedom har meddelats. En

jävsinvändning får då göras gällande genom klander, enligt vad som

föreskrivs i 34 §.

En part kan låta bli att begära att en skiljeman skall skiljas från

uppdraget även om det föreligger en omständighet som kan rubba för-

troendet för skiljemannens opartiskhet. En part kan också med bindande

verkan avstå från att göra en känd omständighet gällande. En part kan i

konsekvens med detta inte begära att en av honom utsedd skiljeman skall

skiljas från uppdraget på grund av en omständighet som parten kände till

när han utsåg skiljemannen.

När domstol i samband med en klandertalan prövar om en skiljedom

skall hävas sker detta bl.a. med beaktande av preklusionsregeln i 34 §

andra stycket. Denna preklusionsregel kompletteras i första stycket första

meningen med en bestämmelse som ger en part femton dagar på sig att

framställa ett yrkande om en skiljemans skiljande från uppdraget. Gör en

part inte detta har han också förlorat sin rätt att göra gällande

omständigheten i en klanderprocess. En erinran om detta förhållande har

tagits in i 34 § andra stycket.

Enligt andra meningen skall ett yrkande om en skiljemans skiljande

från uppdraget prövas av skiljemännen. Härmed avses samtliga skilje-

män, sålunda även den eller de skiljemän som begärs entledigade från

uppdraget. Består skiljenämnden endast av en skiljeman får han följakt-

ligen själv pröva yrkandet. Parterna ges dock möjlighet att överlämna åt

någon annan att pröva frågan. Det är möjligt att de t.ex. har hänvisat till

ett skiljedomsinstituts regler och att det enligt dessa regler åvilar

institutet att pröva sådana frågor. Lagen innehåller inte någon begräns-

ning i fråga om åt vem prövningen kan överlämnas. En sådan överens-

kommelse kan träffas när som helst och behöver således inte ha ingåtts

innan frågan aktualiseras.

Av andra stycket framgår att om ett yrkandet bifalls har frågan

därigenom slutligt avgjorts. Den ersättning som skiljemannen kan vara

berättigad till fastställs senare i den slutliga skiljedomen.

Av tredje stycket följer att en part som är missnöjd med ett ogillande

beslut får ansöka hos tingsrätten om att skiljemannen skall skiljas från

uppdraget. Detsamma gäller om en parts yrkande har avvisats såsom för

sent framställt. Ansökan skall göras inom viss tid och kan hänföra sig till

både ett beslut av skiljemännen och ett beslut av någon som enligt

parternas överenskommelse skall göra prövningen. I det senare fallet kan

dock enligt 11 § talerätten vara avskuren, om det är ett skiljedomsinstitut

som har fattat beslutet. I en rent internationell tvist kan även därutöver

talerätten vara utesluten. Har parterna enligt 51 § bestämt att en

skiljemans opartiskhet över huvud taget inte skall kunna prövas av

domstol genom klandertalan mot skiljedomen får de nämligen därmed

också anses ha med giltig verkan avtalat bort möjligheten till en prövning

enligt 10 § tredje stycket.

En ansökan enligt tredje stycket skall göras inom trettio dagar från den

dag då parten fick del av skiljemännens beslut. Bestämmelsens

utformning innebär inte något krav på delgivning enligt delgivningslagen

(1970:428).

Om ingen ansökan görs inom angiven tid, har frågan slutligt avgjorts

och kan inte bli föremål för prövning i en klanderprocess. Annars avgör

tingsrätten slutligt frågan (se 44 § tredje stycket). Tingsrättens avgörande

kan inte bli föremål för ny prövning i en klanderprocess. Det överlämnas

åt skiljemännen att besluta om skiljeförfarandet skall fortsätta eller vila

medan domstolen prövar om en skiljeman skall skiljas från uppdraget.

11 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 6.2.3.

Bestämmelsen ger parterna möjlighet att bestämma att frågor om en

skiljemans opartiskhet som kommer upp under förfarandets gång slutligt

skall prövas av ett skiljedomsinstitut i stället för av allmän domstol.

Detta innebär att institutets prövning inte kan komma att överprövas vare

sig genom en särskild talan eller i samband med en klandertalan.

En part kan binda sig för att avstå från att dra en jävsfråga inför

domstol (se kommentaren till 10 §). Detta förutsätter dock att jävs-

grunden är känd. Denna paragraf ger emellertid stöd för att redan på ett

tidigare stadium, t.ex. när skiljeavtalet ingås, avtala bort domstols-

prövningen till förmån för en prövning av ett skiljedomsinstitut. Att i

internationella tvister en än längre gående möjlighet finns för parterna att

i förväg avtala bort domstolskontrollen följer av 51 §.

Det måste av parternas eget avtal eller av det skiljedomsreglemente till

vilket avtalet hänvisar tydligt framgå att det är en slutlig prövning som

skall göras av skiljedomsinstitutet. I tveksamma fall bör man utgå från att

prövningen inte är slutlig. Begreppet skiljedomsinstitut är vagt men

ställer krav på att det skall röra sig om ett institut som verkar enligt

antagna stadgar.

Om en part i strid mot parternas avtal vänder sig till domstol i en

jävsfråga som skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut får av

allmänna processrättsliga principer för dispositiva ärenden anses följa att

det krävs en invändning av motparten för att domstolen skall pröva om

dess behörighet har inskränkts genom parternas avtal.

12 §

Av paragrafen framgår att de följande bestämmelserna är dispositiva och

således bara gäller om och i den mån parterna inte har bestämt något

annat. Härav följer dock inte att avtalsfriheten är obegränsad. Paragrafen

har behandlats i avsnitt 7.

I tredje stycket ges det författningsstöd som krävs för att domstolen

skall ha en generell skyldighet att utse skiljemän. Härvid skall lagen

(1996:242) om domstolsärenden tillämpas. Bestämmelsen är emellertid

tillämplig endast om parterna har avtalat att en skiljeman eller skiljemän i

ett visst fall skall utses av tingsrätten. Bestämmelsen kan vara särskilt

användbar i ett skiljeförfarande mellan fler än två parter. Parterna kan

t.ex. ha bestämt att tingsrätten skall utse samtliga skiljemän om andra

avtalslösningar visar sig inte fungera. Hur många skiljemännen skall vara

får antas följa av avtalet; i annat fall torde man kunna falla tillbaka på

föreskriften i 13 § att antalet är tre. Har parterna inte träffat något särskilt

avtal om hur skiljemännen skall utses kan lagens dispositiva bestäm-

melser i och för sig vara tillämpliga, men dessa är utformade med tanke

på ett tvåpartsförfarande och torde endast i begränsad utsträckning kunna

användas om fler än två parter uppträder i tvisten.

13 §

Paragrafen överensstämmer med 6 § skiljemannalagen (se avsnitt 7.2 och

7.3).

14 §

Paragrafen motsvarar i stort 7 § och 8 § första stycket skiljemannalagen.

Den har behandlats i bl.a. avsnitt 7.3.

Tidsfristen i första stycket har förlängts från fjorton till trettio dagar.

Något krav på delgivning ställs inte upp.

Av 19 § följer att en begäran om skiljedom och därmed den inledande

underrättelsen om valet av skiljeman skall vara skriftlig. Om ett initiativ

från en part till skiljeförfarande saknar uppgift om skiljeman, är det inte

att anse som en begäran om skiljedom i lagens mening. Svarar andra

parten med att skriftligen meddela sitt val av skiljeman, kan den parten

inte utan vidare ha anspråk på att tingsrätten skall utse skiljeman för den

första parten, om denne förhåller sig passiv på meddelandet (se vidare

avsnitt 8.1.).

Av andra stycket framgår att endast skriftlig underrättelse medför att

parten inte längre får återkalla sitt val av skiljeman. En muntlig

underrättelse får således inte denna verkan. Ett faxmeddelande får anses

uppfylla skriftlighetskravet.

Om motparten inte utser skiljeman inom den angivna tiden kan den

påkallande parten antingen begära att tingsrätten utser skiljeman enligt

tredje stycket eller, utan hinder av skiljeavtalet, väcka talan vid domstol

(5 § 2 p.).

15 §

Paragrafen reglerar olika fall då den eller de som skall utse skiljeman inte

gör det. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.3.

Första stycket tar upp det fall att skiljemän skall utse ytterligare en

skiljeman. Fristen börjar löpa när den siste av de skiljemän som skall

förrätta valet har blivit utsedd. Det spelar inte någon roll för påföljden

om skiljemännen inte kan enas om valet eller om deras underlåtenhet har

andra orsaker.

Andra stycket första meningen reglerar det fall att en skiljeman skall

utses av någon annan än en part eller skiljemän men något val inte

kommer till stånd. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit börjar fristen

löpa när den som vill att en skiljeman skall utses har uppmanat den som

skall utse skiljemannen att göra det. Det räcker att ett allvarligt försök har

gjorts att nå den som skall utse skiljemannen. Underlåtenhet att utse

skiljeman medför inte att skiljeavtalet helt eller delvis förfaller. Endera

parten kan i stället begära att tingsrätten skall utse skiljeman. Om det i

skiljeavtalet avsedda organet angetts på ett felaktigt sätt får man försöka

sluta sig till vilket organ som avsetts och rikta uppmaningen dit. I de fall

detta inte är möjligt eller om det avsedda organet inte existerar kan parten

vända sig direkt till tingsrätten.

Skall en skiljeman utses av parterna gemensamt men kan de inte enas

om valet skall enligt andra meningen tingsrätten på ansökan av en part

utse skiljeman.

I samtliga fall som behandlas i denna paragraf kan en part vända sig till

tingsrätten och begära att domstolen utser skiljeman. Till skillnad från

vad som gäller när en part själv skall utse skiljeman (5 §) ges i de nu

behandlade fallen en part inte möjlighet att i stället väcka talan vid

domstol.

16 §

Paragrafen, som är dispositiv, motsvarar i stora drag 10 § första och

andra stycket i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 7.4. Den

huvudsakliga förändringen i förhållande till äldre rätt består i att

skiljeavtalet i de av paragrafen berörda fallen inte förfaller, även om

skiljemannen har utsetts i skiljeavtalet.

En skiljeman kan skiljas från uppdraget t.ex. för att det föreligger

någon omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartiskhet.

Parterna gemensamt kan också skilja en skiljeman från uppdraget. Detta

gäller även om någon annan har utsett honom. En skiljeman kan själv

begära att få lämna sitt uppdrag av flera skäl. I jävsfallet kan han vilja

avgå redan på begäran av ena parten eller utan att någon av parterna har

begärt det. Skiljemannen kan också begära att få avgå t.ex. på grund av

försämrad hälsa eller för att han av annan anledning anser sig förhindrad

att befatta sig med arbetet i tillräcklig omfattning.

Av paragrafen framgår att formerna för att utse en ny skiljeman beror

på vid vilken tidpunkt hindret att fullgöra uppdraget uppstod. Om

skiljemannen inte kan fullfölja sitt uppdrag på grund av en omständighet

som förelåg redan då han utsågs, skall tingsrätten på begäran av en part

utse en ny skiljeman. Däremot skall den som ursprungligen haft att utse

skiljemannen kunna utse en ny, i de fall hindret uppstod efter valet av

skiljemannen. Vid valet av en ny skiljeman skall 14 och 15 §§ tillämpas.

Om det ankommit på någon annan än parterna att utse skiljemannen,

bör parterna underrätta den eller dem som skall utse en ny skiljeman.

Tidsfristen löper från den tidpunkt då den som har utsett den avgångne

skiljemannen fått kännedom om att han skall utse ny skiljeman.

Bestämmelsen har, såvitt avser tidsfristen, utformats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Skall skiljemannen utses av ena parten kan underlåtenhet att göra detta

inom rätt tid medföra att motparten väcker talan vid domstol (5 § 2 p.).

Parterna kan under förfarandet framställa nya yrkanden och åberopa

nya omständigheter som på ett påtagligt sätt förändrar föremålet för

skiljemännens prövning. Parterna kan också träffa ett nytt skiljeavtal

inför skiljemännen. Även i dessa fall får skiljemännen dock anses

utsedda genom det första valet.

17 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.4.

Första meningen motsvarar stadgandena i 9 § andra stycket och 10 §

tredje stycket skiljemannalagen. Påföljden är dock oberoende av hur

skiljemannen har utsetts.

En skiljeman kan inte med hjälp av tvångsmedel förmås att fullgöra sitt

uppdrag. Däremot kan han med stöd av denna bestämmelse skiljas från

uppdraget. Det räcker att skiljemannen har försenat förfarandet. Det

krävs alltså inte att det visas att han obstruerar eller är försumlig. Vad

som är försening får ses i ljuset av vad parterna har avtalat eller förutsatt

angående tidsplanen för förfarandet.

Bestämmelsen omfattar inte den situationen att en skiljeman avgår

frivilligt sedan en part ansökt om att han skall skiljas från uppdraget. I

sådant fall tillämpas i stället huvudregeln i 16 §. Bestämmelsen omfattar

inte heller den i 15 § första stycket angivna situationen.

Bestämmelsen är inte dispositiv enligt 12 §. Detta hindrar emellertid

inte tillämpningen av avtalsbaserade bestämmelser om att en skiljeman

skall skiljas från sitt uppdrag. Parterna kan t.ex. hänvisa till ett

skiljedomsreglemente som innehåller föreskrifter om att ett skiljedoms-

institut kan skilja en skiljeman från uppdraget under vissa förutsätt-

ningar. Ett sådan föreskrift är fullt verksam. Parterna kan visserligen inte

föreskriva att 17 § inte skall vara tillämplig. De kan däremot med stöd av

andra meningen bestämma att prövningen enligt 17 § slutligt skall göras

av ett skiljedomsinstitut i stället för av en domstol. Om institutet

entledigar en skiljeman skall institutet också utse en annan skiljeman.

Om en part i strid mot parternas avtal, att prövningen slutligt skall

göras av ett skiljedomsinstitut, vänder sig till domstol får av allmänna

processrättsliga principer för dispositiva ärenden anses följa att det krävs

en invändning för att domstolen skall pröva om dess behörighet har

inskränkts genom parternas avtal.

18 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 7.5.

Lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas om det inte finns ett

giltigt och tillämpligt skiljeavtal eller om tvistefrågan inte är skilje-

domsmässig. Att det förhåller sig på detta sätt skall vara uppenbart. Det

är således inte tillräckligt att det är antagligt eller troligt att så är

fallet.

Tingsrättens prövning begränsas sålunda beträffande dessa frågor.

Uppenbarhetsrekvisitet gäller både den bevismässiga och den rättsliga

sidan av saken.

Bestämmelsen är inte tillämplig på andra typer av invändningar än

sådana som hänför sig till de lagliga förutsättningarna för skilje-

förfarande.

Förfarandet

19 §

Paragrafen motsvarar närmast 11 § i skiljemannalagen. Den har be-

handlats i avsnitt 8.1.

Första stycket klargör att skiljeförfarandet inleds när motparten får del

av en begäran om skiljedom som uppfyller kraven i andra stycket. Skall

talan väckas inom viss tid är denna tidpunkt relevant för bedömningen av

om så har skett. Regleringen är dock dispositiv. Parterna kan avtala att

talan väcks t.ex. genom att en begäran om skiljedom ges in till ett skilje-

domsinstitut. Av bestämmelsens dispositiva natur följer också att en part

kan konkludent acceptera en begäran om skiljedom som i och för sig inte

uppfyller lagens formkrav. Någon särskild begäran om skiljedom krävs

inte heller om parterna inför skiljemännen kommer överens om ett nytt

eller utvidgat skiljeavtal.

I andra stycket regleras hur en begäran om skiljedom skall utformas

och vad den skall innehålla. En begäran om skiljedom skall vara skriftlig.

Den skall enligt punkt 1 innehålla en uttrycklig och villkorslös begäran

om skiljedom. Det är viktigt att en part som begär skiljedom på ett klart

och tydligt sätt ger sin begäran till känna för motparten. En begäran om

skiljedom skall vidare enligt punkt 2, vilken utformats i enlighet med

Lagrådets förslag, innehålla uppgift om den eller de frågor som skilje-

männen skall pröva. Frågan skall omfattas av skiljeavtalet. Slutligen

framgår det av punkt 3 att den part som begär skiljedom skall ange vem

han utsett till skiljeman (se också kommentaren till 14 §). Denna punkt är

givetvis endast tillämplig när den part som begär skiljedom ensam skall

utse en eller flera skiljemän. Det förutsätts att den nämnde skiljemannen

har accepterat uppdraget. En följd av punkt 3 blir att den part som begär

skiljedom i normalfallet måste utse en skiljeman för att en giltig begäran

skall anses ha skett, även om han sedermera vill verka för att tvisten

avgörs av en ensam skiljeman.

En parts rätt att framställa yrkanden och åberopa omständigheter till

stöd för sin talan regleras i 23 §.

20 §

Paragrafen motsvarar 12 § första stycket i skiljemannalagen och har

behandlats i avsnitt 8.4.2.

Om den tredje skiljemannen enligt skiljeavtalet skall utses av någon

annan än parterna eller andra skiljemän, får av avtalet anses följa att den

tredje skiljemannen skall vara ordförande.

21 §

Paragrafen motsvarar 13 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 8.4.2.

22 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Platsen för skilje-

förfarandet avgör enligt 52 § skiljedomens nationalitet och har enligt 43

och 44 §§ betydelse för vissa forumfrågor. Bestämmelsen har behandlats

i avsnitt 8.5.

Av första stycket första meningen framgår att det i första hand är

parterna som bestämmer platsen för förfarandet. Har parterna inte gjort

detta, antingen i skiljeavtalet eller senare, är det enligt andra meningen

upp till skiljemännen att bestämma platsen för förfarandet. Platsen för

förfarandet skall anges i skiljedomen enligt 31 § andra stycket och

uppgiften härom får presumeras vara korrekt. Saknar skiljedomen sådan

uppgift men anges den vara meddelad på viss ort bör man kunna utgå

från att denna ort utgör platsen för skiljeförfarandet.

Skiljeförfarandets anknytning till platsen för förfarandet kan vara av

mer eller mindre påtaglig karaktär. Det kan vara så att såväl parter som

skiljemän finns på denna plats. Men det kan även vara så att tvisten

handläggs enbart genom skriftväxling och att endast skiljenämndens

ordförande har någon anknytning till platsen. Platsen för förfarandet har

således närmast en juridisk-teknisk karaktär. Det måste dock finnas

någon anknytning till platsen för förfarandet.

Andra stycket klargör att skiljemännen har vidsträckta möjligheter att

anpassa handläggningen till vad som är mest praktiskt utan att detta

påverkar platsen för förfarandet. De kan ha förhandling, hålla förhör,

förrätta syn och överlägga på annan ort än platsen för förfarandet . Det

bör dock uppmärksammas att denna frihet kan ha inskränkts av parterna.

Det blir en tolkningsfråga vilken frihet för skiljemännen som parterna har

åsyftat när de har pekat ut viss ort som plats för skiljeförfarandet. Även

om det då ligger närmast till hands att parterna har förutsatt att

förhandlingar skall äga rum just på den orten, kan de givetvis även

passivt godta att ett sammanträde likväl hålls på annan ort. Att parterna

skulle ha velat hindra skiljemännen att överlägga någon annanstans än på

 platsen för förfarandet kan knappast antas.

23 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 8.3.

En begäran om skiljedom behöver, när det gäller själva inställningen i

tvisten, enligt 19 § andra stycket 2 p. endast innehålla uppgift om den

fråga som skiljemännen skall pröva. I första stycket anges hur parterna

närmare kan åläggas att precisera sin talan. Den part som begär skiljedom

har enligt första meningen skyldighet men också en rätt att inom

utsatt tid framställa yrkanden och åberopa omständigheter till stöd för sin

talan inom ramen för den fråga som angetts i begäran. Försummar han

detta, får han nöja sig med den befogenhet som andra stycket kan ge.

Motparten skall på motsvarande sätt enligt andra meningen inom en viss

frist helt eller delvis medge eller bestrida den första partens yrkanden och

åberopa de omständigheter till stöd för sin inställning som han önskar.

I första stycket förutsätts alltså parterna hålla sig inom ramen för den

eller de frågor som väckts genom påkallelsen. Andra stycket reglerar

parternas möjligheter att utöver vad som följer av första stycket fram-

ställa yrkanden och åberopa omständigheter i såväl inledningen av

förfarandet som senare. Först nämns möjligheten att framställa yrkanden.

Den part som begär skiljedom kan framställa nya yrkanden, men också

motparten kan å sin sida få framställa yrkanden, vid en eller flera

tidpunkter. Av särskilt intresse är kvittningsyrkanden, men också gen-

käromål kan tillåtas. Andra stycket omfattar emellertid vidare alla fall av

taleändringar, oavsett från vilken part de kommer. Det kan sammantaget

röra sig om allt från en mindre justering av ett redan framställt yrkande

till en utvidgning av tvisten till en annan fråga än den som togs upp i

begäran om skiljedom. Samtliga frågor skall visserligen omfattas av

skiljeavtalet. Det är emellertid möjligt att ena parten framställer ett

yrkande som inte omfattas av skiljeavtalet. Gör motparten inte någon

invändning kan hans underlåtenhet komma att medföra att han inte kan

åberopa felet i en klanderprocess. Skiljemännens prövning kommer då att

utsträckas utöver det ursprungliga skiljeavtalet. Parterna kan naturligtvis

också komma överens om att vidga skiljeavtalet. Att skiljemännen inte

utan vidare är skyldiga att acceptera en sådan utvidgning av sitt uppdrag

är en annan sak.

Presumtionen kan sägas vara att skiljemännen skall vara generösa när

det gäller att tillåta nya yrkanden och åberopanden, som håller sig inom

ramen för skiljeavtalet. Skiljemännen kan dock neka en part prövning av

yrkandet eller omständigheten, om skiljemännen anser det olämpligt att

de prövas.

Tidsaspekten nämns uttryckligen i lagtexten. Det är särskilt angeläget

att sätta stopp för obstruktionsmässiga åtgärder. Bland annat för det

ändamålet kan det vara lämpligt att bestämma en frist, efter vars utgång

nya yrkanden eller åberopanden i princip inte beaktas. I och med att en

slutförhandling har hållits bör också förfarandet i allmänhet kunna anses

som avslutat. Har parterna bestämt att skiljedom skall meddelas inom

viss tid kan skiljemännen behöva vägra en part att utöka tvisten med

hänvisning till att tvisten i så fall inte hinner behandlas inom den

föreskrivna tiden. I åtskilliga andra fall bör emellertid skiljemännen

kunna visa tillmötesgående och genom fördelning av kostnader beakta

den olägenhet som kan uppstå på grund av att en part dröjt med att agera.

Också andra faktorer än tidsaspekten kan ge skiljemännen anledning

att avböja en ändring eller utvidgning av talan. Skiljemännen kan vara

utsedda med tanke på sin expertis inom ett visst sakområde. Om ena

parten då vill framställa ett yrkande som innebär att skiljemännen skall

göra bedömningar inom ett helt annat område kan det framstå som

lämpligt att de inte tar upp yrkandet.

Skiljemännen måste också ta hänsyn till en parts intresse av att få sitt

yrkande eller åberopande prövat. Det bör krävas mycket starka skäl för

att vägra en motpart att göra en kvittningsinvändning eller att motsätta

sig att en part till stöd för en talan åberopar en omständighet som skulle

prekluderas som res judicata genom den blivande skiljedomen.

Tredje stycket ger parterna möjlighet att avtala om andra regler för

förfarandets inledande och för taleändring än som framgår av första och

andra stycket. Parterna kan t.ex. hänvisa till ett skiljedomsreglemente

som har en annan reglering. De kan också nöja sig med att exempelvis

reglera hur långa frister som respektive part skall ha på sig att precisera

sin talan enligt första stycket.

24 §

Paragrafen motsvarar till del 14 § i skiljemannalagen. Den har behandlats

i avsnitt 8.4.2.

Första stycket första meningen fastslår att parterna skall få möjlighet

att lägga fram sin sak. I detta ligger också att de skall ges tillfälle att

bemöta vad motparten har anfört. Parternas rätt begränsas av att de

endast i behövlig utsträckning skall beredas tillfälle att utföra sin talan.

En part skall således inte tillåtas att förhala förfarandet genom uppskov

för ovidkommande utredningar eller genom att införa uppenbart onödigt

processmaterial. Skiljemännen är oförhindrade att förelägga parterna en

frist inom vilken deras talan, beträffande hela tvisten eller delfråga, skall

vara avslutad. I detta inbegrips den rättsliga argumenteringen. En part

kan enligt första meningen ha rätt till flera muntliga förhandlingar; det

kan t.ex. finnas behov av att hålla muntlig förhandling såväl i behörig-

hetsfrågan som i den hänskjutna tvisten. Enligt andra meningen är en

part emellertid tillförsäkrad en muntlig förhandling inför varje avgörande

av en hänskjuten fråga även om detta strängt taget inte skulle vara

behövligt enligt första meningen. Skiljemännen bör kunna begära att

parterna påkallar muntlig förhandling inom viss tid, vid risk att dessa

annars får anses ha avstått från en sådan. Av andra meningen framgår

vidare att om parterna har avtalat att tvisten skall avgöras utan muntlig

förhandling är skiljemännen bundna av parternas överenskommelse. En

part kan emellertid inte på förhand avstå från rätten att i behövlig

omfattning utföra sin talan. Bestämmelsen har i denna del utformats i

enlighet med vad Lagrådet föreslagit.

Andra stycket ger uttryck för kommunikationsprincipen. Stadgandet är

en minimibestämmelse, och det kan vara lämpligt att tillställa motparten

material utan att det direkt krävs av bestämmelsen. Det förutsätts att alla

handlingar från en part skall komma motparten till del, om de kan sägas

röra själva tvisten. Som regel bör handlingen sändas till motparten. Något

krav på delgivning finns inte. Bestämmelsen utesluter inte att skrym-

mande material hålls tillgängligt t.ex. hos skiljenämndens ordförande och

att parten i fråga underrättas om detta. Att inlagor skall sändas till

motparten är inte liktydigt med att denne alltid skall beredas en särskild

frist att yttra sig. Detta är obehövligt, t.ex. om inlagan innehåller upp-

gifter som inte skall beaktas därför att en preklusionsfrist har över-

skridits. Vad som har sagts om parternas inlagor gäller också process-

material som tillförs handläggningen utifrån, t.ex. yttranden av sak-

kunniga och skriftliga vittnesutsagor. Skiljenämnden är däremot inte

skyldig att låta parterna få del av handlingar som har kommit till endast

som ett led i nämndens egna överväganden.

Av tredje stycket framgår att skiljemännen inte kan meddela

tredskodom utan måste avgöra tvisten i sak även om ena parten inte

uppträder i tvisten.

Lagen innehåller inte några bestämmelser som handlar om materiell

processledning. Dessa frågor har dock diskuterats i avsnitt 8.7.

25 §

Paragrafens första och andra stycke saknar motsvarighet i skilje-

mannalagen (se avsnitt 8.6). Fjärde stycket har behandlats i avsnitt 5.8.

Första stycket första meningen fastslår att det är parterna och inte

skiljemännen som skall svara för bevisningen. Skiljemännen bör visser-

ligen vara oförhindrade att påpeka för en part att han har bevisbördan för

ett visst påstående men parten måste själv avgöra vilken bevisning som

skall åberopas. Ett undantag från denna princip behandlas i andra

meningen som ger skiljemännen rätt att utse sakkunniga, om inte båda

parter motsätter sig detta. Parterna kan av framför allt två skäl vilja

motsätta sig att en sakkunnig utses, nämligen att det medför ökade

kostnader och att en utomstående dras in i ett förfarande som inte är

offentligt. Dessa aspekter bör skiljemännen väga in vid sin bedömning av

om en sakkunnig bör utses mot en parts bestridande.

Andra stycket begränsar i viss mån parternas bestämmanderätt över

bevisningen. Lika litet som en part utan vidare bör få åberopa nya

omständigheter på ett sent stadium av förfarandet bör han få föra in ny

bevisning. Skiljemännen bör kunna ge en part ett stupstocksföre-

läggande också i fråga om bevisningen, med verkan att efter fristen

begärd bevisning inte tillåts, bortsett från speciella situationer. Ny

bevisning som åberopas efter preklusionsfristens utgång bör sålunda

godtas t.ex. om en part haft laga förfall eller om begäran föranleds av att

motparten åberopat en ny grund eller ny bevisning.

Tredje stycket motsvarar 15 § första stycket andra meningen i skilje-

mannalagen.

Av fjärde stycket framgår att skiljemännen får meddela beslut om

säkerhetsåtgärder, om inte parterna har kommit överens om något annat.

Dessa beslut blir dock inte exigibla. Bestämmelsen syftar till att peka på

möjligheten för skiljemän att begära att en part vidtar vissa åtgärder

under förfarandet. Den är däremot inte avsedd att innebära en avgräns-

ning av vilka åtgärder som skiljemännen kan besluta om. Skiljemännen

får således anses ha vidsträckta möjligheter att meddela såväl beslut som

direkt tar sikte på att säkerställa verkställigheten av en blivande

skiljedom som t.ex. beslut om att en part skall bevara visst bevismaterial.

26 §

Paragrafen motsvarar i stort 15 § andra stycket i skiljemannalagen. Den

har behandlats i avsnitt 8.6.

Av första stycket första och andra meningen framgår att en part först

skall vända sig till skiljemännen för att få deras tillstånd till åtgärden.

Tredje meningen reglerar förutsättningarna för att skiljemännen skall

lämna tillstånd till de tidigare nämnda åtgärderna. I första hand bör

skiljemännen kräva att åtgärden har betydelse som bevis. Om det gäller

ett förhör bör parten vidare kunna ange något godtagbart skäl till varför

förhöret skall äga rum vid domstol under ed eller sanningsförsäkran.

Tingsrättens prövning skall enligt fjärde meningen inskränka sig till om

det finns lagliga hinder mot åtgärden. Tingsrätten skall alltså inte pröva

om åtgärden kan anses befogad eller liknande.

Av 44 § andra stycket framgår att det överlämnas åt skiljemännen att

bestämma hos vilken tingsrätt som ansökan skall göras. Detta innebär att

samtliga förhörspersoner kan höras vid en domstol i ett sammanhang.

Regeln hindrar dock inte skiljemännen från att bestämma olika tingsrätter

för olika förhörspersoner. Däremot kan tingsrätten inte med stöd av 35

kap. 8 § rättegångsbalken bestämma att bevisupptagningen skall ske vid

någon annan tingsrätt.

Andra stycket första och andra meningarna har i sak utformats i

enlighet med Lagrådets förslag. Hänvisningen i första meningen till

rättegångsbalkens regler innebär att balkens regler om bevisupptagning

utom huvudförhandling skall tillämpas beträffande förhör. I fråga om

editionsföreläggande eller föreläggande om tillhandahållande av föremål

skall bl.a. 38 kap. 2 och 5 §§ samt 39 kap. 5 § rättegångsbalken tillämpas

men däremot inte bestämmelserna om bevisupptagning utom huvud-

förhandling i 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 §. Av andra meningen framgår att

skiljemännen skall kallas till domstolens förhör och få tillfälle att ställa

frågor. Tingsrättens roll bör inskränka sig till att se till att rätte-

gångsbalkens regler iakttas. Den närmare utfrågningen av förhörs-

personerna ankommer på parterna och skiljemännen. Tredje meningen

klargör att en eller flera skiljemäns utevaro inte hindrar att förhöret

genomförs.

Skiljedomen

27 §

Bestämmelserna i paragrafen saknar direkt motsvarighet i skiljemanna-

lagen. De har behandlats i avsnitt 9.2 och 7.7.

I första stycket definieras begreppet skiljedom. Ett avgörande av en

fråga om saken, dvs. en tvistefråga som har överlämnats till skiljemännen

(jfr 1 §), sker alltid i en skiljedom. Att en sådan kan ha karaktär av

deldom eller mellandom, enligt rättegångsbalkens terminologi, framgår

av 29 §. Skiljedomsbegreppet används emellertid också för ett avgörande

varigenom skiljemännen utan att döma i sak avslutar skiljeförfarandet

i dess helhet. En sådan skiljedom kan innebära att skiljemännen avvisar

eller avskriver tvisten. Avvisningen kan t.ex. bero på att något giltigt och

tillämpligt skiljeavtal inte visats föreligga eller på att saken är res

judicata eller föremål för lis pendens. Den vanligaste orsaken till att en

tvist avskrivs från vidare handläggning är att talan har återkallats.

Skiljemännen kan också utan sakprövning skilja sig från tvisten t.ex.

därför att en av parterna bestämd tidsfrist för avgörande av sakfrågan har

gått ut eller därför att parterna inte har ställt begärd säkerhet (38 § första

stycket). En skiljedom varigenom talan avvisas eller skrivs av och

förfarandet sålunda avslutas kan inte innehålla beslut i andra frågor, utom

när dessa avser ersättningen till skiljemännen och fördelningen mellan

parterna av uppkomna kostnader för förfarandet. Angående möjlig-

heterna att föra talan mot en sådan skiljedom hänvisas till 36 §.

Skiljemännen får enligt andra stycket stadfästa en förlikning i en

skiljedom. Bestämmelsen ger ett visst utrymme för skiljemännen att

vägra fastställelse. En förlikning som träffats för att bedra någon eller

som annars strider mot goda seder bör skiljemännen vägra att stadfästa.

Vidare bör skiljemännen vägra att stadfästa förlikningar som tar upp

frågor som inte är skiljedomsmässiga. En stadfästelse förutsätter en

begäran från parterna gemensamt. Parterna måste således vara ense såväl

om förlikningens materiella innehåll som om att denna skall stadfästas.

Andra avgöranden än de som nämns i första och andra styckena skall

enligt tredje stycket betecknas som beslut. Som exempel på sådana beslut

kan nämnas avgöranden i jävsfrågor, avgöranden varigenom skilje-

männen ogillar en invändning om bristande behörighet att handlägga

tvisten och förelägganden av olika slag för parterna i fråga om hand-

läggningen. Dit hör också partiell avvisning eller avskrivning av den

talan som förs inför skiljemännen. Ett sådant avskrivnings- eller avvis-

ningsbeslut kan angripas endast genom talan mot den slutliga skilje-

domen.

I skiljedomsreglementen kan förekomma en terminologi som avviker

från den i denna paragraf fastslagna, även om det givetvis är önskvärt att

en anpassning kommer till stånd i svenska regler. Även i övrigt får man

räkna med att lagens termer inte alltid kommer till korrekt användning.

Detta kan självfallet inte bilda grund för angrepp mot ett visst avgörande.

En annan sak är att parterna inte redan genom att använda andra begrepp

kan åstadkomma andra rättsverkningar än om lagens termer hade

tillämpats. Vid tillämpning av lagens regler måste parternas termer

 översättas till lagens beteckningar.

Fjärde stycket anger ett viktigt huvudfall när skiljemannauppdraget

anses slutfört. Av bestämmelsen följer att skiljemännens behörighet

upphör när den slutliga skiljedomen har meddelats. Härifrån görs dock

undantag för fall av rättelse, tolkning och komplettering av skiljedomen

(se 32 §). Vidare är skiljemännen behöriga att vidta vissa åtgärder för att

undanröja en grund för ogiltighet eller upphävande av skiljedomen (se

35 §). Om den meddelade skiljedomen är ogiltig eller upphävs av

domstol är skiljemännen sålunda inte automatiskt behöriga att på nytt

pröva tvisten. Detta gäller oavsett om domen inneburit ett avgörande av

tvistefrågan eller inte. Om skiljeavtalet fortfarande gäller måste en part

som på nytt vill få till stånd en prövning av skiljemän i vanlig ordning

begära skiljedom. Det bör framhållas att lagen inte uttömmande anger

när skiljemännens uppdrag upphör.

28 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 9.5.

Av paragrafen följer att en part har en oavvislig rätt att begära pröv-

ning i sak av ett yrkande som motparten vill återkalla. Begär motparten

inte prövning och innebär återkallelsen att det inte återstår någon del av

den hänskjutna tvisten avslutas skiljeförfarandet genom skiljedom. En

sådan skiljedom kan överprövas av domstol enligt 36 §. I annat fall

avskrivs yrkandet i ett beslut. Mot beslutet kan en part inte föra särskild

talan. En part kan under förfarandet på nytt begära att skiljemännen

prövar yrkandet. En sådan begäran prövas av skiljemännen enligt 23 §

andra stycket.

29 §

Paragrafen saknar delvis motsvarighet i skiljemannalagen. Den har

behandlats i avsnitt 9.6.

Skiljemännen ges enligt första stycket första meningen vidsträckta

möjligheter att meddela särskild skiljedom. Av 1 § följer att en särskild

skiljedom kan gälla förekomsten av en viss omständighet. Det finns

endast två begränsningar som gäller för skiljemännens rätt att meddela

särskild skiljedom. Parterna kan gemensamt motsätta sig att en särskild

skiljedom meddelas. Vidare måste en huvudfordran och en fordran som

åberopas till kvittning enligt andra meningen avgöras i samma skiljedom,

under förutsättning att parterna inte har bestämt något annat. Begräns-

ningen i fråga om kvittning syftar dock endast på det fall att båda

yrkandena har fått framställas (jfr 23 §). Begär båda parter särskild

skiljedom bör sådan meddelas (jfr 21 §).

Andra stycket motsvarar närmast 19 § andra meningen i skiljemanna-

lagen.

30 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen (jfr dock 16 §). Den

har behandlats i avsnitt 9.4.

Av första stycket framgår att det inte är nödvändigt att alla skiljemän

deltar i avgörandet. Samtliga skiljemän måste dock självfallet ha beretts

tillfälle att göra det. Har en skiljeman inte deltagit i överläggningen och

har han varit hindrad att göra det t.ex. på grund av sjukdom, är övriga

skiljemän inte beslutskompetenta, även om den frånvarande har varit

kallad. Regeln är tillämplig inte bara vid överläggning till dom utan

också vid prövning inför ett beslut under förfarandet, t.ex. en jävs-

prövning. Å andra sidan får den inte konsekvenser annat än för det

aktuella beslutstillfället. Regeln syftar till att omintetgöra möjligheten för

en part att med hjälp av en tredskande skiljeman förhindra att skiljedom

eller beslut meddelas. Motparten kan visserligen med stöd av 17 § begära

att en sådan skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag. Denna utväg ter sig

dock inte särskilt attraktiv, t.ex. om endast skiljemännens överläggning

till dom återstår av skiljeförfarandet. Bestämmelserna i 31 § första

stycket utgör en garanti mot missbruk av regeln.

Lagen innehåller inte några regler om hur olika omröstningsteman

skall ställas upp. Detta får skiljemännen bestämma. Omröstningsregeln i

andra stycket har konstruerats så att tvisten alltid kommer att avgöras.

Av första meningen framgår att regeln är dispositiv. Parterna kan således

bestämma t.ex. att rättegångsbalkens sammanjämkningsregel vid oenig-

het om en viss myckenhet skall tillämpas. Deltar inte samtliga skiljemän i

avgörandet skall den uteblivnes röst inte räknas. Av andra meningen

framgår att om majoritet för någon mening inte uppnås har ordföranden

utslagsröst.

31 §

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 17 § i skiljemannalagen, inne-

håller de formella minimikraven på en skiljedom. Den har behandlats i

avsnitt 9.8.

Enligt första stycket första meningen skall en skiljedom vara skriftlig

och undertecknas av skiljemännen. Andra meningen inskränker kravet på

samtliga skiljemäns namnteckningar till att avse flertalet av dem. Denna

bestämmelse bör ses tillsammans med 30 § första stycket som gör det

möjligt att besluta dom utan samtliga skiljemäns deltagande. Bestäm-

melsen är emellertid tillämplig även när en skiljeman som har deltagit i

avgörandet har avlidit eller t.ex. på grund av sjukdom är förhindrad att

underteckna skiljedomen. Enligt tredje meningen kan parterna avtala att

det är tillräckligt med ordförandens underskrift. Befinner sig skilje-

männen på olika orter eller kanske rent av i olika länder kan detta vara en

praktisk lösning för att snabbare kunna meddela skiljedom. Uppfyller

skiljedomen inte angivna krav på skriftlighet och undertecknande är den

enligt 33 § första stycket 3 p. ogiltig. Brister i detta hänseende bör dock i

allmänhet kunna läkas av skiljemännen (jfr 35 §). Det kan nämnas att det

från bevissynpunkt är lämpligt att även återge skiljeavtalet i skiljedomen.

Skiljedomen skall enligt andra stycket innehålla uppgift om dagen för

skiljedomens meddelande och platsen för skiljeförfarandet. Hur platsen

för skiljeförfarandet bestäms framgår av 22 §. Var skiljedomen under-

tecknas saknar således i detta sammanhang betydelse. De i andra stycket

angivna kraven är inte sanktionerade. En skiljedom som saknar någon

eller båda uppgifterna frånkänns således inte verkan. Innehåller skilje-

domen uppgift om var den har meddelats, utan att platsen för förfarandet

har angetts, får meddelandeorten antas vara platsen för förfarandet.

En skiljedom skall enligt tredje stycket genast tillställas parterna. Har

skiljemännen fastställt sin ersättning i skiljedomen ligger det i deras

intresse att se till att parterna får del av skiljedomen för att tidsfristen för

att angripa ersättningsbeslutet skall börja löpa (se 41 §). Även den

vinnande parten kan ha intresse av att motparten får del av skiljedomen

för att tiden för att angripa skiljedomen enligt 34 och 36 §§ (se också 32

§) skall inledas. Lagen uppställer dock inte krav på att skiljemännen skall

delge parterna skiljedomen; det räcker alltså att domen sänds i vanligt

brev. Det kan förekomma regler i ett skiljedomsreglemente som innebär

att ett skiljedomsinstitut får hålla inne skiljedomen. Om parterna har

hänvisat till reglementet får de anses bundna härav.

Det står parterna fritt att ställa ytterligare krav på en skiljedom. De kan

t.ex. ha bestämt att såväl skiljedomen som eventuella skiljaktiga

meningar skall vara motiverade.

32 §

Bestämmelsen saknar motsvarighet i skiljemannalagen och reglerar

skiljemännens möjligheter att rätta eller komplettera en av dem meddelad

skiljedom eller tolka domslutet i en sådan skiljedom. Den har behandlats

i avsnitt 9.9.

Första stycket första meningen ger skiljemännen rätt att utan yrkande

av en part rätta eller komplettera en skiljedom. Andra meningen

behandlar skiljemäns möjligheter att på begäran av en part rätta eller

komplettera en skiljedom eller tolka domslutet i en skiljedom. Båda

stadgandena är fakultativa och ålägger inte skiljemännen någon skyldig-

het i detta avseende.

Om parterna har avtalat en viss tid för skiljedomens meddelande bör

skiljemännen likväl vara oförhindrade att rätta en skiljedom eller tolka ett

domslut även efter utgången av denna tid. De bör i allmänhet också

kunna komplettera skiljedomen sedan en sådan frist gått ut.

Den tekniska konstruktionen innebär att rättelse, komplettering eller

tolkning hänför sig till den ursprungliga domen. Någon ny dom skall

alltså inte meddelas i detta fall (jfr däremot 35 §). Redan i detta ligger en

begränsning av de åtgärder som kan komma i fråga. Enligt 34 § gäller en

tidsfrist om tre månader för klander av en skiljedom som, i enlighet med

vad Lagrådet föreslagit, i detta fall räknas från den dag då parten fick del

av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Detsamma gäller fristerna i 36 och

41 §§.

I andra stycket anges de tidsfrister inom vilka skiljemännen skall vidta

de aktuella åtgärderna.

För en åtgärd av nu aktuellt slag är 31 § tillämplig. Rättelsen,

kompletteringen eller tolkningen kan lämpligen tecknas på skiljedomen.

Av tredje stycket framgår att skiljemännen bör höra parterna innan de

vidtar någon åtgärd. Har skiljemännen själva väckt frågan bör de

precisera vad rättelsen eller kompletteringen gäller och låta parterna yttra

sig över den föreslagna åtgärden. Rör det sig om ett partsinititativ bör

motparten få yttra sig över vad parten har anfört. Skiljemännen bör kunna

underlåta kommunikation t.ex. om felet endast består i ett felaktigt

angivet person- eller organisationsnummer på en part. Hur stora

ansträngningar som bör göras i det enskilda fallet för att bereda parterna

tillfälle att yttra sig är beroende av åtgärdens art och betydelse samt hur

svårt det är att få tag i parterna.

Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom

33 §

Paragrafen motsvarar 20 § skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt

10.2.

Första stycket reglerar uttömmande när en skiljedom är ogiltig. Det

förutsätts dock att man alls kan tala om en skiljedom. En s.k. självdom

kan inte räknas dit. Ogiltighetsreglerna är uppställda för att tillvarata

andra intressen än parternas. De skall därför beaktas av domstol även

utan yrkande av en part.

Av punkt 1 framgår att frågor som enligt svensk lag inte är skilje-

domsmässiga inte kan avgöras av skiljemän. Vilka frågor som kan

överlämnas till avgörande av skiljemän har diskuterats i avsnitt 5.2 och

5.3 och framgår i första hand av 1 §. Det kan av särskilda lagregler följa

att en tvist i en viss fråga inte får lämnas till skiljeförfarande. En

skiljedom i strid med en sådan bestämmelse är ogiltig. Om en lag-

bestämmelse däremot i och för sig medger skiljeförfarande i en angiven

fråga men förbjuder skiljeavtal avseende framtida tvister, kan punkt 1

inte anses tillämplig. En skiljedom som baseras på ett sådant otillåtet

skiljeavtal kan emellertid klandras med stöd av 34 § första stycket 1 p. På

samma sätt behandlas bristande skiljedomsmässighet enligt tillämplig

utländsk lag. Frågor om bristande skiljedomsmässighet när utländsk lag

är tillämplig har behandlats närmare i avsnitt 14.4.

Punkt 2 är en ordre public-regel och riktar sig mot skiljedomar där

elementära rättsprinciper av materiell eller procedurmässig art har blivit

åsidosatta. Har en skiljeman genom hot eller muta förmåtts att meddela

en viss skiljedom är stadgandet tillämpligt. Förpliktas någon att utföra en

prestation som enligt svensk rättsåskådning inte lagligen bör kunna

framtvingas bör skiljedomen falla in under bestämmelsen. I vårt land ges

av hävd ordre public-regler en snäv tillämpning. Denna punkt torde

därför ytterst sällan bli aktuell. Att en skiljedom som kränker kon-

kurrensrätten i Sverige eller inom EG kan tänkas strida mot ordre public

framgår av avsnitt 5.2.3.

Punkt 3 hänför sig till kravet på att en skiljedom enligt 31 § första

stycket skall vara skriftlig. Muntligen avkunnade skiljedomar gäller

således inte. En skiljedom skall vidare enligt samma bestämmelse vara

undertecknad på ett visst sätt. Är skiljedomen bara undertecknad av en

person, bör man, såvitt inte annat framgår eller en part gör invändning,

kunna utgå från att det är ordförandens underskrift och att parterna har

avtalat att denna påskrift är tillräcklig.

Andra stycket klargör att ogiltighet inte nödvändigtvis smittar av sig på

de delar av skiljedomen som inte är behäftade med någon ogiltighets-

anledning. Har skiljemännen t.ex. avgjort en fråga som inte är skilje-

domsmässig och samtidigt avgjort andra tvistefrågor drabbar ogiltigheten

endast den del av skiljedomen som behandlar den icke skiljedoms-

mässiga frågan. Detta förutsätter dock att den icke skiljedomsmässiga

frågan kan särskiljas från övriga frågor som behandlas i skiljedomen.

34 §

Paragrafen motsvarar 21 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 10.3.

I paragrafen anges ett antal fall då en skiljedom skall hävas på talan av

en part (klander). En skiljedom kan också upphävas med stöd av 36 §. I

detta fall används dock inte termen klander. Att en klandertalan

anhängiggörs innebär inte i sig att skiljedomens bindande verkan upphör.

Inledningen av första stycket pekar på tre viktiga faktorer vid

tillämpningen av detta stycke. Det krävs för det första ett yrkande av en

part. Vidare skall skiljedomen hävas om det föreligger förutsättningar för

det. Domstolen har således inte något utrymme att vägra hävande om

villkoren i och för sig är uppfyllda. Att domstolen under vissa förut-

sättningar dock först kan ge skiljemännen möjlighet att läka bristen följer

av 35 §. Slutligen erinras om att inte hela skiljedomen nödvändigtvis

måste upphävas. Har ett fel i handläggningen påverkat endast en mindre

del av skiljedomen kan det vara tillräckligt att denna del av skiljedomen

hävs.

Punkt 1 är tillämplig om parterna inte alls har träffat något skiljeavtal.

Den är också tillämplig om skiljemännen har prövat en fråga som faller

utanför ett i och för sig giltigt skiljeavtal. Gränsdragningen mot fall av

uppdragsöverskridande (punkt 2) kan vara osäker men torde sakna

praktisk betydelse. Slutligen aktualiseras en tillämpning av bestämmelsen

när en part påstår att ett i och för sig ingånget skiljeavtal inte gäller. Det

kan vara fråga om såväl en ursprunglig ogiltighet som ett påstående om

att avtalet sedermera har blivit ogiltigt. En part kan t.ex. göra gällande att

avtalet är oskäligt enligt 36 § avtalslagen. Ogiltigheten kan följa av en

särskild lagregel som i fråga om visst slag av tvister endast godtar

skiljeavtal som har ingåtts sedan tvisten uppkom eller av att tvistefrågan

enligt tillämplig utländsk lag inte är skiljedomsmässig (se kommentaren

till 33 §).

Punkt 2 motsvarar 21 § första stycket 1 p. skiljemannalagen med den

förändring som följer av att den legala fristen för meddelande av

skiljedom har tagits bort. Skiljemännen kan inte anses ha överskridit sitt

uppdrag genom att efter utgången av en tidsfrist meddela en skiljedom

varigenom tvisten avskrivs. En sådan dom är för övrigt redan genom

förbehållet i inledningen till 34 § för fall enligt 36 § i princip avskuren

från klandertalan.

Punkt 3 motsvarar 21 § första stycket 2 p. skiljemannalagen och har

endast fått en språklig justering.

Punkt 4 hänför sig bl.a. till det fall parterna har bestämt att en skilje-

man skall ha en viss kvalifikation. En avvikelse härifrån faller under

denna bestämmelse. Även det fall att en skiljeman har utsetts efter den

tid som parterna har bestämt innefattas i bestämmelsen. Däremot utgör

formella fel som tingsrätten kan ha begått vid utseende av skiljeman inte

någon klandergrund.

En tillämpning av punkt 5 förutsätter att det finns något förhållande

som omtalas i 7 eller 8 §. Vidare får en parts rätt att åberopa detta

förhållande inte ha gått förlorad, en fråga som när det gäller jäv är

särskilt reglerad (se vidare kommentaren till 10 §). En part får inte heller

ha träffat ett avtal enligt 11 eller ett undantagsavtal enligt 51 §.

Punkt 6 motsvarar 21 § första stycket 4 p. i skiljemannalagen. Den

innebär i förhållande till äldre rätt en viss skärpning av kravet på

samband mellan felet och utgången. Bestämmelsen omfattar även det

fallet att skiljemännen meddelat en skiljedom i själva saken när de

rätteligen borde ha avvisat tvisten, t.ex. på grund av att lis pendens

förelåg.

Andra stycket första meningen motsvarar 21 § andra stycket i

skiljemannalagen och upptar den allmänna preklusionsregeln. En parts

underlåtenhet att under förfarandet inlägga protest mot ett visst beslut

eller en viss procedur medför inte utan vidare att han har förlorat sin

klanderrätt. För detta behövs ett konstaterande att passiviteten är att

uppfatta som ett avstående, ett konstaterande som dock ofta ligger nära

till hands. I linje med detta ligger bestämmelsen i andra meningen när

det gäller en parts utseende av skiljeman. Härav får man inte dra

slutsatsen att det förhållandet att en part utser skiljeman skulle från-

kännas betydelse vid tolkningen av parts agerande. Tillsammans med

andra omständigheter kan en parts utseende av skiljeman innebära att han

anses ha avstått från att göra invändning t.ex. beträffande skiljeavtalets

giltighet. Generellt sett får det antas att en part som deltar i förfarandet

utan att genast göra invändning mot skiljemännens behörighet har

godtagit deras behörighet att avgöra tvisten. I tredje meningen erinras om

den särskilda preklusionsregeln i 10 § angående jäv och om att en part

enligt 11 § redan på förhand kan ha avstått från domstolsprövning i

jävsfrågor.

En talan om upphävande av en skiljedom med stöd av denna paragraf

måste enligt tredje stycket första meningen väckas inom viss tid.

Paragrafen har i denna del utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

Klanderfristen räknas separat för en särskild skiljedom . Utgångs-

punkten för beräkning av fristen är när en part får del av skiljedomen. För

att en domstol skall göra någon prövning av om talan har väckts inom

rätt tid krävs en invändning av motparten (se vidare kommentaren till 10

kap. 17 a § rättegångsbalken). I andra meningen begränsas en parts

möjligheter att åberopa en ny klandergrund (se avsnitt 10.3.2 in fine).

Frågan, om en klandergrund är prekluderad, skall behandlas på samma

sätt som frågan, om klandertalan över huvud taget har väckts i rätt tid (jfr

utgången i rättsfallen NJA 1988 s. 580 och 1990 s. 633).

35 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 10.5.

Domstolen får enligt första stycket skjuta upp sin prövning av en

ogiltighetstalan respektive en talan om skiljedomens upphävande. Syftet

med uppskovet är att skiljemännen skall ges tillfälle att återuppta

förfarandet eller vidta någon annan åtgärd som undanröjer grunden för

ogiltigheten eller upphävandet. Härav följer att skiljemännens uppdrag

hänför sig till de vid domstolen åberopade grunderna. Skiljemännen får

således inte göra en allmän omprövning av sitt ställningstagande.

Skiljemännen är dock inte skyldiga att vidta någon åtgärd. Domstolen

bör självständigt bedöma om uppskov för ändamålet skall medges, utan

att i någon form höra skiljemännen i förväg.

För uppskov fordras att en part begärt det. Har bara ena parten begärt

uppskov måste domstolen konstatera att den parten har sådan grund för

sin talan att en prövning i sak skulle leda till att skiljedomen helt eller

delvis förklarades ogiltig eller upphävdes. Om så inte kan ske torde det

vara nödvändigt att påbörja en huvudförhandling i målet och ta upp

bevisning innan domstolen kan ta ställning till om talan kan komma att

bifallas. Vidare förutsätts att domstolen inte begagnar sig av möjligheten

att skjuta upp handläggningen annat än när det finns förutsättningar för

skiljemännen att läka bristen. Består bristen t.ex. i att tvisten inte är

skiljedomsmässig eller att det saknas ett giltigt skiljeavtal bör domstolen

avgöra målet utan onödig omgång.

Särskilda problem uppkommer när parterna har avtalat en viss tid för

skiljedomens meddelande. Domstolen bör i och för sig vara oförhindrad

att ge skiljemännen möjlighet att läka en brist även efter fristens utgång,

om den ursprungliga skiljedomen har meddelats inom rätt tid. Det måste

emellertid göras en avvägning mellan bevekelsegrunderna för och

längden av den bestämda tidsfristen och den tid som kan beräknas åtgå

för att läka en brist.

Är båda parter överens om uppskov kan ett sådant beslut fattas utan

konstaterande av att talan skall bifallas. Inte heller i denna situation är

emellertid rätten tvingad att medge uppskov.

Skiljemännens handläggning bör i de flesta fall resultera i en ny

skiljedom. Även om skiljemännen inte vidtar någon ändring av domslutet

i själva saken uppkommer nämligen i allmänhet ytterligare kostnader. En

ny skiljedom påverkar dock inte ett beslut i den första skiljedomen om

ersättning till skiljemännen. Ett sådant beslut skall nämligen överklagas i

särskild ordning enligt 41 §.

Inte sällan torde skiljemännens ingripande leda till att talan i målet

återkallas. Sker inte det och har en ny skiljedom meddelats, blir det

denna som domstolen skall bedöma. Den nya domen kan emellertid ställa

saken i ett nytt läge. Det kan sålunda under det återupptagna förfarandet

ha förekommit fel som en part vill åberopa. Den första skiljedomen kan

också ha ändrats på sådant sätt att en part som inte angripit den

skiljedomen bör få åberopa fel som är hänförliga till det första för-

farandet. Enligt andra stycket skall domstolen där målet handläggs sätta

ut en särskild frist för klander. Denna ersätter alltså fristen enligt 34 §

tredje stycket. Den ursprunglige käranden kan i och för sig åberopa en

annan klandergrund än den som talan från början grundades på, förutsatt

att det är motiverat av det nya förfarandet eller av ändring av skilje-

domen. Under samma förutsättningar kan den ursprunglige svaranden

utan stämningsansökan klandra skiljedomen. Det är lämpligt att

domstolen inhämtar parternas synpunkter innan fristen fastställs.

Domstolens prövning av den nya skiljedomen kan med stöd av tredje

stycket ske vid en fortsatt huvudförhandling även om uppskovstiden

uppgår till mer än de femton dagar som anges i 43 kap. 11 § andra

stycket rättegångsbalken.

36 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 10.6.

Avgöranden som innebär avskrivning respektive avvisning kommer

enligt 27 § att betecknas skiljedomar. Dessa domar kommer inte att

innehålla något avgörande beträffande den hänskjutna frågan. En part

kan enligt första stycket första meningen begära att domstolen omprövar

skiljemännens avgörande. Domstolen kan pröva såväl bedömningen av

själva den processuella huvudfrågan som handläggningen av denna.

Domstolen kan också, efter yrkande, pröva beslutet om fördelning av

kostnader parterna emellan. Prövningen av beslut om ersättning till

skiljemännen omfattas däremot inte av denna paragraf. En omprövning

kan i avvisningsfallet få avse enbart kostnadsfördelningen (se andra

stycket). Till skillnad mot vad som i allmänhet gäller beträffande en

domstols prövning av en skiljedom kan domstolen enligt denna bestäm-

melse ändra skiljedomen. Såvitt gäller huvudfrågan om avvisning eller

avskrivning kan domstolens ändring endast bestå i ett upphävande av

skiljemännens avgörande. Har skiljemännen emellertid förklarat sig

obehöriga t.ex. på grund av att det inte förelegat ett giltigt och tillämpligt

skiljeavtal kommer ett upphävande från domstolens sida att innebära att

det rättskraftigt slås fast att det föreligger ett på tvisten tillämpligt

skiljeavtal. Den i andra meningen angivna talefristen är lika lång som för

klandertalan. Vid rättelse, komplettering eller tolkning skall, på sätt som

Lagrådet föreslagit, talefristen räknas från den dag då parten fick del av

skiljedomen i dess slutliga lydelse. Till skillnad från vad som gäller

beträffande klandertalan skall skiljemännen enligt tredje meningen erinra

parterna om deras möjlighet att få skiljedomen prövad i sak av domstol.

Har parterna slutit ett skiljeavtal med avseende på frågan om ett annat

skiljeavtals giltighet och tillämplighet, kommer skiljemännens avgörande

av det sistnämnda avtalets giltighet och tillämplighet inte att kunna

prövas av domstol med stöd av denna bestämmelse. En sådan skiljedom

kommer nämligen att innehålla ett avgörande beträffande en hänskjuten

fråga.

Om skiljemännen under förfarandet har avvisat en del av tvisten är

36 § inte tillämplig. Beslutet kan angripas endast genom klander av den

slutliga skiljedomen.

Av andra stycket, som har utformats på sätt som Lagrådet föreslagit,

framgår att någon separat omprövning av ett beslut om parternas

inbördes kostnadsansvar som ingår i en skiljedom varigenom tvisten

avskrivs inte kan komma till stånd; endast klandertalan står till buds.

Upphävs själva avskrivningsbeslutet bör däremot givetvis också kost-

nadsbeslutet hävas.

Skiljedomskostnaderna

37 §

Paragrafen har sin motsvarighet i 23 § andra stycket i skiljemannalagen.

Den har behandlats i avsnitt 11.1.2.

Skiljemännen har enligt första stycket första meningen rätt till skälig

ersättning för arbete och utlägg. Parterna är solidariskt betalnings-

skyldiga för denna ersättning. Även om det inte har förelegat något giltigt

och tillämpligt skiljeavtal eller tvisten inte har varit skiljedomsmässig

kommer förfarandet att avslutas genom skiljedom. För den ersättning

som fastställs i en sådan skiljedom är parterna enligt andra meningen

som huvudregel inte solidariskt betalningsansvariga. Utgångspunkten är i

stället att den part som begär skiljedom ensam skall stå för ersättningen.

Även motparten kan emellertid åläggas betalningsansvar, t.ex. i fråga om

kostnader som han har orsakat genom vårdslös processföring. Är det en

brist i skiljedomsmässigheten som har föranlett avvisningen kan det

också ibland finnas skäl att låta betalningsansvaret vara solidariskt.

Motparten kan givetvis gentemot skiljemännen ha åtagit sig fullt

betalningsansvar (se 39 § första stycket).

Andra stycket första meningen ger skiljemännen rätt att fastställa

ersättningen direkt i skiljedomen. Om en slutlig skiljedom följs av ett

beslut enligt 32 § om tolkning eller komplettering bör ersättning kunna

fastställas också i samband härmed. Skiljemännen kan genom att i

skiljedomen fastställa ersättning åstadkomma en exekutionstitel. Väljer

de att inte fastställa ersättning går de emellertid inte därmed förlustiga sin

rätt till ersättning; denna får då vid behov utkrävas i vanlig processuell

ordning.

Första meningen i andra stycket innehåller också en specialregel om

ränta på ersättningsbeloppet. Bestämmelsen skall ses i belysning av

reglerna i 41 § om talan mot beslut om ersättning, i 38 § om rätt att ta

ställd säkerhet i anspråk och i 3 kap. 15 § utsökningsbalken om verkställ-

barhet av ersättningsbeslutet. Dessa regler medför att det i vissa fall kan

dröja ganska länge innan skiljemännen får betalt. Frågan om räntefoten

lämnas öppen. För rent svenska förhållanden ligger det närmast till hands

att tillämpa 6 § första meningen räntelagen (1975: 635). I internationella

förhållanden kan emellertid räntan komma att bestämmas på annat sätt.

Ytterst får frågan avgöras av domstol.

Ersättningen skall enligt andra meningen fastställas särskilt för varje

skiljeman.

38 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 11.1.2.

Skiljemännen får enligt första stycket första meningen begära säkerhet

för ersättningen. En begäran om säkerhet skall vara beslutad av

skiljenämnden. En enskild skiljeman i en skiljenämnd har däremot inte

rätt att begära säkerhet. Rättigheten att begära ersättning innebär inte att

skiljemännen har någon skyldighet att göra det. Bestämmelsen är upp-

ställd enbart för att tillvarata skiljemännens intressen. Säkerhet kan

begäras före eller under förfarandet, och ytterligare säkerhet kan begäras.

En begäran om säkerhet skall i allmänhet rikta sig till båda parter med

lika andelar. Undantag härifrån skall göras när parterna har avtalat om

annan kostnadsfördelning sig emellan. Skiljemännen kan välja hur noga

de vill precisera sin begäran. De kan nöja sig med att ange att de kräver

säkerhet som svarar mot ett visst belopp. De kan också precisera sin

begäran till att avse t.ex. ett visst kontantbelopp. När en part ställt

säkerhet får skiljemännen själva bedöma om denna är godtagbar eller

inte.

Andra meningen ger skiljemännen möjlighet att bestämma skilda

säkerheter för skilda yrkanden. Bestämmelsen är avsedd att hindra en

part från att uppehålla eller hindra prövningen av ett yrkande som

framställts av motparten genom att framställa ett eget yrkande och sedan

inte betala det säkerhetsbelopp som hänför sig till detta yrkande.

Särskilda säkerheter får dock inte fastställas beträffande invändningar.

Detta gäller även kvittningsinvändningar.

Av tredje meningen framgår att skiljemännen kan bestämma en viss tid

inom vilken parterna skall ställa den begärda säkerheten. Vidare får en

part ställa hela säkerheten om motparten inte kan eller inte vill ställa sin

andel av säkerheten. Han kan i denna situation annars välja att med stöd

av 5 § 3 p. utan hinder av skiljeavtalet väcka talan vid domstol.

Av fjärde meningen framgår att skiljemännen får avsluta skilje-

förfarandet om parterna inte ställer begärd säkerhet. Om särskild säkerhet

har begärts med tanke på det arbete som gäller ett visst yrkande, medför

underlåtenhet att ställa denna säkerhet rätt att avvisa prövningen av just

det yrkandet. Har skiljemännen accepterat att en av parterna helt eller

delvis skall slippa betala ersättning till skiljemännen (se 39 § första

stycket), kan i motsvarande mån underlåtenhet från den partens sida att

ställa säkerhet inte berättiga skiljemännen att avsluta förfarandet.

I andra stycket regleras skiljemännens möjligheter att ta säkerheten i

anspråk. Lagen utgår från att skiljemännen skall hålla säkerheten avskild

och intakt. Penningmedel skall givetvis göras räntebärande. I enlighet

med Lagrådets förslag anges att säkerheten omfattar också avkastningen.

Bestämmelsen har i denna del fått en lagteknisk utformning som något

avviker från Lagrådets förslag.

Ett beslut att ta säkerheten i anspråk för att täcka utlägg skall fattas av

hela skiljenämnden.

39 §

Paragrafen saknar en direkt motsvarighet i skiljemannalagen. Den har

behandlats i avsnitt 11.1.2.

Av första stycket framgår att parter och skiljemän kan träffa avtal som

helt eller delvis ersätter reglerna om ersättning och säkerhet i 37 och

38 §§. Avvikelsen kan innebära att ersättning eller säkerhet skall bestäm-

mas av ett skiljedomsinstitut, att särskild säkerhet får fastställas för ett

rent kvittningsanspråk eller att ställd säkerhet får tas i anspråk under

förfarandets gång för upplupna arvoden. Vidare kan avtalet t.ex. gå ut på

att den ekonomiskt starkare parten ensam eller till större delen skall svara

för ersättningen till skiljemännen. Åtar sig skiljemännen uppdraget med

insikt om att parterna har träffat ett särskilt avtal angående ersättningen

blir skiljemännen bundna av avtalet (se rättsfallet NJA 1983 s. 510).

Parterna kan dock inte binda skiljemännen vid ett avtal som skiljemännen

inte kände till när de åtog sig uppdraget. I allmänhet får skiljemännen

antas känna till innehållet i skiljeavtalet när de åtar sig uppdraget.

Innebär avtalet att ersättningen skall fastställas på något annat sätt än

som sägs i 37 § andra stycket kommer beslutet inte att bli exigibelt.

Andra stycket första meningen fastslår att en skiljeman inte kan träffa

ett separat avtal med endast ena parten. Ett sådant avtal är ogiltigt och

kan föranleda att skiljemannen entledigas från sitt uppdrag (8 § andra

styclet 4 p.) eller att skiljedomen hävs (34 § första stycket 5 p.). Däremot

föreligger inte hinder mot att parterna gemensamt träffar ett separat avtal

med enbart en skiljeman. Parterna kan som nämnts medge skiljemännen

att ta säkerheten i anspråk för att täcka upplupna arvoden. Enligt andra

meningen kan ena parten ensam lämna ett sådant medgivande när han

själv har ställt hela säkerheten.

40 §

Paragrafen motsvarar 23 § tredje stycket i skiljemannalagen. Den har

behandlats i avsnitt 11.1.2.

Har parterna hänvisat till ett skiljedomsreglemente som säger att

skiljedomsinstitutet får hålla inne skiljedomen får de anses bundna härav.

41 §

Paragrafens första stycke motsvarar i stort 25 § i skiljemannalagen.

Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.3.

Har ersättningen bestämts i samband med ett beslut om tolkning av

domslutet i en skiljedom eller rättelse eller komplettering av en skilje-

dom, skall tiden för överklagande, i enlighet med vad Lagrådet före-

slagit, räknas från delfåendet respektive meddelandet av skiljedomen i

dess slutliga lydelse (jfr kommentaren till 32 §).

Om endast ena parten för talan om nedsättning av ersättningen till en

skiljeman gäller en dom som helt eller delvis bifaller en sådan talan

enligt andra stycket även till förmån för den part som inte fört talan. Om

i stället en skiljeman för talan mot endast en av parterna kommer en dom

inte att gälla mot den andra parten.

Det är viktigt att en missnöjd part gör klart för sig vilket kostnads-

beslut som han vill angripa. När det gäller fördelningen av kostnaderna

parterna emellan skall talan riktas mot andra parten i skiljeförfarandet (se

34 och 36 §§), medan en talan beträffande ersättningen till skiljemännen

skall riktas mot en eller flera skiljemän. En dom som efter talan mot

andra parten upphäver skiljedomen medför inte att beslutet om ersättning

till skiljemännen undanröjs.

Har som fallet är i ett av Internationella Handelskammaren i Paris

(ICC) administrerat skiljeförfarande beslut om ersättning till skilje-

männen som har fattats av annan instans än skiljemännen tagits in i

domen, omfattas detta beslut inte av reglerna i 41 §.

42 §

Paragrafen motsvarar till del 24 § i skiljemannalagen. Den har behandlats

i avsnitt 11.2.

Till en parts kostnader räknas, förutom naturligtvis arvode till ombud

eller biträde, bl.a. gottgörelse för eget arbete och tidsförlust samt

kostnader för bevisning och för uppdrag till särskilt organ för utseende av

skiljeman. Skiljemännens beslut angående kostnadsfördelningen, in-

begripet kostnadens storlek, kan inte överprövas materiellt (se dock

kommentaren till 36 §).

Forumfrågor och talefrister

43 §

Paragrafen innehåller forumregler för talan om ogiltighet och klander av

en skiljedom (jfr 26 § första stycket skiljemannalagen). Den reglerar

också forumfrågan för en talan enligt 36 §. Bestämmelsen omfattar även

en forumregel beträffande en talan mot en skiljedom om ersättningen till

en skiljeman. Paragrafen har behandlats i avsnitt 12.1.2.

Av första stycket första meningen framgår att talan mot en skiljedom

skall tas upp av den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet äger

rum eller har ägt rum. Platsen för skiljeförfarandet har behandlats i

avsnitt 8.5. I 31 § andra stycket stadgas att platsen för förfarandet skall

vara angiven i skiljedomen. I andra meningen anges ett reservforum för

det fall så inte har skett. En part är dock oförhindrad att i stället väcka

talan vid hovrätten på den plats som borde varit angiven i skiljedomen.

Innehåller skiljedomen uppgift om att den meddelats på viss ort kan man

utgå från att denna utgör platsen för förfarandet.

Av andra stycket framgår att hovrättens avgörande inte får överklagas

men att hovrätten, i frågor av särskilt prejudikatintresse, kan tillåta ett

sådant överklagande.

Talan beträffande ersättningen till en skiljeman skall enligt tredje

stycket tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. Stockholms

tingsrätt utpekas här som reservforum. Om skiljedomen saknar uppgift

om platsen för förfarandet kan en part i stället väcka talan vid tingsrätten

på den plats som borde varit angiven i domen.

Om ett skiljeavtal innebär att skiljeförfarandet skall äga rum i Sverige

och det saknas annat forum här i riket bör regeln om reservforum i tredje

stycket analogt kunna tillämpas på en talan om avtalets giltighet (se

avsnitt 14.2).

Bestämmelserna gäller givetvis även när en part väcker talan till följd

av ett föreläggande enligt 3 kap. 16 § utsökningsbalken. En erinran

härom har tagits in i 2 kap. 24 § fjärde stycket utsökningsbalken.

De behandlade reglerna är exklusiva men samtidigt dispositiva. Det

krävs således enligt 10 kap. 18 § rättegångsbalken en invändning av en

part för att en domstol skall avvisa en talan som väckts i strid med dessa

forumregler. Vidare kan parterna med stöd av reglerna i rättegångsbalken

genom ett skriftligt avtal utpeka en annan domstol som behörig.

44 §

Paragrafens första stycket motsvarar 26 § andra stycket i skiljemanna-

lagen och har behandlats i avsnitt 12.1.2. Andra stycket, som brutits ut

från 15 § skiljemannalagen, har behandlats i avsnitt 8.6. Tredje stycket

motsvarar 26 § tredje stycket skiljemannalagen. Det har behandlats i

avsnitt 12.1.2.

En part kan i ansökningsärenden vända sig till endera partens

hemvistforum eller till tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet enligt

första stycket första meningen. En part kan enligt andra meningen även

vända sig till Stockholms tingsrätt. Denna bestämmelse förutsätter inte

att det annars saknas forum men den pekar också ut ett reservforum. I det

fallet båda parter har hemvist utom riket och platsen för förfarandet inte

kan fastställas kan således en part vända sig till Stockholms tingsrätt.

Någon särskild regel har inte tagits upp för det fall att ansökan ges in till

skilda domstolar. Denna situation torde bli mycket sällsynt och kan

hanteras med stöd av allmänna principer om lis pendens.

En ansökan handläggs enligt närmare bestämmelser i lagen (1996:242)

om domstolsärenden. I två hänseenden kompletteras dessa bestämmelser.

Enligt tredje meningen skall motparten om möjligt beredas tillfälle att

yttra sig innan en ansökan bifalls. Det normala bör alltjämt vara att

ansökan delges motparten och att han ges tillfälle att yttra sig. Något

absolut krav på kommunicering ställs dock inte upp för att en ansökan

skall få avslås eller avvisas. Slutligen bör enligt fjärde meningen även

skiljemannen höras. Visar det sig svårt att nå skiljemannen inom rimlig

tid kan han entledigas utan att ha blivit bevisligen delgiven ansökan.

Lagen ställer sålunda större krav på motpartens hörande än på

skiljemannens hörande.

Andra stycket innehåller särskilda forumregler för en begäran om

bevisupptagning enligt 26 §. Skiljemännen bestämmer var ansökan skall

tas upp. Det kan, när det gäller förhör, i många fall vara lämpligt att höra

samtliga personer vid en domstol. Det kan också förekomma fall där en

eller flera personer hörs vid någon annan domstol än de andra. Vad som

är lämpligast får bedömas av skiljemännen. Har skiljemännen inte fattat

något beslut i frågan tas ansökan upp av Stockholms tingsrätt.

Av tredje stycket framgår bl.a. att tingsrättens beslut, varigenom

skiljemännens avgörande av en jävsfråga överprövas, aldrig kan över-

klagas, alltså inte heller när tingsrätten har ogillat jävsyrkandet. Förbudet

att överklaga omfattar givetvis även beslutet om ersättning för rätte-

gångskostnader.

45 §

Paragrafen har till stor del sin motsvarighet i 27 § i skiljemannalagen.

Den har behandlats i avsnitt 12.2 (se även avsnitt 8.1).

Av första stycket framgår att såväl legala som avtalade frister omfattas

av bestämmelsen.

I andra stycket anges att om skiljeavtalet fortfarande gäller skall en

part på nytt begära skiljedom. Det är först om skiljeavtalet förfallit eller

ansetts ogiltigt som parten skall vända sig till domstol. En part som med

stöd av 5 § väljer att föra sin talan vid domstol i stället för att fortsätta

skiljeförfarandet skall inte i paragrafens mening anses ha vållat att

tvistefrågan inte avgörs i skiljeförfarandet.

Internationella förhållanden

46 §

Bestämmelsen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har

behandlats i avsnitt 14.4.

Av paragrafen följer att lagen alltid är tillämplig på skiljeförfaranden

som äger rum i Sverige. Det innebär att parterna inte generellt kan avtala

att skiljeförfarande som äger rum här skall följa utländsk rätt såvitt avser

själva förfarandet. Däremot är parterna oförhindrade att på de punkter

lagen inte är tvingande komma överens om andra regler, vilka

naturligtvis kan hämtas från utländsk rätt.

47 §

Paragrafen motsvarar 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK. Den har

behandlats i avsnitt 14.3.

Första stycket motsvarar helt 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK.

Av andra stycket framgår att skiljeförfarande alltid får inledas i

Sverige mot part som skulle kunna sökas i tvisten vid svensk domstol,

om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum utom riket.

Gäller tvisten t.ex. faktiska förhållanden eller utfyllnad av ett avtal skall

frågan, om tvisten kunnat tas upp vid svensk domstol, bedömas med

bortseende från huruvida allmän domstol anses kunna pröva en sådan

tvist (jfr avsnitt 5.3).

Tredje stycket anger att skiljeförfarande inte får äga rum i Sverige i

andra fall än dem som anges i första och andra styckena. Innebörden är

att en svensk myndighet i dessa fall inte hjälper till att framtvinga ett

förfarande i Sverige, dvs. domstol medverkar inte till att utse skiljeman.

Vidare kan en skiljedom som meddelats efter ett skiljeförfarande i strid

med denna bestämmelse upphävas efter klandertalan (se 34 § första

stycket 3 p.). När en part begär att domstol skall utse skiljeman skall

domstolen pröva om den är behörig enligt bestämmelserna i denna

paragraf. Detta gäller oberoende av om motparten gör invändning eller är

passiv.

Bestämmelsen får också anses ange gränserna för när det föreligger

svensk domsrätt i mera vidsträckt betydelse. Har parterna träffat ett

skiljeavtal som innebär att skiljeförfarandet skall äga rum i Sverige bör

det således alltid vara möjligt för envar av parterna att föra talan vid

svensk domstol om skiljeavtalets giltighet (se avsnitt 14.2 och kom-

mentaren till 43 §).

48 §

Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 14.4.

Enligt första stycket första meningen krävs att skiljeavtalet har

internationell anknytning för att parterna skall få träffa ett särskilt avtal

om tillämplig lag. Denna anknytning kan bestå i att parterna eller någon

av dem hade hemvist utom riket när avtalet ingicks. Även om båda parter

har hemvist i Sverige kan tvisten ha uppkommit vid verksamhet utom

riket. Därmed finns en tillräcklig internationell anknytning för att

bestämmelsen skall bli tillämplig. Enligt den tillämpliga lagen prövas om

ett skiljeavtal över huvud taget har kommit till stånd och om det är giltigt

till formen. Vidare bedöms enligt denna lag om skiljeavtalet i övrigt är

giltigt, med beaktande även av om tvisten enligt denna lag är skilje-

domsmässig, och om skiljeavtalet har upphört att gälla. I frågan om ett

skiljeavtal är giltigt inkluderas t.ex. om det tillkommit genom tvång eller

om det är behäftat med någon annan ogiltighetsanledning. Avtalet tolkas

även enligt denna lag. Slutligen bör frågan om lagvalsavtalets civil-

rättsliga giltighet prövas enligt den valda lagen. Detta överensstämmer

med vad som gäller enligt 3 § andra stycket i lagen (1964:528) om

tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker. Däremot

prövas frågan om parterna med rättslig verkan får välja tillämplig lag

enligt svensk internationell privaträtt. Trots att förutsättningarna för att

parterna enligt 48 § första stycket skall få välja tillämplig lag är uppfyllda

kan lagvalsavtalet i undantagsfall komma att underkännas enligt

allmänna rättsgrundsatser inom svensk internationell privaträtt. Detta

gäller t.ex. avtal där parterna har valt lag för att kringgå en tvingande

lagstiftning.

Bestämmelsen i andra meningen i första stycket kan sägas utgöra den

egentliga huvudregeln. Har parterna inte gjort ett lagval som direkt tar

sikte på själva skiljeavtalet skall forumlandets lag tillämpas. Har

förfarandet inte inletts skall lagen i det land där förfarandet avses äga

rum tillämpas. Kan någon sådan avsikt inte fastställas ger bestämmelsen

inte någon ledning, utan tillämplig lag får fastställas med hjälp av svensk

internationell privaträtt.

Enligt andra stycket faller frågorna om en part var behörig att ingå

skiljeavtalet eller var behörigen företrädd utanför bestämmelserna i första

stycket. Dessa frågor bör i allmänhet bedömas enligt personalstatutet

fastställt enligt svensk internationell privaträtt. Man kan dock tänka sig

avsteg från denna huvudregel. Så bör t.ex. en stat eller ett stats-

kontrollerat företag inte utan vidare få åberopa sin egen lagstiftning när

det gäller att bedöma dess behörighet att träffa skiljeavtal. Det kan

tilläggas att redan avgränsningen i första stycket lämnar vissa andra fall

utanför bestämmelserna; även i dessa fall får tillämplig lag bestämmas

genom avgöranden i praxis.

49 §

Paragrafen motsvarar 3 § LUSK. Den har behandlats i avsnitt 14.5.

Huvudregeln om ett skiljeavtals verkan som rättegångshinder finns i

4 §. Denna bestämmelse är emellertid utformad med tanke på interna

förfaranden där endast svensk rätt aktualiseras.

Första stycket kompletterar huvudregeln med tanke på de fall då

utländsk rätt är tillämplig på skiljeavtalet. För att skiljeavtalet skall ha

verkan som rättegångshinder krävs då att frågan skall vara skilje-

domsmässig enligt såväl den tillämpliga lagen som enligt svensk lag.

Vidare får skiljeavtalet enligt tillämplig lag inte heller av någon annan

anledning än bristande skiljedomsmässighet vara ogiltigt, utan verkan

eller ogenomförbart. Kan skiljeavtalet sålunda inte antas kunna komma

att leda till ett rättskraftigt avgörande av tvisten utgör det inte hinder för

rättegång. Däremot bortfaller inte skiljeavtalets verkan som rättegångs-

hinder på grund av bristande skiljedomsmässighet i en stat vars

materiella regler tillämpas på tvisten eller där verkställighet kan antas

ske.

Av andra stycket framgår att skiljeavtalet enligt en uttrycklig bestäm-

melse i 4 § inte utgör hinder för en domstol att besluta om säkerhets-

åtgärder.

50 §

Bestämmelsen motsvarar 12 § LUSK. Den har behandlats i avsnitt 14.6.

51 §

Paragrafen, som reglerar parternas möjligheter att träffa s.k. undan-

tagsavtal, saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i

avsnitt 10.7.

Parterna kan under vissa förutsättningar med bindande verkan på

förhand avtala bort lagens regler om upphävande av en skiljedom. I

första stycket anges de närmare förutsättningarna för att parterna skall

kunna träffa ett sådant avtal.

Med hemvist avses det begrepp som används i 10 kap. rätte-

gångsbalken. Äger ett utländskt bolag dotterbolag i Sverige utgör detta

inte hinder för moderbolaget att träffa undantagsavtal. Med kommersiellt

förhållande avses ett förhållande mellan näringsidkare i deras närings-

verksamhet.

Överenskommelsen måste ha skriftlig form och vara uttrycklig. Det

går således inte att träffa undantagsavtal genom en allmänt hållen

hänvisning till ett skiljedomsreglemente som innehåller en sådan bestäm-

melse.

Avtalet kan antingen helt utesluta tillämpningen av bestämmelserna i

34 § eller bara avse vissa delar, t.ex. jävsregeln. Har parterna undantagit

jävsregeln bortfaller även rätten till jävsprövning enligt 10 § tredje

stycket under förfarandet (se även kommentaren till detta lagrum).

Väcker en part talan mot skiljedomen i strid mot ett undantagsavtal

skall domstolen på invändning av motparten avvisa talan. För att dom-

stolen skall beakta en sådan invändning måste den framställas första

gången parten skall föra talan i målet enligt 34 kap. 2 § rättegångsbalken.

Gör käranden gällande att undantagsavtalet inte är giltigt har domstolen

att ta ställning till påståendet. Finner domstolen att undantagsavtalet inte

är verksamt kan domstolen pröva talan mot skiljedomen i sak, annars

skall talan avvisas.

Gör en part inför skiljemännen en invändning om att skiljeavtalet inte

är giltigt och tillämpligt är det utan betydelse för skiljemännens prövning

om parterna har träffat ett undantagsavtal som gäller denna fråga.

Skiljemännen skall pröva sin egen behörighet på samma sätt oavsett om

denna omfattas av ett undantagsavtal eller inte.

Det bör uppmärksammas att bestämmelsen inte påverkar en parts

möjlighet att föra en fastställelsetalan vid allmän domstol om skilje-

avtalets giltighet (se vidare kommentaren till 2 §).

Enligt andra stycket verkställs en skiljedom som omfattas av ett

undantagsavtal enligt de regler som gäller för utländska skiljedomar. En

part som vill få till stånd verkställighet i enlighet med skiljedomen måste

således göra ansökan därom till Svea hovrätt. Även om undantagsavtalet

endast avser t.ex. jävsbestämmelsen kommer det att ske en prövning helt

enligt de regler som gäller för utländska skiljedomar. Det kommer

således att stå motparten fritt att åberopa såväl jävsomständigheter som

andra omständigheter till stöd för att hovrätten skall avslå ansökan. Har

en part däremot klandrat skiljedomen (i en del som inte omfattas av

undantagsavtalet) och en domstol efter sakprövning ogillat talan har

domen rättskraft även såvitt avser exekvaturförfarandet. Hovrätten kan i

verkställighetsärendet förordna om t.ex. kvarstad enligt 60 § andra

stycket.

Erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom m.m.

52 §

Bestämmelsen motsvarar 5 § LUSK. Den har behandlats i avsnitt 15.1

(jfr även 22 §).

53 §

Bestämmelsen motsvarar 6 § LUSK.

54 §

Bestämmelsen motsvarar 7 § första stycket LUSK. Den har behandlats i

avsnitt 15.3.

Punkt 1 innehåller endast språkliga ändringar (se om tillämplig lag

även avsnitt 14.4 och kommentaren till 48 §).

Punkt 2 har fått en smärre språklig justering.

Punkterna 3 och 4 har fått en annan lydelse (se avsnitt 15.3.2 och

15.3.3). Rekvisitet att skiljedomen skall vara utan verkan i den stat där

den meddelats eller enligt vars lag den meddelats har tagits bort. I övrigt

har någon ändring i sak inte gjorts. Punkt 3 har utformats med såväl den

engelska som den franska versionen av New Yorkkonventionen som

förebilder. Dessa är nämligen inte likalydande.

Punkt 5 har fått en språklig justering som inte innebär någon ändring i

sak (se avsnitt 15.3.1).

55 §

Bestämmelsen motsvarar 7 § andra stycket LUSK. Den har behandlats i

avsnitt 15.3 och innehåller endast språkliga ändringar.

56 §

Första stycket motsvarar helt 8 § första stycket LUSK och har behandlats

i avsnitt 15.2.

Andra stycket motsvarar 8 § andra stycket LUSK och har behandlats i

avsnitt 15.4. Första meningen innebär inte någon förändring gentemot

äldre rätt. Andra meningen är ny och ger hovrätten möjlighet att avstå

från översättning av skiljedomen. Hovrätten får efter eget skön bestämma

om och i vilken utsträckning som översättning kan underlåtas.

57 §

Bestämmelsen motsvarar helt 9 § första stycket LUSK. Den har

behandlats i avsnitt 15.4.

58 §

Första stycket är nytt och har behandlats i avsnitt 15.4. Det innebär

endast en kodifiering av vad som tidigare ansågs gälla. Sista ledet är en

följd av att även muntliga skiljeavtal accepteras enligt svensk rätt.

Andra stycket motsvarar 9 § andra stycket LUSK med vissa språkliga

justeringar.

59 §

Bestämmelsen motsvarar helt 9 § tredje stycket LUSK.

60 §

Bestämmelserna är nya. De har behandlats i avsnitt 15.5.

Första stycket klargör att med talans väckande enligt 15 kap. 7 §

rättegångsbalken jämställs inte bara att en part begär skiljedom i Sverige

utan även att en part påkallar skiljeförfarande utomlands. För att ett

skiljeförfarande utom riket skall jämställas med att en part väcker talan

förutsätts att förfarandet kan leda till en skiljedom som erkänns och kan

verkställas i Sverige.

Andra stycket ger Svea hovrätt möjlighet att besluta om säker-

hetsåtgärder i ett ärende om verkställighet av en utländsk skiljedom.

Hovrätten kan t.ex. fatta beslut om interimistisk kvarstad enligt de regler

som finns i 15 kap. rättegångsbalken. Har en tingsrätt tidigare fattat

beslut om t.ex. kvarstad övergår beslutanderätten till Svea hovrätt i och

med att exekvaturärendet blir anhängigt där. Hovrättens beslut enligt

detta stycke får överklagas särskilt.

Övergångsbestämmelser

Övergångsbestämmelserna har behandlats i avsnitt 16.1 och 17.1.

Punkterna 2 och 3 har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

19.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

10 kap.

17 a §

Paragrafen är ny. Den anger att det i lagen om skiljeförfarande finns

regler om hinder mot rättegång. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.7.

Lagen om skiljeförfarande innehåller bestämmelser om ett skiljeavtals

verkan som rättegångshinder (4, 5 och 49 §§). Parterna kan vidare genom

ett s.k. undantagsavtal enligt 51 § ha uteslutit eller begränsat tillämp-

ligheten av vissa grunder för upphävande av en skiljedom. Slutligen finns

det flera frister i lagen som t.ex. anger inom vilken tid som en talan mot

en skiljedom skall väckas. Det finns också ett förbud i 34 § mot att efter

fristens utgång åberopa en ny klandergrund. Samtliga frister skall beaktas

först efter invändning av en part. I lagen om skiljeförfarande anges när en

invändning om rättegångshinder på grund av ett skiljeavtal skall fram-

ställas (4 § andra stycket). Denna bestämmelse överensstämmer i sak

med vad som annars gäller enligt 34 kap. 2 § rättegångsbalken.

18 §

I paragrafen har den nya 17 a § lagts till eftersom någon prövning av

forumfrågan inte skall ske i fall som omfattas av lagen om skilje-

förfarande (se ovan).

19.3 Förslaget till lag om ändring i utsökningsbalken

2 kap.

24 §

I paragrafen har införts ett nytt fjärde stycke. Innebörden är att

forumreglerna i lagen om skiljeförfarande skall gälla även när talan väcks

till följd av ett föreläggande enligt 3 kap. 16 § utsökningsbalken.

3 kap.

15 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 13.2.2.

Av första stycket punkt 1 framgår att även om skiljeavtalet innehåller

förbehåll om rätt för en part att på materiell grund föra talan mot

skiljedomen får skiljedomen verkställas när tiden för sådan talan har gått

ut utan att talan har förts. Också i det fall talan förs inom rätt tid men

sedermera återkallas får skiljedomen verkställas. Innehåller skiljeavtalet

rätt för en part att påkalla ett överskiljeförfarande som inte kan

angripas materiellt blir en skiljedom som meddelas efter ett sådant skilje-

förfarande genast verkställbar.

Kronofogdemyndigheten skall enligt punkt 2 kontrollera att skilje-

domen uppfyller de krav på skriftlighet och undertecknande som finns i

31 § första stycket lagen om skiljeförfarande. Är domen undertecknad

endast av skiljenämndens ordförande bör kronofogdemyndigheten kunna

nöja sig med sökandens påstående att parterna har träffat en särskild

överenskommelse om att det är tillräckligt att ordföranden undertecknar

skiljedomen. Bestrider svaranden att sådan överenskommelse har träffats

har sökanden att styrka sitt påstående inför kronofogdemyndigheten.

Kronofogdemyndigheten skall inte göra någon prövning av om en part

efter klander kan få skiljedomen upphävd. Av 3 kap. 16 § framgår hur

det skall förfaras när myndigheten finner anledning att anta att en

skiljedom är ogiltig i något annat hänseende än som nyss har berörts.

I andra stycket regleras verkställighet av beslutet om ersättning till

skiljemännen.

Tredje stycket finns i dag i 3 kap. 17 § andra meningen utsök-

ningsbalken. Den omständigheten att ansökan alltid skall delges

motparten kan medföra viss tidsutdräkt. En part som anser att han har

behov av omedelbar säkerhetsåtgärd har dock möjlighet att t.ex. ansöka

om interimistisk kvarstad (se avsnitt 13.3 samt rättsfallen NJA 1979 s.

698 och 1983 s. 814).

Reglerna om verkställighet av skiljedomar i utsökningsbalken är inte

tillämpliga på utländska skiljedomar (se 3 kap. 2 § utsökningsbalken).

Lagen om skiljeförfarande innehåller i 51 § en bestämmelse som möjlig-

gör för parterna att i vissa fall träffa avtal som inskränker parternas rätt

att klandra skiljedomen. Skiljedomar som omfattas av ett sådant avtal

skall enligt 51 § andra stycket genomgå samma ansökningsförfarande

som gäller för utländska domar för att bli verkställbara i Sverige. I fjärde

stycket erinras om att en sådan skiljedom inte skall verkställas enligt de

regler som annars gäller för svenska skiljedomar. Det räcker att parterna i

något avseende har inskränkt rätten att klandra skiljedomen för att

verkställigheten skall följa samma procedur som utländska skiljedomar.

Finner kronofogdemyndigheten att det föreligger hinder mot verk-

ställighet enligt första, andra eller fjärde stycket skall en begäran om

verkställighet avslås. Mot ett sådant beslut får en part föra talan enligt de

allmänna reglerna i utsökningsbalken. Något särskilt beslut om verk-

ställbarhet skall däremot aldrig meddelas.

3 kap.

16 §

Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 13.2.2.

En skiljedom kan vara ogiltig därför att den behandlar en fråga som

inte är skiljedomsmässig eller därför att skiljedomen är uppenbart

oförenlig med grunderna för rättsordningen här i riket, dvs. stridande mot

ordre public. Kronofogdemyndigheten skall i dessa fall inte vägra

verkställighet utan förelägga sökanden att väcka talan i saken mot

svaranden. Vid en sådan talan skall 43 § tillämpas. För att meddela ett

föreläggande enligt denna paragraf är det tillräckligt att kronofogde-

myndigheten anser att det finns anledning att anta att skiljedomen av

angivna skäl är ogiltig. Kronofogdemyndigheten behöver således inte

konstatera att så är fallet. Att en part inte kan föra talan mot ett beslut om

föreläggande enligt denna bestämmelse anges i 18 kap. 5 § utsöknings-

balken.

3 kap.

17 §

Paragrafen motsvarar tidigare 16 §.

Av paragrafen framgår att en skiljedom som meddelats efter ett legalt

skiljeförfarande med tillämpning av lagen om skiljeförfarande skall

verkställas på samma sätt som en skiljedom som grundar sig på ett

skiljeavtal. Eftersom ett legalt skiljeförfarande inte grundar sig på något

skiljeavtal finns det heller inte något skiljeavtal som kan innehålla

förbehåll om rätt för part att föra talan mot domen. Den bestämmelse

som ligger till grund för skiljeförfarandet kan emellertid ge part rätt att

på materiell grund överklaga skiljedomen. Detta hindrar inte verk-

ställighet sedan tiden att fullfölja talan gått ut, på motsvarande sätt som

sagts beträffande skiljeavtal med förbehåll om rätt till materiell

överprövning.

3 kap.

18 §

Paragrafen är delvis ny. Den har behandlats i avsnitt 13.2.2.

Första stycket motsvarar i stort den tidigare paragrafen. Kronofogde-

myndigheten skall dock inte fatta något särskilt beslut om verkställ-

barhet.

Andra stycket reglerar vad som skall gälla när kronofogdemyndigheten

har utfärdat ett föreläggande enligt 16 §. I sådant fall får endast en

begränsad verkställighet ske innan talan har väckts. Regleringen är

densamma som gäller för icke lagakraftägande underrättsdomar. Gäller

skiljedomen betalningsskyldighet kan svaranden hindra verkställighet

genom att på visst sätt ställa säkerhet (3 kap. 6 § utsökningsbalken). Gör

han inte det kan utmätning ske, men egendomen får i princip inte säljas

utan svarandens samtycke (8 kap. 4 § utsökningsbalken). Gäller skilje-

domen utgivande av lös egendom kan den verkställas om sökanden

ställer säkerhet (3 kap. 8 § utsökningsbalken). Sedan talan väckts an-

kommer det på domstolen att bestämma om verkställigheten. Domstolen

ges här en vidsträckt möjlighet att bestämma om verkställigheten skall

avbrytas, återgå eller fortsätta. Domstolen kan också ställa krav på

säkerhet som villkor för ett visst beslut om verkställighet.

Följer sökanden inte föreläggandet att väcka talan eller återkallas talan

utan att domstolen prövar målet i sak tillämpas de regler i 22 § som anger

vad som gäller när en exekutionstitel har upphävts. Att en part som har

laga förfall kan få ny tid utsatt följer av 2 kap. 9 § andra stycket

utsökningsbalken.

18 kap.

5 §

Punkten 5 är ny. Av bestämmelsen framgår att ett beslut om föreläggande

enligt 3 kap. 16 § inte kan överklagas.

Övergångsbestämmelser

De nya bestämmelserna i utsökningsbalken träder i kraft samma dag som

lagen om skiljeförfarande. Äldre bestämmelser tillämpas på ansökningar

om verkställighet som görs dessförinnan. Detsamma gäller tillämpningen

av 12 § lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken. Den

paragrafen skall naturligtvis inte tillämpas på skiljedomar som meddelats

enligt lagen om skiljeförfarande (se avsnitt 16.2).

19.4 Förslaget till lag om ändring i jordabalken

8 kap.

28 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 17.2.

Bestämmelsen ger parterna rätt att avvika från regleringen i lagen om

skiljeförfarande genom att avtala viss tid för meddelande av skiljedom.

Den har fått sin utformning mot bakgrund av att lagen om skilje-

förfarande inte innehåller någon regel om legal tidsfrist i detta hän-

seende.

12 kap.

66 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 17.2 (se kommentaren till 8 kap.

28 §).

19.5 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385)

9 kap.

43 §

I tredje stycket har hänvisningen till 23 § skiljemannalagen (1929:145)

tagits bort. Bestämmelsen gäller således framför de dispositiva reglerna

om ersättning till skiljemännen i lagen om skiljeförfarande.

19.6 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

8 kap.

17 §

Tredje stycket är nytt. Det har behandlats i avsnitt 8.6.

Tredje stycket omfattar samma typ av uppgifter som anges i första

stycket men ger ett starkare skydd än vad som följer av den regleringen.

Bestämmelsen innebär även en utvidgning av tillämpningsområdet för 5

kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken om förhandling inom stängda

dörrar. På Lagrådets inrådan har för tydlighetens skull en hänvisning

gjorts även till 50 § som handlar om bevisupptagning under skilje-

förfarande utomlands.

Den sekretess som avses i bestämmelsen omfattar sådana uppgifter

som kommer fram vid förhöret. Härmed avses främst förhörspersonens

utsaga men även uppgifter om affärs- eller driftförhållanden som ingår i

frågorna till denna. Det finns inte något krav på att uppgifterna skall vara

korrekta. Bedömningen av uppgifternas bevisvärde görs av skiljemännen.

Sekretessen enligt bestämmelsen omfattar inte andra uppgifter som

kommer fram i domstolen vid handläggningen av ansökan om förhöret.

Detsamma gäller uppgifter i anledning av tingsrättens beslut om tvångs-

medel och andra beslut med anledning av förhöret. För sådana uppgifter

blir paragrafens första stycke tillämplig.

En förutsättning för sekretess är att en part begär det. En förhörsperson

kan inte begära sekretess (jfr dock 36 kap. 6 § rättegångsbalken). Partens

begäran måste framställas innan förhöret hålls. Förhöret kommer annars

att hållas vid en offentlig förhandling, varefter uppgifterna enligt 12 kap.

3 § inte längre är föremål för sekretess. Om en part begär sekretess,

vilket även kan ske genom att parten begär att förhöret skall hållas inom

stängda dörrar (jfr 5 kap. 1 § rättegångsbalken), gäller sekretess om det

inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör lider

skada. Bestämmelsen innefattar således ett omvänt skaderekvisit.

19.7 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen

(1987:672)

2 kap.

6 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 17.3.

Enligt andra stycket skall rätten själv pröva om skiljedomen får

åberopas, dvs om den är ogiltig eller inte samt om den annars är verk-

ställbar. Därvid är domstolen inte bunden av ett beslut av krono-

ogdemyndigheten t.ex. att förelägga sökanden att väcka talan om

skiljedomens giltighet enligt 3 kap. 16 § utsökningsbalken. Domstolen

skall däremot inte bedöma om skiljedomen kan hävas t.ex. efter klander.

En part som gör gällande detta måste väcka talan mot skiljedomen och

begära att den domstol som handlägger talan mot skiljedomen beslutar

om förbud mot vidare verkställighet av skiljedomen.

19.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

33 §

I paragrafen har införts ett nytt tredje stycke. Det har behandlats i avsnitt

5.7.

Tredje stycket i paragrafen tydliggör att en invändning om skiljeavtal

inte skall prövas och kunna föranleda avvisning. Påstår gäldenären att

borgenärens anspråk omfattas av ett skiljeavtal mellan parterna skall

invändningen behandlas som ett bestridande.

Enligt 4 § andra stycket lagen om skiljeförfarande förlorar en part inte

sin rätt att göra gällande ett skiljeavtal redan genom att inge en ansökan

om betalningsföreläggande som omfattas av skiljeavtalet. Begär

borgenären däremot att ett bestritt mål överlämnas till tingsrätt får han

anses ha avstått från skiljeavtalet.

38 §

Tredje stycket är nytt. Det har behandlats i avsnitt 5.7.

Tredje stycket anger att en invändning om skiljeavtal inte hindrar

kronofogdemyndigheten att pröva en ansökan om särskild handräckning.

Detta innebär att särskild handräckning liksom säkerhetsåtgärder t.ex.

enligt 15 kap. rättegångsbalken (se 4 § tredje stycket lagen om skilje-

förfarande och avsnitt 5.8) kan utverkas utan hinder av ett skiljeavtal.

Sökanden förlorar inte sin rätt att åberopa skiljeavtalet genom att ansöka

om särskild handräckning. Detta överensstämmer med vad som gäller

beträffande säkerhetsåtgärder.

Betänkandets lagförslag

1 Förslag till lag (1995:000) om skiljeförfarande

1 §

Tvist i en fråga som parterna kan träffa förlikning om får genom avtal

lämnas till avgörande av en eller flera skiljemän. Ett sådant avtal kan

avse framtida tvister angående ett rättsförhållande som är angivet i

avtalet. Tvisten får avse existensen av en viss omständighet.

Till avgörande av skiljemän får också lämnas att utfylla avtal utöver

vad som följer av tolkning av avtal.

Skiljemän får pröva konkurrensrättens verkningar mellan parterna.

2 §

Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta

hindrar inte domstol från att på begäran av part pröva en sådan fråga.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens

avgörande.

Har skiljemännen i ett beslut under förfarandet funnit att de själva är

behöriga att avgöra tvisten är beslutet inte bindande. Om talan mot en

skiljedom som innefattar ett avgörande beträffande behörigheten gäller

vad som föreskrivs i 34 och 37 §§.

3 §

När giltigheten av ett skiljeavtal som utgör en del av ett annat avtal skall

bedömas vid prövningen av skiljemännens behörighet, skall skiljeavtalet

anses som ett särskilt avtal.

Överlåter en part i ett skiljeavtal rättigheter eller skyldigheter som är

föremål för skiljeavtalet, gäller skiljeavtalet mellan den kvarstående och

den nya parten endast om dessa kan anses ha kommit överens om det. En

motsvarande överenskommelse krävs när någon har ingått borgen eller

på liknande sätt åtagit sig att svara för annans skyldighet som är föremål

för ett skiljeavtal.

4 §

En domstol får inte mot parts bestridande pröva en fråga som enligt ett

skiljeavtal skall prövas av skiljemän.

En invändning om skiljeavtal skall framställas första gången part skall

föra talan i huvudsaken vid rätten. Invändning som framställs senare är

utan verkan om inte parten har haft laga förfall och framställt

invändningen så snart förfallet upphörde. En invändning om skiljeavtal

skall beaktas även om frågan tidigare har behandlats vid en annan

myndighet i summarisk ordning.

En domstol kan medan tvisten behandlas av skiljemän eller dess-

förinnan oberoende av skiljeavtalet meddela sådana beslut om säker-

hetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela.

5 §

En part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som hinder för rättegång

1. om han har bestritt ett yrkande om tillämpning av skiljeavtalet,

2. om han underlåter att i rätt tid utse skiljeman eller

3. om han inte i rätt tid ställer sin andel av begärd säkerhet för

ersättningen till skiljemännen.

6 §

Kan en tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och

rör tvisten vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för

huvudsakligen enskilt bruk, får ett före tvistens uppkomst träffat avtal att

tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbehåll om rätt för parterna att

klandra skiljedomen göras gällande endast om 1 kap. 3 d § första stycket

rättegångsbalken inte skulle vara tillämpligt vid prövning av tvisten i

tingsrätt.

Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare om försäkring som grundas på kollektivavtal eller

som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen och ej

heller om annat följer av Sveriges internationella förpliktelser.

Skiljemännen

7 §

Var och en som råder över sig själv och sin egendom kan vara skiljeman.

8 §

En skiljeman skall vara opartisk. Han skall på yrkande av part skiljas från

sitt uppdrag, om det finns någon omständighet som är ägnad att rubba

förtroendet till hans opartiskhet.

Sådan omständighet skall alltid anses föreligga

1. om skiljemannen själv eller någon honom närstående är part eller

annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång,

2. om han eller någon honom närstående är ledamot av styrelsen för

bolag eller annan sammanslutning som är part eller annars är ställ-

företrädare för part eller för annan som kan vänta beaktansvärd nytta

eller skada av tvistens utgång,

3. om han som sakkunnig eller annars har tagit ställning i tvisten eller

hjälpt part att förbereda eller utföra sin talan i tvisten, eller

4. om han har mottagit eller förbehållit sig ersättning i strid med 40 §

andra stycket.

9 §

Den som ombeds att åta sig uppdrag som skiljeman skall genast uppge

alla omständigheter som enligt 7 § eller 8 § kan tänkas utgöra hinder för

honom att vara skiljeman. En skiljeman skall upplysa parterna och övriga

skiljemän om sådana omständigheter så snart alla skiljemän har utsetts

och därefter under skiljeförfarandet så snart han har fått kännedom om

någon ny omständighet.

10 §

Ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag på grund

av en omständighet som anges i 8 § skall framställas inom trettio dagar

från det att parten fick kännedom såväl om att skiljemannen har utsetts

som om att omständigheten föreligger. Yrkandet prövas av skiljemännen,

om parterna inte har bestämt att prövningen skall ankomma på någon

annan.

Bifalls yrkandet får talan inte föras mot beslutet.

Ogillas yrkandet eller avvisas det som för sent framställt får part föra

talan mot beslutet. Talan skall föras särskilt genom ansökan hos

tingsrätten inom trettio dagar från den dag då parten fick del av beslutet.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på tingsrättens

avgörande.

11 §

Parterna får bestämma att ett yrkande som anges i 10 § första stycket

skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

12 §

Parterna får bestämma hur många skiljemännen skall vara och hur de

skall utses.

Om parterna inte har bestämt något annat gäller 1316 §§.

Tingsrätten skall utse skiljeman även i andra fall än som anges i 14, 15

och 17 §§, om parterna har bestämt det.

13 §

Skiljemännen skall vara tre. Vardera parten väljer en skiljeman och de

sålunda valda utser den tredje.

14 §

Skall parterna var för sig välja skiljeman och har ena parten i en

påkallelse enligt 19 § underrättat motparten om sitt val av skiljeman, är

motparten skyldig att inom trettio dagar från mottagandet lämna den

första parten skriftlig underrättelse om sitt val av skiljeman.

Part som på detta sätt har underrättat motparten om sitt val av

skiljeman får inte utan motpartens samtycke återkalla valet.

Underlåter motparten att utse skiljeman inom den angivna tiden, skall

tingsrätten på ansökan av den första parten utse skiljeman.

15 §

Skall en skiljeman utses av andra skiljemän men underlåter de att göra

det inom trettio dagar från det att den siste av dem blev vald, skall

tingsrätten på ansökan av part utse skiljemannen.

Skall en skiljeman utses av någon annan än part eller skiljemän men

kommer något val inte till stånd inom trettio dagar från det att anmodan

har gjorts, skall tingsrätten på ansökan av part utse skiljemannen.

Detsamma gäller, om en skiljeman skall utses av parterna gemensamt

men de inte har enats inom trettio dagar från det att ena parten mottog

underrättelse från motparten varigenom frågan väcktes.

16 §

Om en skiljeman avlider, avgår eller skiljs från uppdraget skall den som

ursprungligen haft att göra valet utse en ny skiljeman. Vid detta val

tillämpas 14 och 15 §§. Tiden för att utse ny skiljeman skall dock räknas

från det att den som skall utse skiljemannen har fått kännedom härom.

17 §

Har en skiljeman försenat förfarandet skall tingsrätten på ansökan av en

part skilja honom från uppdraget och utse en annan skiljeman. Parterna

får bestämma att en sådan begäran i stället skall prövas slutligt av ett

skiljedomsinstitut.

18 §

När en part har ansökt om att tingsrätten skall utse en skiljeman enligt

12 § tredje stycket, 14, 15 eller 17 § får domstolen avslå ansökan på

grund av att lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas endast om

detta är uppenbart.

Förfarandet

19 §

Har parterna inte bestämt något annat inleds skiljeförfarandet när part tar

emot en påkallelse enligt andra stycket.

Påkallelsen skall vara skriftlig och innehålla

1. en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom,

2. uppgift om fråga som skiljemännen skall pröva och som omfattas av

skiljeavtalet samt

3. uppgift om partens val när han har att utse skiljeman.

20 §

Är skiljemännen flera skall en av dem utses till ordförande. Har parterna

eller skiljemännen inte bestämt annat skall den skiljeman vara ordförande

som de andra skiljemännen eller, i deras ställe, tingsrätten har utsett.

21 §

Skiljemännen skall handlägga tvisten opartiskt, ändamålsenligt och

snabbt. De skall därvid iaktta vad parterna har bestämt i den mån hinder

inte möter.

22 §

Skiljemännen bestämmer platsen för förfarandet. Skiljemännen får hålla

sammanträde på annan plats inom eller utom riket.

Första stycket gäller inte om parterna har bestämt annat.

23 §

Påkallande part skall inom den tid som skiljemännen bestämmer ange

sina yrkanden i fråga som har uppgetts i påkallelsen och de omständig-

heter som han åberopar till stöd för dessa. Motparten skall därefter inom

den tid som skiljemännen bestämmer ange sin inställning till den

påkallande partens yrkanden och de omständigheter som han åberopar till

stöd för denna.

Påkallande part får framställa nya yrkanden och motparten egna

yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och det inte med

hänsyn till den tidpunkt då de framställs eller andra omständigheter kan

anses olämpligt att de prövas. Under samma förutsättningar får var och

en av parterna under skiljeförfarandet ändra eller komplettera tidigare

framställda yrkanden och åberopa nya omständigheter till stöd för sin

talan.

Första och andra styckena gäller inte om parterna har bestämt något

annat.

24 §

Skiljemännen skall bereda parterna tillfälle att i all behövlig omfattning

utföra sin talan skriftligt eller muntligt. Inför avgörande av en hänskjuten

fråga skall muntlig förhandling hållas, om part begär det.

En part skall ges möjlighet att ta del av alla handlingar och allt annat

material som rör tvisten och som tillförs skiljemännen från motparten

eller någon annan.

Om en part utan giltigt skäl uteblir från en förhandling eller underlåter

att i något annat hänseende iaktta föreläggande av skiljemännen är detta

inte hinder mot att handläggningen fortsätter och tvisten avgörs på

föreliggande material. Material som har lagts fram vid förhandlingen

behöver inte tillställas den uteblivna parten.

25 §

Det ankommer på parterna att svara för bevisningen. Skiljemännen får

dock utse sakkunnig, om inte båda parter motsätter sig detta.

Skiljemännen får avvisa erbjuden bevisning, om den uppenbart saknar

betydelse i tvisten eller om det är motiverat med hänsyn till den tidpunkt

då bevisningen åberopas.

Skiljemännen får inte uppta ed eller sanningsförsäkran. De får inte

heller förelägga vite eller annars använda tvångsmedel för att skaffa in

begärd bevisning.

26 §

Om en part vill att vittne eller sakkunnig skall höras under ed eller part

höras under sanningsförsäkran får han efter tillstånd av skiljemännen

göra ansökan om det hos tingsrätten. Detsamma gäller om en part vill att

föreläggande skall meddelas part eller annan att som bevis tillhandahålla

skriftlig handling eller föremål. Anser skiljemännen att åtgärden är

befogad med hänsyn till utredningen, skall de lämna tillstånd till

ansökan. Finns det lagliga förutsättningar för åtgärden skall tingsrätten

bifalla ansökan.

Reglerna i rättegångsbalken om bevisupptagning utom huvudför-

handling gäller i tillämpliga delar åtgärd som nu har angetts. Skilje-

männen skall kallas till förhöret och beredas tillfälle att ställa frågor.

Skiljemans utevaro utgör dock inte hinder för att genomföra förhöret.

Skiljedomen

27 §

Skiljemännen avgör genom skiljedom de frågor som har lämnats till dem.

Avslutar de skiljeförfarandet utan att avgöra dessa frågor sker det också

genom skiljedom.

Om parterna förliks får skiljemännen på deras begäran stadfästa

förlikningen i en skiljedom.

Andra avgöranden, som inte intas i en skiljedom, betecknas beslut.

Skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har meddelat slutlig

skiljedom, om inte annat följer av 32 § eller 36 §.

28 §

Underlåter en skiljeman utan giltigt skäl att delta i skiljenämndens

prövning av en fråga, är hans underlåtenhet inte något hinder mot att

övriga skiljemän avgör frågan.

Har parterna inte bestämt något annat skall som skiljenämndens

mening gälla den mening som flertalet av de skiljemän som deltar i

avgörandet enas om. Uppnås inte majoritet för någon mening skall den

mening gälla som ordföranden företräder.

29 §

Återkallar ena parten ett yrkande skall skiljemännen avskriva tvisten i

denna del om inte motparten begär att skiljemännen skall pröva yrkan

det.

30 §

Del av tvisten eller viss fråga av betydelse för tvistens bedömning får

avgöras genom särskild skiljedom, om inte båda parterna motsätter sig

det. Huvudfordran och fordran som åberopas till kvittning skall dock

avgöras i samma skiljedom.

Har en part helt eller delvis medgett ett yrkande får särskild skiljedom

meddelas över det som har medgetts.

Om inte parterna har överenskommit något annat får skiljemännen på

begäran av part bestämma att motparten under förfarandets gång skall

vidta en viss åtgärd för att säkerställa det anspråk som skall prövas av

skiljemännen. Skiljemännen får föreskriva att part som begär åtgärden

skall ställa skälig säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten.

31 §

En skiljedom skall avfattas skriftligt och undertecknas av skiljemännen.

Det är tillräckligt att domen är undertecknad av flertalet skiljemän om

orsaken till att inte samtliga skiljemän undertecknat skiljedomen är

angiven på denna. Parterna får bestämma att skiljenämndens ordförande

ensam undertecknar skiljedomen.

I skiljedomen skall anges dagen för dess meddelande och platsen för

skiljeförfarandet.

Skiljedomen skall genast tillställas parterna.

32 §

Om skiljemännen finner att en skiljedom innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av skiljemännens eller någon annans skrivfel, räknefel

eller liknande förbiseende eller om skiljemännen av förbiseende har

underlåtit att avgöra en fråga som skulle ha behandlats i skiljedomen, får

de inom trettio dagar från dagen för skiljedomens meddelande besluta om

rättelse eller komplettera domen. De får också rätta, komplettera eller

tolka en skiljedom om någon av parterna begär det inom trettio dagar

från det att han har fått del av domen.

Innan skiljemännen fattar beslut enligt denna paragraf bör parterna

beredas tillfälle att yttra sig över åtgärden.

Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom

33 §

En skiljedom är ogiltig

1. om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte

får avgöras av skiljemän,

2. om den är uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen i

Sverige eller

3. om den inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första stycket.

Ogiltigheten kan gälla endast en viss del av skiljedomen.

34 §

En skiljedom som inte kan angripas enligt 37 § skall efter klander helt

eller delvis upphävas på talan av part

1. om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna,

2. om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som

parterna bestämt eller om de annars har överskridit sitt uppdrag,

3. om skiljeförfarande enligt 48 § inte borde ha ägt rum här i riket,

4. om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskommelse

eller denna lag,

5. om en skiljeman på grund av någon omständighet som anges i 7

eller 8 § har varit obehörig eller

6. om det annars, utan partens vållande, i handläggningen har före-

kommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången.

En part har inte rätt att åberopa en omständighet som han genom att

delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått

från att göra gällande. Enbart genom att parten har utsett skiljeman skall

han inte anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den

hänskjutna frågan. Att en part kan ha förlorat rätten enligt 5 att åberopa

en omständighet som anges i 8 § följer av 10 och 11 §§.

Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten fick del av

skiljedomen. Part får efter fristens utgång inte åberopa en ny klander-

grund till stöd för sin talan.

35 §

En skiljedom skall också upphävas på talan av part, om en handling som

har åberopats till bevis har varit förfalskad eller getts ett medvetet

oriktigt innehåll eller om någon annan än part eller ställföreträdare för

part har avgett en medvetet osann utsaga samt handlingen eller utsagan

kan antas ha inverkat på utgången.

Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten fick

kännedom om förhållandet. Talan får dock inte väckas senare än tre år

från den dag då parten fick del av skiljedomen.

36 §

En domstol får under viss tid uppskjuta ett mål om skiljedoms ogiltighet

eller om upphävande av skiljedom för att bereda skiljemännen tillfälle att

återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som enligt

skiljemännens mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller

upphävandet, om

1. domstolen har funnit att talan i målet är styrkt och ena parten har

begärt uppskov eller

2. båda parter har begärt uppskov.

Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får part inom tid som

domstolen bestämmer utan stämningsansökan klandra skiljedomen i den

mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av ändring av den

första skiljedomen.

Fortsatt huvudförhandling får oberoende av 43 kap. 11 § andra stycket

rättegångsbalken hållas även om uppskovstiden uppgår till mer än

femton dagar.

37 §

Har skiljemännen avslutat förfarandet genom skiljedom utan att avgöra

de frågor som hänskjutits till dem får part överklaga domen hos

tingsrätten. Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten

fick del av domen. Skiljedomen skall innehålla tydlig hänvisning om vad

part som vill överklaga domen skall göra.

Första stycket medför rätt att föra särskild talan mot beslut i fråga som

anges i 43 § endast om den skiljedom i vilken beslutet har tagits in

innebär att skiljemännen har ansett sig obehöriga att pröva tvisten.

Skiljedomskostnaderna

38 §

Parterna skall solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen för

arbete och utlägg. Har skiljemännen i skiljedomen förklarat att de är

obehöriga att pröva tvisten är dock den part som inte påkallade

skiljeförfarandet betalningsansvarig endast i den mån det föranleds av

särskilda omständigheter.

Skiljemännen får i slutlig skiljedom förplikta parterna att betala

ersättningen till dem jämte ränta från den dag som infaller en månad efter

den dag då skiljedomen meddelades. Ersättningen skall anges särskilt för

varje skiljeman.

39 §

Skiljemännen får begära säkerhet för ersättningen. De får fastställa

särskilda säkerheter för skilda yrkanden. Har en part inte inom den tid

som skiljemännen bestämt ställt sin andel av begärd säkerhet får

motparten ställa hela säkerheten. Ställs inte begärd säkerhet får skilje-

männen helt eller delvis avsluta förfarandet.

Skiljemännen får under förfarandet besluta att ta säkerheten i anspråk

för att täcka utlägg. Sedan skiljemännens ersättning har bestämts i en

slutlig skiljedom och domen i den delen har blivit verkställbar, får

skiljemännen tillgodogöra sig betalning ur säkerheten jämte avkastningen

av denna, om parterna inte fullgör sin betalningsskyldighet enligt domen.

40 §

Bestämmelserna i 38 och 39 §§ gäller inte om något annat har bestämts

av parterna gemensamt på ett sätt som är bindande för skiljemännen.

Avtal angående ersättningen till skiljemännen som inte träffas med

parterna gemensamt är ogiltigt. Har ena parten ställt hela säkerheten får

han dock ensam medge att skiljemännen tar säkerheten i anspråk för att

täcka upplupen ersättning för arbete.

41 §

Skiljemännen får inte innehålla skiljedomen i avvaktan på att ersätt-

ningen till dem betalas.

42 §

En part och en skiljeman får hos tingsrätten överklaga skiljedomen

beträffande ersättning till skiljemännen. Talan skall av part väckas inom

tre månader från den dag då han fick del av domen och av skiljeman

inom samma tid från skiljedomens meddelande. Skiljedomen skall

innehålla tydlig hänvisning om vad part som vill överklaga domen i

denna del skall göra.

Dom, varigenom ersättningen till skiljeman sätts ned, gäller även för

part som ej fört talan.

43 §

Om inte parterna har överenskommit något annat får skiljemännen på

begäran av part förplikta motparten att betala ersättning för hans

kostnader och bestämma hur ersättningen till skiljemännen slutligt skall

fördelas mellan parterna. Skiljemännens förordnande får även omfatta

ränta om part har yrkat det.

Forumfrågor och talefrister

44 §

Talan mot en skiljedom tas upp av tingsrätten på platsen för

skiljeförfarandet. Detta gäller även talan beträffande ersättningen till en

skiljeman. Är platsen för skiljeförfarandet inte angiven i skiljedomen får

talan väckas vid Stockholms tingsrätt.

45 §

Ansökningsärenden angående utseende av skiljeman eller hans skiljande

från uppdraget tas upp av tingsrätten i den ort där någon av parterna har

sitt hemvist eller av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. Ansökan

får även tas upp av Stockholms tingsrätt. Motparten skall om möjligt

beredas tillfälle att yttra sig innan ansökan bifalls. Avser ansökan

skiljemans skiljande från uppdraget bör även skiljemannen höras.

Ansökan om bevisupptagning enligt 26 § tas upp av den tingsrätt som

skiljemännen har bestämt. Saknas sådant beslut tas ansökan upp av

Stockholms tingsrätt.

Har tingsrätten bifallit en ansökan om utseende av skiljeman eller hans

skiljande från uppdraget får talan inte föras mot beslutet. Inte heller

annars får talan föras mot tingsrättens beslut enligt 10 § tredje stycket.

46 §

Skall enligt lag eller avtal en parts talan väckas inom viss tid men

omfattas talan av ett skiljeavtal, skall part inom den angivna tiden påkalla

skiljedom enligt 19 §.

Har skiljedom påkallats i rätt tid men avslutas skiljeförfarandet utan att

den hänskjutna frågan rättskraftigt avgörs och beror detta inte på partens

vållande, skall talan anses väckt i rätt tid, om parten påkallar skiljedom

eller väcker talan vid domstol inom trettio dagar från den dag då han fick

del av skiljedomen eller, om skiljedomen blivit upphävd eller förklarad

ogiltig från det att domen härom vunnit laga kraft.

Internationella förhållanden

47 §

Denna lag tillämpas på skiljeförfarande som äger rum i Sverige även om

tvisten har internationell anknytning.

48 §

Skiljeförfarande enligt denna lag får inledas i Sverige om skiljeavtalet

innebär att förfarandet skall äga rum i Sverige eller skiljemännen eller

skiljedomsinstitut i enlighet med avtalet har bestämt att förfarandet skall

äga rum i Sverige eller om motparten annars samtycker till det.

Skiljeförfarande enligt denna lag får också inledas i Sverige mot part

som har hemvist här eller annars skulle kunna sökas i tvisten vid svensk

domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum utom

riket.

I andra fall får skiljeförfarande enligt denna lag inte äga rum i Sverige.

49 §

Har skiljeavtalet internationell anknytning skall på detta avtal tillämpas

den lag som parterna kommit överens om. Har parterna inte träffat någon

sådan överenskommelse tillämpas lagen i det land där förfarandet med

stöd av parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum.

Första stycket tillämpas inte på fråga, huruvida part var behörig att

ingå skiljeavtalet eller var behörigen företrädd.

50 §

Skall utländsk rätt tillämpas på skiljeavtalet gäller 4 § beträffande ett

anspråk som omfattas av avtalet utom när

1. avtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt, utan verkan eller ogenom-

förbart, eller

2. anspråket enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän.

Att en domstol utan hinder av skiljeavtalet kan meddela sådana beslut

om säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela

framgår av 4 § tredje stycket.

51 §

Vad som sägs i 26 och 45 §§ om bevisupptagning under skiljeförfarande

i Sverige gäller även beträffande skiljeförfarande som äger rum utom

riket, om förfarandet grundar sig på skiljeavtal och den hänskjutna frågan

enligt svensk lag får avgöras av skiljemän.

52 §

Har inte någon av parterna hemvist eller driftställe i Sverige får de i ett

kommersiellt förhållande genom en uttrycklig skriftlig överenskommelse

utesluta eller begränsa tillämpligheten av de grunder för upphävande av

en skiljedom som anges i 34 och 35 §§.

En skiljedom som omfattas av sådan överenskommelse erkänns och

verkställs här i riket enligt de regler som gäller för en utländsk skiljedom.

Erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom m.m.

53 §

En skiljedom som meddelas utom riket anses som utländsk.

Vid tillämpning av denna lag anses en skiljedom vara meddelad i den

stat där platsen för förfarandet är belägen.

54 §

En utländsk skiljedom som grundar sig på skiljeavtal erkänns och

verkställs i Sverige, om inte annat följer av 55 61 §§.

55 §

En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte i Sverige, om den mot

vilken skiljedomen åberopas visar

1. att part enligt tillämplig lag saknade behörighet att ingå skiljeavtalet

eller inte var behörigen företrädd eller att skiljeavtalet är ogiltigt enligt

den lag som enligt parternas överenskommelse skall tillämpas eller, i

avsaknad av varje anvisning i sådant hänseende, lagen i den stat där

skiljedomen har meddelats,

2. att han ej i vederbörlig ordning har underrättats om tillsättandet av

skiljeman eller om skiljeförfarandet eller att han av annan orsak inte varit

i stånd att utföra sin talan,

3. att skiljedomen behandlar en tvist som inte avsetts med eller

omfattas av parternas begäran om skiljedom eller att skiljedomen

innehåller beslut i en fråga som faller utanför skiljeavtalet; dock skall,

om beslut i en fråga som omfattas av uppdraget kan skiljas från beslut

som faller utanför uppdraget, den del av skiljedomen som omfattas av

uppdraget erkännas och verkställas,

4. att skiljenämndens tillsättande eller dess sammansättning eller

skiljeförfarandet strider mot vad parterna avtalat eller, om avtal härom

saknas, mot lagen i den stat där förfarandet har ägt rum, eller

5. att skiljedomen ännu inte blivit bindande för parterna eller att den

undanröjts eller dess verkställighet uppskjutits av behörig myndighet i

den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats.

56 §

En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte heller, om domstolen

finner

1. att skiljedomen innefattar prövning av en fråga, som enligt svensk

lag inte får avgöras av skiljemän, eller

2. att det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för rätts-

ordningen i Sverige att erkänna eller verkställa skiljedomen.

57 §

Ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom görs hos Svea

hovrätt.

Till ansökan skall skiljedomen bifogas i original eller styrkt kopia. Om

hovrätten inte bestämmer annat skall även en styrkt översättning av hela

domen till svenska språket inges.

58 §

Ansökan får inte bifallas utan att motparten har beretts tillfälle att yttra

sig.

59 §

Invänder motparten att skiljeavtal inte träffats skall sökanden inge

skiljeavtalet i original eller styrkt kopia samt styrkt översättning till

svenska språket eller på annat sätt visa att skiljeavtal ingåtts.

Invänder motparten att han gjort framställning om undanröjande av

skiljedomen eller uppskov med dess verkställighet hos myndighet som

avses i 55 § 5, får hovrätten uppskjuta avgörandet samt, om sökanden

begär det, ålägga motparten att ställa skälig säkerhet vid påföljd att beslut

om verkställighet annars kan komma att meddelas.

60 §

Bifaller hovrätten ansökningen, verkställs skiljedomen som svensk

domstols lagakraftägande dom, om inte Högsta domstolen efter talan mot

hovrättens beslut bestämmer något annat.

61 §

Har säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken beviljats, skall vid

tillämpning av 7 § samma kapitel med talans väckande jämställas

påkallande av ett skiljeförfarande utom riket som kan leda till en

skiljedom som erkänns och kan verkställas här.

Sedan ansökan om verkställighet av utländsk skiljedom gjorts

ankommer det på hovrätten att pröva en begäran om säkerhetsåtgärd eller

om upphävande av sådant beslut.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996 då lagen (1929:145) om

skiljemän och lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar

upphör att gälla.

2. Äldre bestämmelser tillämpas i fråga om skiljeförfaranden där

skiljeavtalets tillämpning har påkallats före ikraftträdandet och

beträffande ansökningar om verkställighet av utländska skiljedomar som

gjorts före ikraftträdandet.

3. Bestämmelsen i 3 § andra stycket gäller inte rättshandling som

företagits före ikraftträdandet.

4. Har skiljeavtal slutits före ikraftträdandet gäller 18 § andra stycket,

21 § första stycket 1 och 26 § andra och tredje styckena lagen (1929:

145) om skiljemän fortfarande, såvitt avser tid för meddelande av

skiljedom, i förfaranden där skiljeavtalets tillämpning har påkallats inom

två år från den nya lagens ikraftträdande.

5. Parterna kan i fall som anges i 2 och 4 bestämma att endast den nya

lagen skall gälla.

6. Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till lagen

(1929:145) om skiljemän tillämpas i stället den nya lagen.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 34 kap. 1 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

34 kap. Om rättegångshinder

1 §

Fråga om hinder för målets upptagande skall av rätten företagas, så

snart anledning förekommer därtill.

Rättegångshinder skall av rätten självmant beaktas, om ej annat är

stadgat.

I lagen (1995:000) om skilje-

förfarande finns särskilda bestäm-

melser om hinder mot rättegång.

Dessa skall beaktas endast efter

invändning av part

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 24 §, 3 kap. 15 18 §§ och 18 kap. 5 §

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. Förfarandet hos kronofogdemyndigheten

24 §

Har enligt 4 kap. 20, 21 eller 22 § eller 13 kap. 7 § andra stycket

föreläggande meddelats att väcka talan vid domstol, skall tvisten prövas

av en tingsrätt i den region där kronofogdemyndigheten finns, om ej

annat följer av andra stycket.

Om föreläggande har meddelats enligt 4 kap. 20, 21, 22 eller 26 § i fall

då tvisten rör egendom som avses i 10 kap. 10 eller 12 §

rättegångsbalken, gäller om domstols behörighet vad som sägs där.

Har föreläggande meddelats enligt 4 kap. 23 § första stycket eller

9 kap. 11 § tredje stycket, gäller om domstols behörighet vad som i

allmänhet är föreskrivet därom. I fall som avses i 4 kap. 23 § andra

stycket skall tvisten prövas, när fråga är om pantbrev i fastighet, av den

tingsrätt som anges i 10 kap. 10 § rättegångsbalken och annars av en

tingsrätt i det län där kronofogdemyndigheten finns.

Har föreläggande meddelats

enligt 3 kap. 16 § gäller om dom-

stols behörighet vad som sägs i

44 § lagen (1995:000) om skilje-

förfarande.

I föreläggande skall anges vid vilken domstol talan i första hand bör

väckas.

3 kap. Exekutionstitlar

Skiljedom

15 §

Skiljedom som grundas på skiljeavtal får verkställas, om

1. skiljeavtalet ej innehåller

förbehåll om rätt för part att

klandra domen,

1. skiljeavtalet ej innehåller

förbehåll om rätt för part att föra

talan mot domen eller, när sådant

förbehåll finns, tiden för parts

talan har gått ut utan att talan har

förts och

2. omständighet ej föreligger

som gör domen ogiltig, även om

talan ej förs mot domen, och

3. det ej heller görs sannolikt att

domen kan hävas enligt 21 § lagen

(1929:145) om skiljemän.

2. domen uppfyller före-

skrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första

stycket lagen (1995:000) om

skiljeförfarande.

I fråga om ersättning till skilje-

man får skiljedomen verkställas,

om tiden för parts talan mot

domen i denna del har gått till

ända utan att sådan talan har

väckts och det ej föreligger

omständighet som avses i första

stycket 2.

I fråga om ersättning till

skiljeman får skiljedomen verk-

ställas, om

1. tiden för parts talan mot

domen i denna del har gått ut utan

att talan har väckts och

2. domen uppfylle föreskrifterna

om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första

stycket lagen (1995:000) om

skiljeförfarande.

Svaranden skall alltid beredas

tillfälle att yttra sig innan verk-

ställighet sker.

Om verkställighet av skiljedom

som omfattas av en sådan

överenkommelse om inskränkning

i parts rätt att föra talan mot

skiljedomen som anges i 52 §

lagen (1995:000) om skilje-

förfarande gäller vad som före-

skrivs där.

16 §

Finns anledning att anta att en

skiljedom som enligt 15 § får

verkställas är ogiltig och pågår

inte redan rättegång om detta,

skall kronofogdemyndigheten före-

lägga sökanden att inom en månad

från det att föreläggandet delgavs

honom väcka talan i saken mot

svaranden.

16 §

17 §

Bestämmelserna i 15 § första

stycket 2 och 3 samt andra stycket

tillämpas också på skiljedom som,

utan att skiljeavtal föreligger,

medstöd av bestämmelse i lag har

meddelats enligt lagen (1929:145)

om skiljemän.

Bestämmelserna i 15 och 16 §§

gäller i tillämpliga delar skilje-

dom som, utan att skiljeavtal före-

ligger, medstöd av bestämmelse i

lag har meddelats med tillämpning

av lagen (1995:000) om skilje-

förfarande..

17 §

Möter ej på grund av bestäm-

melserna i 15 eller 16 § hinder

mot verkställighet av skiljedom,

skall kronofogdemyndigheten med-

dela särskilt beslut härom. Innan

sådant beslut meddelas, skall

svaranden beredas tillfälle att

yttra sig.

18 §

Sedan beslut som avses i 17 §

har meddelats, verkställs skilje-

domen såsom lagakraftägande

dom, om ej annat förordnas av

domstol där talan mot skiljedomen

är anhängig.

Möter inte på grund av

bestämmelserna i 15 eller 17 §

hinder mot verkställighet av

skiljedomen, verkställs den som

lagakraftägande dom, om inte

annat förordnas av domstol där

talan mot skiljedomen förs.

Har sökanden förelagts att

väcka talan enligt 16 § får

skiljedomen dock verkställas

endast i fall och under villkor som

gäller för icke lagakraftägande

underrättsdomar. Sedan talan om

skiljedomens giltighet väckts av

sökanden eller svaranden får

domstolen bestämma om verk-

ställigheten. Väcks inte talan inom

den angivna tiden eller avslutas

målet utan prövning i sak skall vid

tillämpning av 22 § anses som om

skiljedomen hade upphävts.

18 kap. Besvär

5 §

Följande beslut får inte överklagas:

1. ett beslut genom vilket begäran om rättelse av utmätning enligt

4 kap. 33 eller 34 § eller av kvarstad för fordran enligt 16 kap. 13 § har

lämnats utan bifall,

2. ett beslut genom vilket en rättighet inte har förbehållits enligt

12 kap. 33 § andra stycket,

3. ett beslut genom vilket en förrättningsman har förklarats jävig,

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket.

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket,

5. ett beslut i sådan fråga om

verkställighet av skiljedom som

avses i 3 kap. 16 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2. Äldre bestämmelser tillämpas beträffande en ansökan om

verkställighet som gjorts före ikraftträdandet.

4 Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap. Arrende i allmänhet

28 §

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att fram-

tida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, ej göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller 13

§ eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller

skiljeavtalet ej såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller bestäm-

melse meddelats om skiljemän-

nens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1929:145) om

skiljemän tillämpas. Vad som

sagts nu utgör dock ej hinder för

att i skiljeavtalet utse arrende-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma kortare tid för skilje-

mannaåtgärdens avslutande än

den tid om sex månader som anges

i nämnda lag.

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att fram-

tida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, ej göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller 13

§ eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller

skiljeavtalet ej såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller bestäm-

melse meddelats om skiljemän-

nens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1995:000) om

skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock ej hinder

för att i skiljeavtalet utse arrende-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma viss tid för meddelande

av skiljedom.

12 kap. Hyra

66 §

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får ej göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet ej såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1929:145) om

skiljemän tillämpas. Vad som

sagts nu utgör dock ej hinder för

att i skiljeavtalet utse hyres-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma kortare tid för skilje-

mannaåtgärdens avslutande än

den tid om sex månader som anges

i nämnda lag.

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får ej göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet ej såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1995:000) om

skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock ej hinder

för att i skiljeavtalet utse hyres-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma viss tid för meddelande

av skiljedomen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

5 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § konkurslagen (1987:672) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap. Konkursansökan och konkursbeslut

6 §

Har en borgenärs fordran fastställts av domstol eller av kronofogde-

myndighet med stöd av lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning, skall detta godtas som stöd för behörighet att begära

gäldenären i konkurs, även om avgörandet inte har vunnit laga kraft.

Detta gäller dock inte, om en domstol har förordnat att avgörandet inte

får verkställas.

En fordran som har fastställts

genom skiljedom skall också god-

tas, om skiljedomen får verkställas

enligt 3 kap. 15 eller 16 § utsök-

ningsbalken och en domstol inte

har meddelat ett sådant förord-

nande som avses i 18 § i samma

kapitel.

En fordran som har fastställts

genom en giltig skiljedom skall

också godtas, om skiljedomen får

verkställas enligt 3 kap. 15 eller

17 § utsökningsbalken och en

domstol inte efter talan mot skilje-

domen har bestämt annorlunda.

I andra fall än de som avses i första och andra styckena skall

borgenären styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

Härigenom föreskrivs att 33 och 38 §§ lagen (1990:746) om betal-

ningsföreläggande och handräckning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 §

Om svaranden i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning bestrider ansökningen i rätt tid, skall sökanden genast

underrättas om det. Om sökanden vill vidhålla sitt yrkande, kan han

begära att målet eller, om bestridandet avser endast en del av yrkandet,

målet i den bestridda delen skall överlämnas till tingsrätt.

Underrättelse enligt första stycket skall innehålla upplysning om vad

som sägs där samt i 34, 35 och 37 §§.

En invändning om skiljeavtal

skall behandlas som ett be-

stridande.

38 §

Om det behövs, skall sökanden få tillfälle att yttra sig över vad

svaranden har anfört i bestridandet. Begär sökanden ersättning för

kostnader som uppkommit efter ansökningen, skall han ange detta i ett

sådant yttrande.

Kronofogdemyndigheten får inte förordna om ytterligare skriftväxling

i målet.

En invändning om skiljeavtal

hindrar inte att ansökningen

prövas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över Skiljedomsutredningens delbetänkande Ny lag

om skiljeförfarande (SOU 1994:81)

Yttranden över Skiljedomsutredningens delbetänkande (SOU 1994:81)

Ny lag om skiljeförfarande har till Justitiedepartementet avgetts av Svea

hovrätt, Hovrätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt, Malmö

tingsrätt, Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet, Riks-

revisionsverket, Statskontoret, Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds

universitet, Riksskatteverket, Kronofogdemyndigheten i Stockholms län,

Stockholms Handelskammare, Sveriges advokatsamfund, Sveriges

Domareförbund, Internationella Handelskammarens Svenska National-

kommitté, Grossistförbundet Svensk Handel, Sveriges Industriförbund,

Sveriges Verkstadsindustrier, Sveriges Redareförening, Företagarnas

Riksorganisation, Entreprenörföreningen, Sveriges Köpmannaförbund,

Svenska Franchiseföreningen, Franchisetagarna, Sveriges Redovisnings-

konsulters Förbund och Kooperativa Förbundet.

Riksskatteverket har bifogat yttranden från kronofogdemyndigheterna i

Göteborgs och Bohus samt Malmöhus län.

Yttrande har också kommit in från Konkurrensverket.

Följande instanser har beretts tillfälle att yttra sig men avstått:

Kommerskollegium, Aktiebolagskommittén, Sydsvenska Handels-

kammaren, Västsvenska Handelskammaren, Föreningen Auktoriserade

Revisorer (FAR) och Sveriges Försäkringsförbund.

Förteckning över utländska experter som har yttrat sig

över Skiljedomsutredningens förslag till ny lag om

skiljeförfarande (The Draft New Swedish Arbitration

Act)

Följande utländska experter har avgett yttrande: Mr Stefano Azzali

(Italien), Mr Piero Bernardini (Italien), Dr Robert Briner (Schweiz), Mr

Georges R Delaume (USA), Me Yves Derains, (Frankrike), Mr Hiroshi

Hattori (Japan), Mr Martin Hunter (England) gemensamt med Mr Jan
[REDACTED_EFTERNAMN] (Frankrike), Dr Pierre A Karrer (Schweiz), Mr Guy Keutgen

(Belgien), Dr Klaus Lionnet (Tyskland), Justitierådet Gustaf[REDACTED_EFTERNAMN]

(Finland), Professor Allan Philip (Danmark), Professor W M Reisman

(USA), Mr Eric A Schwartz (Frankrike), Mr José Luis Siqueiros

(Mexico), Professor Hans Smit (USA), Professor Dr Zhivko Stalev

(Bulgarien), Dr habil Tadeusz Szurski (Polen), V V Veeder QC

(England).

Slutbetänkandets lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap. Om offentlighet och ordning vid domstol

1 §

Förhandling vid domstol skall vara offentlig.

Kan det antagas att vid förhand-

ling kommer att förebringas upp-

gift, för vilken hos domstolen

gäller sekretess som avses i

sekretesslagen (1980:100), må

rätten, om det bedömes vara av

synnerlig vikt att uppgiften ej

röjes, förordna att förhandlingen i

vad den angår uppgiften skall

hållas inom stängda dörrar. Även i

annat fall må förhandling hållas

inom stängda dörrar, om sekre-

tessen gäller enligt 7 kap. 22 §,

8 kap. 17 § eller 9 kap. 15 eller

16 § sekretesslagen eller, i vad

avser domstolsförhandling under

förundersökning i brottmål eller

därmed likställt mål eller ärende,

enligt 5 kap. 1 § eller 9 kap. 17 §

samma lag. Förhandling skall

alltid hållas inom stängda dörrar,

om sekretessen gäller enligt 9 kap.

3 § andra stycket samma lag och

det skulle strida mot avtal som

avses där att uppgiften röjes vid

förhandlingen.

Kan det antagas att vid förhand-

ling kommer att förebringas

uppgift, för vilken hos domstolen

gäller sekretess som avses i

sekretesslagen (1980:100), må

rätten, om det bedömes vara av

synnerlig vikt att uppgiften ej

röjes, förordna att förhandlingen i

vad den angår uppgiften skall

hållas inom stängda dörrar. Även i

annat fall må förhandling hållas

inom stängda dörrar, om sekre-

tessen gäller enligt 7 kap. 22 §,

8 kap. 17 eller 24 § eller 9 kap. 15

eller 16 § sekretesslagen eller, i

vad avser domstolsförhandling

under förundersökning i brottmål

eller därmed likställt mål eller

ärende, enligt 5 kap. 1 § eller 9

kap. 17 § samma lag. Förhandling

skall alltid hållas inom stängda

dörrar, om sekretessen gäller

enligt 9 kap. 3 § andra stycket

samma lag och det skulle strida

mot avtal som avses där att

uppgiften röjes vid förhandlingen.

Förhör med den som är under femton år eller lider av en psykisk

störning får hållas inom stängda dörrar.

Är eljest för särskilt fall föreskrivet, att förhandling må hållas inom

stängda dörrar, vare det gällande.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1955:000) om

skiljeförfarande

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1995:000) om skiljeförfarande

att 6, 37, 38, 40 och 43 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 §

Kan en tvist mellan närings-

idkare och konsument prövas av

tingsrätt och rör tvisten vara,

tjänst eller annan nyttighet som

tillhandahållits för huvudsakligen

enskilt bruk, får ett före tvistens

uppkomst träffat avtal att tvist

skall hänskjutas till skiljemän utan

förbehåll om rätt för parterna att

klandra skiljedomen göras gällan-

de endast om 1 kap. 3 d § första

stycket rättegångsbalken inte

skulle vara tillämpligt vid pröv-

ning av tvisten i tingsrätt.

Rör en tvist mellan närings-

idkare och konsument vara, tjänst

eller annan nyttighet som till-

handahållits för huvudsakligen en-

skilt bruk, får ett före tvistens

uppkomst träffat skiljeavtal inte

göras gällande. Dock gäller

sådana avtal i hyres- eller

arrendeförhållanden om däri-

genom hyres- eller arrendenämnd

utsetts till skiljenämnd och annat

inte följer av bestämmelserna i 8

kap. 28 § eller 12 kap. 66 §

jordabalken.

Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare om försäkring som grundas på kollektivavtal eller

som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen och ej

heller om annat följer av Sveriges internationella förpliktelser.

37 §

Har skiljemännen avslutat förfarandet genom skiljedom utan att avgöra

de frågor som hänskjutits till dem får part överklaga domen hos

tingsrätten. Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten

fick del av domen. Skiljedomen skall innehålla tydlig hänvisning om vad

part som vill överklaga domen skall göra.

Första stycket medför rätt att

föra särskild talan mot beslut i

fråga som anges i 43 § endast om

den skiljedom i vilken beslutet har

tagits in innebär att skiljemännen

har ansett sig obehöriga att pröva

tvisten.

Första stycket medför rätt att

föra särskild talan mot beslut i

fråga som anges i 43 § utan att

gälla tillämpning av andra stycket

i nämnda § endast om den

skiljedom i vilken beslutet har

tagits in innebär att skiljemännen

har ansett sig obehöriga att pröva

tvisten

38 §

Parterna skall solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen för

arbete och utlägg. Har skiljemännen i skiljedomen förklarat att de är

obehöriga att pröva tvisten är dock den part som inte påkallade

skiljeförfarandet betalningsansvarig endast i den mån det föranleds av

särskilda omständigheter.

Skiljemännen får i slutlig skiljedom förplikta parterna att betala

ersättning till dem jämte ränta från den dag som infaller en månad efter

den dag då skiljedomen meddelades. Ersättningen skall anges särskilt för

varje skiljeman.

Om en part i egenskap av

konsument eller annars intar en

underlägsen ställning i förhållande

till motparten är han dock inte

skyldig att betala högre belopp än

som motsvarar ett basbelopp enligt

lagen (1962:381) om allmän för-

säkring vid tidpunkten för skilje-

förfarandets inledande. Detta

gäller inte om tvisten rör parts

näringsverksamhet och parten

skäligen kan bära kostnaden. Vid

denna bedömning skall särskilt

beaktas antalet anställda i rörelsen

samt dess omsättning och balans-

omslutning.

Tredje stycket tillämpas endast

om part begär det.

40 §

Bestämmelserna i 38 och 39 §§

gäller inte om något annat har

bestämts av parterna gemensamt

på ett sätt som är bindande för

skiljemän.

Bestämmelserna i 38 första och

andra styckena samt 39 §§ gäller

inte om något annat har bestämts

av parterna gemensamt på ett sätt

som är bindande för skiljemän.

Avtal angående ersättningen till skiljemännen som inte träffas med

parterna gemensamt är ogiltigt. Har ena parten ställt hela säkerheten får

han dock ensam medge att skiljemännen tar säkerheten i anspråk för att

täcka upplupen ersättning för arbete.

43 §

Om inte parterna har överenskommit något annat får skiljemännen på

begäran av part förplikta motparten att betala ersättning för hans

kostnader och bestämma hur ersättningen till skiljemännen slutligt skall

fördelas mellan parterna. Skiljemännens förordnande får även omfatta

ränta om part har yrkat det.

Om en part i egenskap av

konsument eller annars intar en

underlägsen ställning i förhållande

till motparten skall han inte bära

högre belopp av ersättningen till

skiljemännen än som motsvarar ett

basbelopp enligt lagen (1962:381)

om allmän försäkring vid tid-

punkten för skiljeförfarandets

inledande. Detta gäller dock inte

om tvisten rör parts närings-

verksamhet och parten skäligen

kan bära kostnaden. Vid denna

bedömning skall särskilt beaktas

antalet anställda i rörelsen samt

dess omsättning och balansomslut-

ning.

Andra stycket tillämpas endast

om part begär det.

Skiljedomen får av part över-

klagas hos tingsrätten såvitt gäller

tillämpningen av andra stycket.

Därvid gäller 42 § första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

De nya bestämmelserna tillämpas även om skiljeavtalet ingåtts före

ikraftträdandet. Äldre bestämmelserna gäller dock om skiljeavtalets

tillämpning har påkallats före ikraftträdandet.

3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att i sekretesslagen (1980:100) skall införas en

ny paragraf, 8 kap. 24 §, av följande lydelse.

8 kap. Sekretess med hänsyn främst till skyddet för enskilds

ekonomiska förhållanden

24 §

Sekretess gäller hos domstol för uppgift om enskilds affär- elelr

driftförhållanden som framkommer vid förhör enligt 26 § lagen

(1995:000) om skiljeförfarande, om part begär det och det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör lider skada.

För uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över Skiljedomsutredningens slutbetänkande

Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65)

Yttranden över Skiljedomsutredningens slutbetänkande (SOU 1995:65)

Näringslivets tvistlösning har till Justitiedepartementet avgetts av Högsta

domstolens ledamöter, Svea hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige,

Stockholms tingsrätt, Norrköpings tingsrätt, Kristianstads tingsrätt,

Malmö tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt, Umeå

tingsrätt, Hyres- och arrendenämnden i Stockholm, Domstolsverket,

Riksrevisionsverket, Statskontoret, Finansinspektionen, Konsument-

verket, Allmänna reklamationsnämnden, Juridiska fakultetsnämnden i

Uppsala, Juridiska fakultetsnämnden i[REDACTED_EFTERNAMN], Sveriges advokatsamfund,

Sveriges Domareförbund, Sveriges Akademikers Centralorganisation,

Tjänstemännens Centralorganisation, Landsorganisation i Sverige,

Kommerskollegiet, Svenska Bankföreningen, Internationella Handels-

kammarens Svenska Nationalkommitté, Sveriges Industriförbund,

Sveriges Verkstadsindustrier, Sveriges Redareförening, Finansbolagens

förening, Byggentreprenörerna, Sveriges Redovisningskonsulters

Förbund, Sveriges Köpmannaförbund, Kooperativa Förbundet,

Företagarnas Riksorganisation, Sveriges Försäkringsförbund, Föreningen

auktoriserade revisorer, Svenska Arbetsgivareföreningen.

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om skiljeförfarande

Härigenom föreskrivs följande.

Skiljeavtalet

1 § Tvister i frågor som parterna kan träffa förlikning om får genom avtal

lämnas till avgörande av en eller flera skiljemän. Ett sådant avtal kan

avse framtida tvister om ett rättsförhållande som är angivet i avtalet.

Tvisten får avse förekomsten av en viss omständighet.

Parterna får låta skiljemännen fylla ut avtal utöver vad som följer av

tolkning av avtal.

Skiljemän får pröva konkurrensrättens civilrättsliga verkningar mellan

parterna.

2 § Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta

hindrar inte en domstol från att på begäran av en part pröva frågan.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens

avgörande.

Även om skiljemännen i ett beslut under förfarandet funnit att de är

behöriga att avgöra tvisten är deras beslut inte bindande. I fråga om talan

mot en skiljedom som innefattar ett avgörande om behörigheten gäller

bestämmelserna i 34 och 36 §§.

3 § När giltigheten av ett skiljeavtal som utgör en del av ett annat avtal

skall bedömas vid prövningen av skiljemännens behörighet, skall

skiljeavtalet anses som ett särskilt avtal.

4 § En domstol får inte mot en parts bestridande pröva en fråga som

enligt ett skiljeavtal skall prövas av skiljemän.

En invändning om skiljeavtal skall framställas första gången en part

skall föra talan i saken vid rätten. Invändningar som framställs senare är

utan verkan om inte parten har haft laga förfall och framställt

invändningen så snart förfallet upphörde. En invändning om skiljeavtal

skall beaktas även om den part som gör invändningen låtit en fråga som

omfattas av skiljeavtalet prövas av kronofogdemyndighet i ett mål om

betalningsföreläggande eller handräckning.

Under tiden tvisten behandlas av skiljemän eller innan dess får en

domstol oberoende av skiljeavtalet meddela sådana beslut om

säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela.

5 § En part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som hinder för

rättegång, om parten

1. har bestritt en begäran om skiljedom,

2. låter bli att i rätt tid utse skiljeman, eller

3. inte i rätt tid ställer sin andel av begärd säkerhet för ersättningen till

skiljemännen.

6 § Rör en tvist mellan en näringsidkare och en konsument en vara, en

tjänst eller någon annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen

enskilt bruk, får ett skiljeavtal inte göras gällande, om det träffats innan

tvisten uppstod. Dock gäller sådana avtal i hyres- eller arrende-

förhållanden, om genom dem en hyres- eller arrendenämnd utsetts till

skiljenämnd och något annat inte följer av bestämmelserna i 8 kap. 28 §

eller 12 kap. 66 § jordabalken.

Första stycket gäller inte om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare

och försäkringstagare om försäkring som grundas på kollektivavtal eller

som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen.

Första stycket gäller inte heller om annat följer av Sveriges inter-

nationella förpliktelser.

Skiljemännen

7 § Var och en som råder över sig själv och sin egendom kan vara

skiljeman.

8 § En skiljeman skall vara opartisk.

En skiljeman skall på yrkande av en part skiljas från sitt uppdrag, om

det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för skilje-

mannens opartiskhet. En sådan omständighet skall alltid anses föreligga

1. om skiljemannen själv eller någon närstående till skiljemannen är

part eller annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens

utgång,

2. om skiljemannen eller någon närstående till skiljemannen är ledamot

av styrelsen för ett bolag eller någon annan sammanslutning som är part

eller annars är ställföreträdare för en part eller för någon annan som kan

vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång,

3. om skiljemannen som sakkunnig eller annars har tagit ställning i

tvisten eller hjälpt en part att förbereda eller utföra sin talan i tvisten,

eller

4. om skiljemannen har mottagit eller förbehållit sig ersättning i strid

med 39 § andra stycket.

9 § Den som ombeds att åta sig ett uppdrag som skiljeman skall genast

uppge alla omständigheter som enligt 7 eller 8 § kan tänkas hindra den

vidtalade från att vara skiljeman. En skiljeman skall upplysa parterna och

övriga skiljemän om sådana omständigheter så snart alla skiljemän har

utsetts och därefter under skiljeförfarandet så snart skiljemannen har fått

kännedom om någon ny omständighet.

10 § Ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag på

grund av en omständighet som anges i 8 § skall framställas inom femton

dagar från det att parten fick kännedom såväl om att skiljemannen har

utsetts som om omständigheten. Yrkandet prövas av skiljemännen, om

parterna inte har bestämt att det skall prövas av någon annan.

Bifalls yrkandet får beslutet inte angripas.

En part som är missnöjd med ett beslut genom vilket ett yrkande

ogillats eller avvisats som för sent framställt, får hos tingsrätten ansöka

om att skiljemannen skall skiljas från uppdraget. Ansökan skall göras

inom trettio dagar från den dag då parten fick del av beslutet.

Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på tingsrättens

avgörande.

11 § Parterna får bestämma att ett yrkande som anges i 10 § första

stycket skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

12 § Parterna får bestämma hur många skiljemännen skall vara och hur

de skall utses.

Om parterna inte har bestämt något annat gäller 13 16 §§.

Tingsrätten skall utse skiljemän även i andra fall än som anges i 14

17 §§, om parterna har bestämt det och någon av parterna ansöker om

det.

13 § Skiljemännen skall vara tre. Vardera parten väljer en skiljeman och

de valda utser den tredje.

14 § Skall parterna var för sig välja skiljeman och har den ena parten i en

begäran om skiljedom enligt 19 § underrättat motparten om sitt val av

skiljeman, är motparten skyldig att inom trettio dagar från mottagandet

av underrättelsen skriftligen underrätta den första parten om sitt val av

skiljeman.

En part som på detta sätt har underrättat motparten om sitt val av

skiljeman får inte utan motpartens samtycke återkalla valet.

Låter motparten bli att utse skiljeman inom den angivna tiden, skall

tingsrätten på ansökan av den första parten utse skiljeman.

15 § Skall en skiljeman utses av andra skiljemän men låter de bli att göra

det inom trettio dagar från det att den sista av dem blev vald, skall

tingsrätten på ansökan av en part utse skiljemannen.

Skall en skiljeman utses av någon annan än en part eller skiljemän,

men görs inte det inom trettio dagar från en uppmaning att utse

skiljeman, skall tingsrätten på ansökan av en part utse skiljemannen.

Detsamma gäller, om en skiljeman skall utses av parterna gemensamt

men de inte har enats inom trettio dagar från det att frågan väckts genom

att den ena parten mottagit en underrättelse från motparten.

16 § Om en skiljeman avgår eller skiljs från uppdraget, skall tingsrätten

på ansökan av en part utse en ny skiljeman. Om skiljemannen inte kan

fullgöra uppdraget på grund av omständigheter som uppkommit efter

valet, skall i stället den som ursprungligen haft att göra valet utse en ny

skiljeman. Vid detta val tillämpas 14 och 15 §§. Tiden för att utse en ny

skiljeman skall dock räknas från det att den som skall utse skiljemannen

har fått kännedom om det.

17 § Har en skiljeman försenat förfarandet skall tingsrätten på ansökan

av en part skilja skiljemannen från uppdraget och utse en annan

skiljeman. Parterna får bestämma att en sådan begäran i stället skall

prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut.

18 § När en part har ansökt om att tingsrätten skall utse en skiljeman

enligt 12 § tredje stycket eller 14 17 §§ får domstolen endast om det är

uppenbart avslå ansökan på den grunden att lagliga förutsättningar för

skiljeförfarande saknas.

Förfarandet

19 § Har parterna inte bestämt något annat inleds skiljeförfarandet när en

part tar emot en begäran om skiljedom enligt andra stycket.

En begäran om skiljedom skall vara skriftlig och innehålla

1. en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom,

2. uppgift om den fråga som skiljemännen skall pröva och som

omfattas av skiljeavtalet, och

3. uppgift om partens val när parten skall utse skiljeman.

20 § Är skiljemännen flera skall en av dem utses till ordförande. Har

parterna eller skiljemännen inte bestämt annat, skall den skiljeman vara

ordförande som de andra skiljemännen eller, i deras ställe, tingsrätten har

utsett.

21 § Skiljemännen skall handlägga tvisten opartiskt, ändamålsenligt och

snabbt. De skall därvid följa vad parterna har bestämt, om det inte finns

något hinder mot det.

22 § Parterna bestämmer platsen för förfarandet. Annars bestämmer

skiljemännen platsen för förfarandet.

Skiljemännen får hålla sammanträde på annan plats i Sverige eller

utomlands om inte parterna har bestämt något annat.

23 § Den part som begär skiljedom skall inom den tid som skiljemännen

bestämmer ange sina yrkanden i den fråga som har uppgetts i begäran om

skiljedom och de omständigheter som parten åberopar till stöd för dem.

Motparten skall därefter inom den tid som skiljemännen bestämmer ange

sin inställning till yrkandena och de omständigheter som motparten

åberopar till stöd för den.

Den part som begär skiljedom får framställa nya yrkanden och

motparten egna yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och

skiljemännen inte med hänsyn till den tidpunkt då de framställs eller

andra omständigheter anser det olämpligt att de prövas. Under samma

förutsättningar får var och en av parterna under skiljeförfarandet ändra

eller komplettera tidigare framställda yrkanden och åberopa nya

omständigheter till stöd för sin talan.

Första och andra styckena gäller inte om parterna har bestämt något

annat.

24 § Skiljemännen skall ge parterna tillfälle att i all behövlig omfattning

utföra sin talan skriftligt eller muntligt. Inför avgörandet av en till

skiljemännen överlämnad fråga skall muntlig förhandling hållas, om en

part begär det.

En part skall ges möjlighet att ta del av alla handlingar och allt annat

material som rör tvisten och som tillförs skiljemännen från motparten

eller någon annan.

Om en part utan giltigt skäl uteblir från en förhandling eller låter bli att

i något annat hänseende iaktta ett föreläggande av skiljemännen, är detta

inte hinder mot att handläggningen fortsätter och att tvisten avgörs på det

material som finns.

25 § Parterna skall svara för bevisningen. Skiljemännen får dock utse

sakkunniga, om inte båda parterna motsätter sig detta.

Skiljemännen får avvisa erbjuden bevisning, om den uppenbart saknar

betydelse i tvisten eller om det är motiverat med hänsyn till den tidpunkt

då bevisningen åberopas.

Skiljemännen får inte ta upp ed eller sanningsförsäkran. De får inte

heller förelägga vite eller annars använda tvångsmedel för att skaffa in

begärd bevisning.

26 § Om en part vill att ett vittne eller en sakkunnig skall höras under ed

eller en part höras under sanningsförsäkran, får parten efter tillstånd av

skiljemännen göra ansökan om det hos tingsrätten. Detsamma gäller om

en part vill att det skall föreläggas en part eller någon annan att som bevis

tillhandahålla en skriftlig handling eller ett föremål. Anser skiljemännen

att åtgärden är befogad med hänsyn till utredningen, skall de lämna

tillstånd till ansökan. Finns det lagliga förutsättningar för åtgärden, skall

tingsrätten bifalla ansökan.

Reglerna i rättegångsbalken om bevisupptagning utom huvud-

förhandling gäller för en sådan åtgärd. Skiljemännen skall kallas till

förhöret och ges tillfälle att ställa frågor. Om en skiljeman uteblir från

förhöret utgör detta inte hinder för att förhöret genomförs.

Skiljedomen

27 § De frågor som har lämnats till skiljemännen avgörs genom

skiljedom. Avslutar skiljemännen skiljeförfarandet utan att avgöra dessa

frågor sker det också genom skiljedom.

Om parterna förliks får skiljemännen på deras begäran stadfästa

förlikningen i en skiljedom.

Andra avgöranden, som inte tas in i en skiljedom, betecknas beslut.

Skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har meddelat slutlig

skiljedom, om inte annat följer av 32 eller 35 §.

28 § Återkallar ena parten ett yrkande skall skiljemännen avskriva tvisten

i denna del om inte motparten begär att skiljemännen skall pröva

yrkandet.

29 § En del av tvisten eller en viss fråga av betydelse för tvistens

bedömning får avgöras genom särskild skiljedom, om inte båda parterna

motsätter sig det. En fordran som åberopas till kvittning skall dock

prövas i samma skiljedom som huvudfordringen.

Har en part helt eller delvis medgett ett yrkande får särskild skiljedom

meddelas över det som har medgetts.

Om inte parterna har överenskommit något annat får skiljemännen på

begäran av en part bestämma att motparten under förfarandets gång skall

vidta en viss åtgärd för att säkerställa det anspråk som skall prövas av

skiljemännen. Skiljemännen får föreskriva att den part som begär

åtgärden skall ställa skälig säkerhet för den skada som kan tillfogas

motparten genom åtgärden.

30 § Om en skiljeman utan giltigt skäl låter bli att delta i skiljenämndens

prövning av en fråga, är detta inte något hinder mot att övriga skiljemän

avgör frågan.

Har parterna inte bestämt något annat, skall som skiljenämndens

mening gälla den mening som flertalet av de skiljemän som deltar i

avgörandet enas om. Uppnås inte majoritet för någon mening, skall den

mening gälla som ordföranden företräder.

31 § En skiljedom skall vara skriftlig och undertecknas av skiljemännen.

Det är tillräckligt att domen är undertecknad av flertalet skiljemän om

orsaken till att inte samtliga skiljemän undertecknat skiljedomen är

angiven i denna. Parterna får bestämma att skiljenämndens ordförande

ensam undertecknar skiljedomen.

I skiljedomen skall dagen för dess meddelande och platsen för skilje-

förfarandet anges.

Skiljedomen skall genast tillställas parterna.

32 § Om skiljemännen finner att en skiljedom innehåller någon uppenbar

oriktighet till följd av skiljemännens eller någon annans skrivfel, räknefel

eller liknande förbiseende eller om skiljemännen av förbiseende inte har

avgjort en fråga som skulle ha behandlats i skiljedomen, får de inom

trettio dagar från dagen för skiljedomens meddelande besluta om rättelse

eller komplettera domen. De får också rätta eller komplettera en

skiljedom eller tolka domslutet i en skiljedom om någon av parterna

begär det inom trettio dagar från det att parten har fått del av domen.

Om skiljemännen på någon av parternas begäran beslutar om rättelse

eller om tolkning av domslutet i en skiljedom, skall det ske inom trettio

dagar från det att skiljemännen tog emot en parts begäran om det. Om

skiljemännen beslutar att komplettera domen, skall det ske inom sextio

dagar.

Innan skiljemännen fattar ett beslut enligt denna paragraf, bör parterna

ges tillfälle att yttra sig över åtgärden.

Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom

33 § En skiljedom är ogiltig

1. om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte

får avgöras av skiljemän,

2. om den eller det sätt på vilket den tillkommit är uppenbart oförenligt

med grunderna för rättsordningen i Sverige, eller

3. om den inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första stycket.

Ogiltigheten kan gälla en viss del av skiljedomen.

34 § En skiljedom som inte kan angripas enligt 36 § skall efter klander

helt eller delvis upphävas på talan av en part

1. om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna,

2. om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som

parterna bestämt eller om de annars har överskridit sitt uppdrag,

3. om skiljeförfarande enligt 47 § inte borde ha ägt rum i Sverige,

4. om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskommelse

eller denna lag,

5. om en skiljeman på grund av någon omständighet som anges i 7

eller 8 § har varit obehörig, eller

6. om det annars, utan partens vållande, i handläggningen har före-

kommit något fel som sannolikt har inverkat på utgången.

En part har inte rätt att åberopa en omständighet som han genom att

delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått

från att göra gällande. Enbart genom att parten har utsett skiljeman skall

han inte anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den

hänskjutna frågan. Att en part kan ha förlorat rätten enligt första stycket 5

att åberopa en omständighet som anges i 8 § följer av 10 och 11 §§.

Talan skall väckas inom tre månader från den dag då parten fick del av

skiljedomen. En part får efter fristens utgång inte åberopa en ny

klandergrund till stöd för sin talan.

35 § En domstol får under viss tid skjuta upp ett mål om en skiljedoms

ogiltighet eller om upphävande av en skiljedom för att ge skiljemännen

tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som

enligt skiljemännens mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller

upphävandet, om

1. domstolen har funnit att talan i målet skall bifallas och ena parten

har begärt uppskov, eller

2. båda parter har begärt uppskov.

Meddelar skiljemännen en ny skiljedom, får en part inom den tid som

domstolen bestämmer utan stämningsansökan klandra skiljedomen i den

mån det föranleds av det återupptagna förfarandet eller av en ändring av

den första skiljedomen.

Fortsatt huvudförhandling får oberoende av 43 kap. 11 § andra stycket

rättegångsbalken hållas även om uppskovstiden uppgår till mer än

femton dagar.

36 § En skiljedom som innebär att skiljemännen avslutat förfarandet utan

att pröva de frågor som lämnats till avgörande av dem får helt eller delvis

ändras på talan av en part. Talan skall väckas inom tre månader från den

dag då parten fick del av domen. Skiljedomen skall innehålla en tydlig

hänvisning om vad en part som vill angripa domen skall göra.

En talan enligt första stycket mot ett beslut i en fråga som avses i 42 §

är tillåten endast om skiljedomen innebär att skiljemännen har ansett sig

vara obehöriga att pröva tvisten. Om skiljedomen innebär något annat,

får en part som vill angripa beslutet klandra skiljedomen enligt

bestämmelserna i 34 §.

Skiljedomskostnaderna

37 § Parterna skall solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen

för arbete och utlägg. Har skiljemännen i skiljedomen förklarat att de är

obehöriga att pröva tvisten, är dock den part som inte begärde skiljedom

betalningsansvarig endast i den mån det föranleds av särskilda

omständigheter.

Skiljemännen får i en slutlig skiljedom förplikta parterna att betala

ersättningen till dem samt ränta från den dag som infaller en månad efter

den dag då skiljedomen meddelades. Ersättningen skall anges särskilt för

varje skiljeman.

38 § Skiljemännen får begära säkerhet för ersättningen. De får fastställa

särskilda säkerheter för skilda yrkanden. Har en part inte inom den tid

som skiljemännen bestämt ställt sin andel av begärd säkerhet, får

motparten ställa hela säkerheten. Ställs inte begärd säkerhet, får

skiljemännen helt eller delvis avsluta förfarandet.

Skiljemännen får under förfarandet besluta att ta säkerheten i anspråk

för att täcka utlägg. Sedan skiljemännens ersättning har bestämts i en

slutlig skiljedom och domen i den delen har blivit verkställbar, får

skiljemännen tillgodogöra sig betalning ur säkerheten samt avkastningen

av denna, om parterna inte fullgör sin betalningsskyldighet enligt domen.

39 § Bestämmelserna i 37 och 38 §§ gäller inte om något annat har

bestämts av parterna gemensamt på ett sätt som är bindande för

skiljemännen.

Avtal om ersättningen till skiljemännen som inte träffas med parterna

gemensamt är ogiltiga. Har ena parten ställt hela säkerheten, får parten

dock ensam medge att skiljemännen tar säkerheten i anspråk för att täcka

ersättning för utfört arbete.

40 § Skiljemännen får inte hålla inne skiljedomen i avvaktan på att

ersättningen till dem betalas.

41 § En part eller en skiljeman får hos tingsrätten föra talan mot

skiljedomen om ersättning till skiljemännen. Talan skall väckas av en

part inom tre månader från den dag då parten fick del av domen och av

en skiljeman inom samma tid från skiljedomens meddelande.

Skiljedomen skall innehålla en tydlig hänvisning om vad en part som vill

föra talan mot domen i denna del skall göra.

Dom, varigenom ersättningen till en skiljeman sätts ned, gäller även

för den part som inte fört talan.

42 § Om inte parterna har överenskommit något annat, får skiljemännen

på begäran av en part förplikta motparten att betala ersättning för partens

kostnader och bestämma hur ersättningen till skiljemännen slutligt skall

fördelas mellan parterna. Skiljemännens förordnande får även omfatta

ränta, om parten har yrkat det.

Forumfrågor och talefrister

43 § Talan mot en skiljedom enligt 33, 34 och 36 §§ tas upp av hovrätten

inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Är platsen för skilje-

förfarandet inte angiven i skiljedomen får talan väckas hos Svea hovrätt.

Hovrättens avgörande får inte överklagas. Hovrätten får dock tillåta att

avgörandet överklagas, om det är av vikt för ledning av rättstillämp-

ningen att överklagandet prövas av Högsta domstolen.

Talan beträffande ersättningen till en skiljeman tas upp av tingsrätten

på platsen för skiljeförfarandet. Är platsen för skiljeförfarandet inte

angiven i skiljedomen får talan väckas hos Stockholms tingsrätt.

44 § Ansökningsärenden om att utse en skiljeman eller att skilja en

skiljeman från uppdraget tas upp av tingsrätten i den ort där någon av

parterna har sitt hemvist eller av tingsrätten på platsen för skilje-

förfarandet. Ansökan får även tas upp av Stockholms tingsrätt. Motparten

skall om möjligt ges tillfälle att yttra sig innan ansökan bifalls. Avser

ansökan en skiljemans skiljande från uppdraget bör även skiljemannen

höras.

Ansökan om bevisupptagning enligt 26 § tas upp av den tingsrätt som

skiljemännen har bestämt. Saknas ett sådant beslut tas ansökan upp av

Stockholms tingsrätt.

Har tingsrätten bifallit en ansökan om att utse en skiljeman eller att

skilja en skiljeman från uppdraget, får beslutet inte överklagas. Inte heller

annars får tingsrättens avgörande enligt 10 § tredje stycket överklagas.

45 § Skall enligt lag eller avtal en parts talan väckas inom viss tid men

omfattas talan av ett skiljeavtal, skall parten inom den angivna tiden

begära skiljedom enligt 19 §.

Har skiljedom begärts i rätt tid men avslutas skiljeförfarandet utan att

den fråga som lämnats till skiljemännen rättskraftigt avgörs och beror

detta inte på partens vållande, skall talan anses väckt i rätt tid, om parten

begär skiljedom eller väcker talan vid domstol inom trettio dagar från

den dag då parten fick del av skiljedomen eller, om skiljedomen blivit

upphävd eller förklarad ogiltig, från det att domen härom vunnit laga

kraft.

Internationella förhållanden

46 § Denna lag tillämpas på skiljeförfaranden som äger rum i Sverige

även om tvisten har internationell anknytning.

47 § Ett skiljeförfarande enligt denna lag får inledas i Sverige, om

skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum i Sverige eller

skiljemännen eller ett skiljedomsinstitut i enlighet med avtalet har

bestämt att förfarandet skall äga rum i Sverige eller motparten annars

samtycker till det.

Ett skiljeförfarande enligt denna lag får också inledas i Sverige mot en

part som har hemvist här eller annars skulle kunna sökas i tvisten vid

svensk domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga

rum utomlands.

I andra fall får skiljeförfaranden enligt denna lag inte äga rum i

Sverige.

48 § Har ett skiljeavtal internationell anknytning, skall den lag som

parterna kommit överens om tillämpas på avtalet. Har parterna inte

träffat någon sådan överenskommelse tillämpas lagen i det land där

förfarandet med stöd av parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum.

Första stycket tillämpas inte på frågan, huruvida en part var behörig att

ingå skiljeavtalet eller var behörigen företrädd.

49 § Skall utländsk rätt tillämpas på skiljeavtalet gäller 4 § beträffande

ett anspråk som omfattas av avtalet, utom när

1. avtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt, utan verkan eller ogenom-

förbart, eller

2. tvisten enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän.

Att en domstol utan hinder av skiljeavtalet kan meddela sådana beslut

om säkerhetsåtgärder som domstolen enligt lag är behörig att meddela

framgår av 4 § tredje stycket.

50 § Vad som sägs i 26 och 44 §§ om bevisupptagning under skilje-

förfarande i Sverige gäller även beträffande skiljeförfaranden som äger

rum utomlands, om förfarandet grundar sig på ett skiljeavtal och den

fråga som lämnats till skiljemännen enligt svensk lag får avgöras av

skiljemän.

51 § Har inte någon av parterna hemvist eller driftställe i Sverige, får de i

ett kommersiellt förhållande genom en uttrycklig skriftlig överens-

kommelse utesluta eller begränsa tillämpligheten av de grunder för

upphävande av en skiljedom som anges i 34 §.

En skiljedom som omfattas av en sådan överenskommelse erkänns och

verkställs i Sverige enligt de regler som gäller för en utländsk skiljedom.

Erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom m.m.

52 § En skiljedom som meddelas utomlands anses som utländsk.

Vid tillämpning av denna lag anses en skiljedom vara meddelad i det

land där platsen för förfarandet är belägen.

53 § En utländsk skiljedom som grundar sig på ett skiljeavtal erkänns

och verkställs i Sverige, om inte annat följer av 54 60 §§.

54 § En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte i Sverige, om den

part mot vilken skiljedomen åberopas visar

1. att parterna enligt tillämplig lag saknade behörighet att ingå

skiljeavtalet eller inte var behörigen företrädda eller att skiljeavtalet är

ogiltigt enligt den lag som enligt parternas överenskommelse skall

tillämpas eller, i avsaknad av varje anvisning i sådant hänseende, enligt

lagen i det land där skiljedomen har meddelats,

2. att den part, mot vilken skiljedomen åberopas, inte i vederbörlig

ordning har underrättats om tillsättandet av skiljeman eller om skilje-

förfarandet eller av annan orsak inte varit i stånd att utföra sin talan,

3. att skiljedomen behandlar en tvist som inte avsetts med eller

omfattas av parternas begäran om skiljedom, eller att skiljedomen

innehåller beslut i en fråga som faller utanför skiljeavtalet, dock skall,

om beslut i en fråga som omfattas av uppdraget kan skiljas från beslut

som faller utanför uppdraget, den del av skiljedomen som omfattas av

uppdraget erkännas och verkställas,

4. att skiljenämndens tillsättande eller dess sammansättning eller

skiljeförfarandet strider mot vad parterna avtalat eller, om avtal om detta

saknas, mot lagen i det land där förfarandet har ägt rum, eller

5. att skiljedomen ännu inte blivit bindande för parterna eller att den

undanröjts eller dess verkställighet skjutits upp av behörig myndighet i

det land där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats.

55 § En utländsk skiljedom erkänns och verkställs inte heller, om

domstolen finner

1. att skiljedomen innefattar prövning av en fråga, som enligt svensk

lag inte får avgöras av skiljemän, eller

2. att det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för

rättsordningen i Sverige att erkänna eller verkställa skiljedomen.

56 § Ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom görs hos Svea

hovrätt.

Till ansökan skall skiljedomen fogas i original eller styrkt kopia. Om

hovrätten inte bestämmer annat skall även en styrkt översättning av hela

domen till svenska språket ges in.

57 § Ansökan om verkställighet får inte bifallas utan att motparten har

getts tillfälle att yttra sig.

58 § Invänder motparten att skiljeavtal inte träffats, skall sökanden ge in

skiljeavtalet i original eller styrkt kopia samt styrkt översättning till

svenska språket, eller på annat sätt visa att skiljeavtal ingåtts.

Invänder motparten att framställning gjorts om undanröjande av

skiljedomen eller om uppskov med dess verkställighet hos myndighet

som avses i 54 § 5, får hovrätten skjuta upp avgörandet samt, om

sökanden begär det, ålägga motparten att ställa skälig säkerhet vid

påföljd att beslut om verkställighet annars kan komma att meddelas.

59 § Bifaller hovrätten ansökan, verkställs skiljedomen som en svensk

domstols lagakraftägande dom, om inte Högsta domstolen efter

överklagande av hovrättens beslut bestämmer något annat.

60 § Har en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångsbalken beviljats,

skall vid tillämpning av 7 § samma kapitel med talans väckande

jämställas en begäran om skiljedom utomlands som kan leda till en

skiljedom som erkänns och kan verkställas här.

Sedan ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom gjorts

ankommer det på hovrätten att pröva en begäran om säkerhetsåtgärd eller

om upphävande av ett sådant beslut.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999, då lagen (1929:145) om

skiljemän och lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar

upphör att gälla.

2. Äldre bestämmelser tillämpas i fråga om skiljeförfaranden där

begäran om skiljedom har skett före ikraftträdandet och beträffande

ansökningar om verkställighet av utländska skiljedomar som gjorts före

ikraftträdandet.

3. Har ett skiljeavtal slutits före ikraftträdandet, gäller 18 § andra

stycket, 21 § första stycket 1 och 26 § andra och tredje styckena lagen

(1929:145) om skiljemän fortfarande, såvitt avser tid för meddelande av

skiljedom, i förfaranden där skiljedom har begärts inom två år från den

nya lagens ikraftträdande.

4. Parterna kan i fall som anges i 2 och 3 bestämma att endast den nya

lagen skall gälla.

5. Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till lagen

(1929:145) om skiljemän, tillämpas i stället den nya lagen.

2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 10 kap. 18 § skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas en ny paragraf, 10 kap. 17 a §, av

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

17 a §

I lagen (1999:000) om

skiljeförfarande finns särskilda

bestämmelser om hinder mot

rättegång. Dessa skall beaktas

endast efter invändning av en part.

18 §

Är rätten av annan grund än i

17 § sägs obehörig att upptaga

tvist, som där väckes, skall tvisten

dock anses väckt vid rätt domstol,

om ej svaranden i rätt tid gjort

invändning om domstolens be-

hörighet eller uteblivit från första

inställelsen eller, då förberedelsen

är skriftlig, underlåtit att inkomma

med svaromål. Har svaranden

uteblivit eller underlåtit att in-

komma med svaromål, skall

kärandens uppgift om de om-

ständigheter, som betinga dom-

stolens behörighet, tagas för god,

om svaranden erhållit del därav

och anledning ej förekommer, att

den är oriktig.

Är rätten av annan grund än i

17 eller 17 a § sägs obehörig att

upptaga tvist, som där väckes,

skall tvisten dock anses väckt vid

rätt domstol, om ej svaranden i rätt

tid gjort invändning om dom-

stolens behörighet eller uteblivit

från första inställelsen eller, då

förberedelsen är skriftlig, under-

låtit att inkomma med svaromål.

Har svaranden uteblivit eller

underlåtit att inkomma med

svaromål, skall kärandens uppgift

om de omständigheter, som

betinga domstolens behörighet,

tagas för god, om svaranden

erhållit del därav och anledning ej

förekommer, att den är oriktig.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

3 Förslag till lag om ändring i utsökningsbalken

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 24 §, 3 kap. 15 18 §§ och 18 kap. 5 §

utsökningsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

24 §

Har enligt 4 kap. 20, 21 eller 22 § eller 13 kap. 7 § andra stycket

föreläggande meddelats att väcka talan vid domstol, skall tvisten prövas

av en tingsrätt i den region där kronofogdemyndigheten finns, om ej

annat följer av andra stycket.

Om föreläggande har meddelats enligt 4 kap. 20, 21, 22 eller 26 § i fall

då tvisten rör egendom som avses i 10 kap. 10 eller 12 § rättegångs-

balken, gäller om domstols behörighet vad som sägs där.

Har föreläggande meddelats enligt 4 kap. 23 § första stycket eller

9 kap. 11 § tredje stycket, gäller om domstols behörighet vad som i

allmänhet är föreskrivet därom. I fall som avses i 4 kap. 23 § andra

stycket skall tvisten prövas, när fråga är om pantbrev i fastighet, av den

tingsrätt som anges i 10 kap. 10 § rättegångsbalken och annars av en

tingsrätt i det län där kronofogdemyndigheten finns.

Har ett föreläggande meddelats

enligt 3 kap. 16 § gäller om dom-

stols behörighet vad som sägs i

43 § lagen (1999:000) om skilje-

förfarande.

I föreläggande skall anges vid vilken domstol talan i första hand bör

väckas.

3 kap.

15 §

Skiljedom som grundas på skiljeavtal får verkställas, om

1. skiljeavtalet ej innehåller

förbehåll om rätt för part att

klandra domen,

1. skiljeavtalet inte innehåller

något förbehåll om rätt för part att

föra talan mot domen eller, när ett

sådant förbehåll finns, tiden för

parts talan har gått ut utan att

talan har förts, och

2. omständighet ej föreligger

som gör domen ogiltig, även om

talan ej förs mot domen, och

3. det ej heller görs sannolikt att

domen kan hävas enligt 21 § lagen

(1929:145) om skiljemän

2. domen uppfyller före-

skrifterna om skriftlighet och

undertecknande i 31 § första

stycket lagen (1999:000) om

skiljeförfarande.

I fråga om ersättning till

skiljeman får skiljedomen verk-

ställas, om tiden för parts talan

mot domen i denna del har gått till

ända utan att sådan talan har

väckts och det ej föreligger om-

ständighet som avses i första

stycket 2.

I fråga om ersättning till

skiljeman får skiljedomen verk-

ställas, om

1. tiden för parts talan mot

domen i denna del har gått ut utan

att talan har väckts och

2. domen uppfyller föreskrifter-

na om skriftlighet och under-

tecknande i 31 § första stycket

lagen (1999:000) om skilje-

förfarande.

Svaranden skall alltid ges

tillfälle att yttra sig innan verk-

ställighet sker.

Om verkställighet av en skilje-

dom som omfattas av en sådan

överenskommelse om inskränkning

i parternas rätt att föra talan mot

skiljedomen som anges i 51 §

lagen (1999:000) om skilje-

förfarande gäller vad som

föreskrivs där.

16 §

Finns det anledning att anta att

en skiljedom som enligt 15 § får

verkställas är ogiltig och pågår

inte redan rättegång om detta,

skall kronofogdemyndigheten före-

lägga sökanden att inom en månad

från det att föreläggandet delgavs

sökanden väcka talan i saken mot

svaranden.

16 §

17 §

Bestämmelserna i 15 § första

stycket 2 och 3 samt andra stycket

tillämpas också på skiljedom som,

utan att skiljeavtal föreligger,

medstöd av bestämmelse i lag har

meddelats enligt lagen (1929:145)

om skiljemän.

Bestämmelserna i 15 och 16 §§

gäller i tillämpliga delar en skilje-

dom som, utan att skiljeavtal

föreligger, med stöd av bestäm-

melse i lag har meddelats med

tillämpning av lagen (1999:000)

om skiljeförfarande.

17 §

Möter ej på grund av bestäm-

melserna i 15 eller 16 § hinder

mot verkställighet av skiljedom,

skall kronofogdemyndigheten med-

dela särskilt beslut härom. Innan

sådant beslut meddelas, skall

svaranden beredas tillfälle att

yttra sig.

18 §

Sedan beslut som avses i 17 §

har meddelats, verkställs skilje-

domen såsom lagakraftägande

dom, om ej annat förordnas av

domstol där talan mot skiljedomen

är anhängig.

Finns inte på grund av bestäm-

melserna i 15 eller 17 § hinder

mot verkställighet av skiljedomen,

verkställs den som lagakraft-

ägande dom, om inte annat för-

ordnas av den domstol där talan

mot skiljedomen förs.

Har sökanden förelagts att

väcka talan enligt 16 § får skilje-

domen dock verkställas endast i

fall och under villkor som gäller

för icke lagakraftägande under-

rättsdomar. Sedan talan om

skiljedomens giltighet väckts av

sökanden eller svaranden får dom-

stolen bestämma om verkställig-

heten. Väcks inte talan inom den

angivna tiden eller avslutas målet

utan prövning i sak skall vid

tillämpning av 22 § anses som om

skiljedomen hade upphävts.

18 kap.

5 §

Följande beslut får inte överklagas:

1. ett beslut genom vilket begäran om rättelse av utmätning enligt

4 kap. 33 eller 34 § eller av kvarstad för fordran enligt 16 kap. 13 § har

lämnats utan bifall,

2. ett beslut genom vilket en rättighet inte har förbehållits enligt

12 kap. 33 § andra stycket,

3. ett beslut genom vilket en förrättningsman har förklarats jävig,

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket.

4. ett beslut i en fråga som avses

i 17 kap. 4 § första stycket,

5. ett beslut i en sådan fråga om

verkställighet av en skiljedom som

avses i 3 kap. 16 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

2. Äldre bestämmelser tillämpas beträffande en ansökan om

verkställighet som gjorts före ikraftträdandet.

4 Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

28 §

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att

framtida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, ej göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller

13 § eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller

skiljeavtalet ej såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller bestäm-

melse meddelats om skiljemän-

nens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hän-

seenden skall lagen (1929:145) om

skiljemän tillämpas. Vad som

sagts nu utgör dock ej hinder för

att i skiljeavtalet utse arrende-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma kortare tid för skilje-

mannaåtgärdens avslutande än

den tid om sex månader som anges

i nämnda lag.

Vid jordbruksarrende och

bostadsarrende får avtal mellan

jordägare och arrendator, att

framtida tvist med anledning av

arrendeförhållandet skall hän-

skjutas till avgörande av skiljemän

utan förbehåll om rätt för parterna

att klandra skiljedomen, inte göras

gällande i fråga om arrendatorns

rätt eller skyldighet att tillträda

eller kvarsitta på arrendestället,

fastställande av arrendevillkor i

fall som avses i 9 kap. 12 eller 13

§ eller 10 kap. 6 a § eller

bestämmande av ersättning enligt

9 kap. 14 §. I övrigt gäller

skiljeavtalet inte såvitt därigenom

skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om

skiljemännens antal, sättet för

deras utseende eller förfarandet

vid skiljenämnden. I berörda

hänseenden skall lagen (1999:000)

om skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock inte

hinder för att i skiljeavtalet utse

arrendenämnden till skiljenämnd

eller bestämma viss tid för

meddelande av skiljedom.

12 kap.

66 §

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får ej göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet ej såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1929:145) om

skiljemän tillämpas. Vad som

sagts nu utgör dock ej hinder för

att i skiljeavtalet utse hyres-

nämnden till skiljenämnd eller

bestämma kortare tid för skilje-

mannaåtgärdens avslutande än

den tid om sex månader som anges

i nämnda lag.

Avtal mellan hyresvärd och

hyresgäst, att framtida tvist med

anledning av hyresförhållandet

skall hänskjutas till avgörande av

skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skilje-

domen, får inte göras gällande i

fråga om hyresgästens rätt eller

skyldighet att tillträda eller behålla

lägenheten, fastställande av hyres-

villkor i fall som avses i 51, 52

eller 55 §, återbetalning av hyra

och fastställande av hyra enligt

55 d § eller bestämmande av

ersättning enligt 58 b §. I övrigt

gäller skiljeavtalet inte såvitt

därigenom skiljemän utsetts eller

bestämmelse meddelats om skilje-

männens antal, sättet för deras

utseende eller förfarandet vid

skiljenämnden. I berörda hänseen-

den skall lagen (1999:000) om

skiljeförfarande tillämpas. Vad

som sagts nu utgör dock inte

hinder för att i skiljeavtalet utse

hyresnämnden till skiljenämnd

eller bestämma viss tid för

meddelande av skiljedomen.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

5 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 43 § aktiebolagslagen (1975:1385)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

43 §

Ett förbehåll i bolagsordningen att tvister mellan bolaget och styrelsen,

en styrelseledamot, den verkställande direktören, en likvidator eller en

aktieägare skall hänskjutas till skiljemän har samma verkan som ett

skiljeavtal.

Om styrelsen begär skiljeförfarande mot bolaget, tillämpas 42 §. Är det

fråga om klandertalan av styrelsen mot bolagsstämmans beslut, är rätten

till talan inte förlorad enligt 40 § första stycket, om styrelsen inom där

angiven tid har kallat till stämma enligt 42 §.

Om bolaget är ett publikt

aktiebolag, gäller inte 23 § första

stycket och andra stycket första

meningen lagen (1929:145) om

skiljemän. I stället skall bolaget

svara för ersättningen till

skiljemännen. Skiljemännen får

dock på yrkande av bolaget

förplikta bolagets motpart att helt

eller delvis ersätta bolaget för

dessa kostnader, om det finns

särskilda skäl för det.

Om bolaget är ett publikt

aktiebolag, skall bolaget svara för

ersättningen till skiljemännen.

Skiljemännen får dock på yrkande

av bolaget förplikta bolagets

motpart att helt eller delvis ersätta

bolaget för dessa kostnader, om

det finns särskilda skäl för det.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

6 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

17 §

Sekretess gäller hos domstol i mål eller ärende i domstolens

rättsskipande eller rättsvårdande verksamhet för uppgift om myndighets

eller enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den som

uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. I mål eller ärenden

enligt 13 § tredje stycket, 23 § andra stycket, 60 och 63 §§

konkurrenslagen (1993:20) gäller dock sekretess för uppgift om sådana

förhållanden redan om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada

om uppgiften röjs.

Första stycket tillämpas inte, om annan sekretessbestämmelse till

skydd för samma intresse är tillämplig på uppgiften och innebär att

sekretess inte skall gälla.

För uppgifter som avses i första

stycket och som lämnas vid ett

förhör enligt 26 § lagen

(1999:000) om skiljeförfarande

gäller sekretess hos domstol om en

part begär det och det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

att den som uppgiften rör lider

skada.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

7 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § konkurslagen (1987:672) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Har en borgenärs fordran fastställts av domstol eller av

kronofogdemyndighet med stöd av lagen (1990:746) om betal-

ningsföreläggande och handräckning, skall detta godtas som stöd för

behörighet att begära gäldenären i konkurs, även om avgörandet inte har

vunnit laga kraft. Detta gäller dock inte, om en domstol har förordnat att

avgörandet inte får verkställas.

En fordran som har fastställts

genom skiljedom skall också

godtas, om skiljedomen får verk-

ställas enligt 3 kap. 15 eller 16 §

utsökningsbalken och en domstol

inte har meddelat ett sådant

förordnande som avses i 18 § i

samma kapitel.

En fordran som har fastställts

genom en giltig skiljedom skall

också godtas, om skiljedomen får

verkställas enligt 3 kap. 15 eller

17 § utsökningsbalken och en

domstol inte efter talan mot

skiljedomen har bestämt annat.

I andra fall än de som avses i första och andra styckena skall

borgenären styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om

betalningsföreläggande och handräckning

Härigenom föreskrivs att 33 och 38 §§ lagen (1990:746) om betal-

ningsföreläggande och handräckning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33 §

Om svaranden i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig

handräckning bestrider ansökningen i rätt tid, skall sökanden genast

underrättas om det. Om sökanden vill vidhålla sitt yrkande, kan han

begära att målet eller, om bestridandet avser endast en del av yrkandet,

målet i den bestridda delen skall överlämnas till tingsrätt.

Underrättelse enligt första stycket skall innehålla upplysning om vad

som sägs där samt i 34, 35 och 37 §§.

En invändning om skiljeavtal

skall behandlas som ett be-

stridande.

38 §

Om det behövs, skall sökanden få tillfälle att yttra sig över vad

svaranden har anfört i bestridandet. Begär sökanden ersättning för

kostnader som uppkommit efter ansökningen, skall han ange detta i ett

sådant yttrande.

Kronofogdemyndigheten får inte förordna om ytterligare skriftväxling

i målet.

En invändning om skiljeavtal

hindrar inte att ansökningen

prövas.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1999.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-10-22

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 1 oktober 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om skiljeförfarande,

2. lag om ändring i rättegångsbalken,

3. lag om ändring i utsökningsbalken,

4. lag om ändring i jordabalken,

5. lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385),

6. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

7. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

8. lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Johan Kvart.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Det måste hälsas med tillfredsställelse att förslag nu läggs fram till en ny

lag om skiljeförfarande. Skiljemannalagen har sedan länge varit mogen

för en översyn. Sverige har en framskjuten plats bland stater dit parter

förlägger sina skiljetvister i kommersiella förhållanden med inter-

nationell anknytning. Det är då av vikt även om parterna ofta i den

enskilda tvisten hänvisar till ett skiljedomsinstituts reglemente att den

svenska skiljedomslagstiftningen är så utformad att den utgör en god

grund för ett effektivt skiljedomsväsende som kan tillvinna sig

internationella parters förtroende.

Det remitterade förslaget har också fått en sådan utformning i fråga om

sakligt innehåll och begriplighet att lagen bör kunna fylla det angivna

syftet. Genom att vid utarbetandet UNCITRAL:s modellag fått tjäna till

ledning för innehållet i ett stort antal enskilda bestämmelser kommer

också parter med internationell anknytning att lätt känna igen regleringen

i den nya lagen. Förslagets förtjänster torde inte minst kunna tillskrivas

den höga kvalitén på det utredningsarbete som ligger till grund för

förslaget.

Grundläggande för den nya lagen är och måste vara respekten för

partsautonomin. Denna medför att man på många punkter har att göra ett

val mellan att helt överlämna frågor till parternas och skiljemännens

bedömande eller införa uttryckliga men i så fall dispositiva bestäm-

melser. Frågorna är sådana att det i allmänhet inte går att ge något

oomtvistligt svar på om de bör regleras eller ej. Lagrådets uppfattning är

att de val som träffats i det remitterade förslaget nästan alltid framstår

som rimliga.

Till lagförslagen har också knutits såväl i den allmänna motiveringen

som i författningskommentaren utförliga synpunkter på hur de

föreslagna bestämmelserna skall tolkas. I regel är dessa väl genomtänkta

och kan tjäna till god ledning för skiljemän, domstolar och andra som

kommer att tillämpa lagen. Undantagsvis kan uttalandena ifrågasättas.

Lagrådet går dock i allmänhet inte in på sådana frågor utan dessa får som

alltid när det gäller användningen av förarbetsuttalanden lämnas till

rättstillämpningen.

Förslaget till lag om skiljeförfarande

1 §

I andra stycket anges, att parterna får låta skiljemännen fylla ut avtal

utöver vad som följer av tolkning av avtal. Med uttrycket fylla ut avses

inte utfyllning i vanlig mening, utan något som går utöver vad som följer

av allmänna regler; begreppet avtalstolkning ges den vidsträckta inne-

börd som innefattar både tolkning i inskränkt bemärkelse och utfyllning

(motiven avsnitt 5.3). Enligt Lagrådets mening blir under sådana

omständigheter lokutionen fylla ut förvillande. Lagrådet föreslår i

stället ordet komplettera , vilket används som synonym till utfyllning

(se t.ex. Adlercreutz, Avtalsrätt II, 4 uppl. 1996, s. 10-12), men saknar

terminologisk belastning.

En av de föreslagna bestämmelser vars existensberättigande man

skulle kunna ifrågasätta återfinns i paragrafens tredje stycke, vari

föreskrivs att skiljemän får pröva konkurrensrättens civilrättsliga verk-

ningar mellan parterna. Bakgrunden till tveksamheten är att det inte är

klart hur det förhåller sig med frågan vare sig i de svenska domstolarnas

prövning av tvistemål eller tills vidare enligt EG-domstolens bedöm-

ning. För en utomstående betraktare kan det synas som om frågan har

övervägande teoretiskt intresse. Det har emellertid sagts att det finns ett

stort praktiskt behov av att låta skiljemän fullt ut pröva konkurrensrättens

civilrättsliga verkningar. Med hänsyn härtill vill Lagrådet inte motsätta

sig den föreslagna bestämmelsen.

2 §

Enligt första stycket tredje meningen i paragrafen får, när frågan om

skiljemännens behörighet prövas av domstol, skiljemännen fortsätta

skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande. Skulle

skiljemännen dessutom meddela skiljedom kunde det uppstå problem

med en klandertalan, som kanske måste avvisas på grund av lis pendens

med hänsyn till den första processen. Detta bör undvikas. Lagrådet

förordar att meningen ges följande lydelse: Skiljemännen får i avvaktan

på domstolens avgörande fortsätta skiljeförfarandet, dock utan att

meddela skiljedom.

10 §

Enligt tredje stycket tredje meningen får skiljemännen, i avvaktan på

tingsrättens avgörande i en rättegång om en jävsfråga, fortsätta

handläggningen. I överensstämmelse med vad som sägs under 2 §

förordar Lagrådet att meningen ges följande lydelse: Skiljemännen får i

avvaktan på tingsrättens avgörande fortsätta skiljeförfarandet, dock utan

att meddela skiljedom.

15 §

Enligt andra stycket första meningen skall tingsrätten utse skiljeman, om

det inte görs av någon annan än en part eller skiljemän, inom trettio

dagar från en uppmaning att utse skiljeman . Motsvarande gäller enligt

andra meningen, när en skiljeman skall utses av parterna gemensamt, om

de inte enats inom trettio dagar från det att frågan väcktes genom att den

ena parten mottagit en underrättelse från motparten. Medan det

beträffande det andra fallet klart framgår av lagtexten att parten skall ha

mottagit underrättelsen sägs det i författningskommentaren beträffande

det första fallet att det är tillräckligt att ett allvarligt försök gjorts att

nå

den som skall utse skiljeman. Å andra sidan sägs det att en orsak till att

ett val inte kommer till stånd kan vara att det angivna organet inte

existerar. Av lagtexten bör framgå att tidsfristen räknas från den tidpunkt

då uppmaningen gjorts, förslagsvis genom följande lydelse: ... inom

trettio dagar från det att en part som önskar att skiljeman utses uppmanat

den som skall utse skiljeman att göra det, . Det fallet att det avsedda

organet inte existerar torde kunna lämnas därhän. Av bestämmelsen bör

kunna slutas att parten i så fall omedelbart kan vända sig till tingsrätten.

16 §

När ny skiljeman skall utses i stället för en tidigare tillämpas enligt tredje

meningen 14 och 15 §§. Denna hänvisning gör det dock inte tydligt inom

vilken tidsfrist den påkallande parten, för vilken ingen tidsfrist gäller

enligt 14 §, skall utse skiljemannen. Avsikten torde vara att så skall ske

inom trettio dagar från det att han fått kännedom om att ny skiljeman

skall utses. Sista meningen kan därför ges följande lydelse. Tiden för att

utse ny skiljeman är även för den part som begärt skiljedomen trettio

dagar och räknas för alla från det att den som skall utse skiljemannen har

fått kännedom om det.

19 §

Andra stycket 2 skulle bli mer lättläst om punkten gavs lydelsen uppgift

om den fråga som omfattas av skiljeavtalet och som skiljemännen skall

pröva .

24 §

Enligt första stycket andra meningen i paragrafen skall inför avgörandet

av en till skiljenämnden överlämnad fråga muntlig förhandling hållas, om

part begär det. Enligt såväl den allmänna motiveringen som författ-

ningskommentaren till paragrafen har parterna möjlighet att avtala bort

denna rätt med bindande verkan för skiljemännen. Det är dock inte

självklart att denna bestämmelse är dispositiv. I författningskommentaren

står att en part inte kan på förhand avstå från rätten att i behövlig

omfattning utföra sin talan vilket framstår som rimligt och man kan

fråga sig om inte detta skall gälla också rätten till muntlig förhandling.

I olika bestämmelser anges att det ena eller det andra gäller, om inte

parterna har bestämt något annat. Under föredragningen har upplysts att

det beträffande vissa bestämmelser har befunnits svårt att ange något om

dispositiviteten, eftersom frågan kan vara att bedöma på olika sätt allt

efter omständigheterna. Detta må vara sant. De frekventa hänvisningarna

till partsviljan medför dock en viss presumtion för att bestämmelserna är

tvingande om inte annat sägs.

Mot bakgrund av det anförda synes det lämpligt att till förebyggande

av tvekan ange att den diskuterade bestämmelsen är dispositiv. Detta kan

ske genom att till meningen läggs: och parterna inte har bestämt något

annat.

26 §

I andra stycket torde avsikten vara att reglerna om bevisupptagning utom

huvudförhandling skall tillämpas beträffande förhör medan i fråga om

editionsföreläggande eller föreläggande om tillhandahållande av föremål

bl.a. 38 kap. 2 och 5 §§ samt 39 kap. 5 § rättegångsbalken skall tillämpas

men däremot ej bestämmelserna om bevisupptagning utom huvud-

förhandling i 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 §. Första och andra meningarna

bör därför ges följande lydelse: Reglerna i rättegångsbalken tillämpas i

fråga om en åtgärd som avses i första stycket. Till förhör med vittne,

sakkunnig eller part skall skiljemännen kallas och ges tillfälle att ställa

frågor.

29 §

I tredje stycket ges bestämmelser om säkerhetsåtgärder som skilje-

männen kan besluta om. Här kommer olika principer som sagts ligga till

grund för valet av vad som skall regleras i lagen i strid med varandra. I

den allmänna motiveringen sägs att lagstiftningsarbetet bör inriktas på att

söka lösningar på problem som erfarenhetsmässigt kan uppstå i samband

med skiljeförfarandet. Det är tveksamt om här över huvud taget

föreligger något problem, mot bakgrund av bestämmelsen i 4 § tredje

stycket om beslut av domstol angående säkerhetsåtgärder. Vidare anförs

att ett riktmärke bör vara att lagen inte skall uppta handlingsregler som

kan sättas åt sidan utan några konsekvenser. I förevarande fall saknar

skiljemännen maktmedel att driva igenom sina beslut. Risken är stor att

skiljemännens auktoritet skulle undergrävas om de försökte tillämpa

bestämmelsen. Motsvarande stadgande finns i modellagen (artikel 17)

vilket talar för att frågan regleras. På grund av det anförda vill Lagrådet

ifrågasätta om en sådan bestämmelse, trots modellagen, bör tas in i den

svenska lagen. Om så ändå sker hör den hemma bland bestämmelserna

om förfarandet.

32 §

I paragrafen regleras skiljemännens möjligheter att rätta eller komplettera

en skiljedom eller tolka domslutet i en skiljedom. En ny skiljedom skall i

sådant fall inte meddelas utan rättelse, komplettering och tolkning skall

hänföra sig till den ursprungliga domen. I författningskommentaren sägs

att enligt 34 § gäller en tidsfrist för klander av en skiljedom som räknas

från den dag då part fick del av skiljedomen. Vidare anges att denna

föreskrift bör tolkas så att fristen räknas från kännedom om skiljedomens

slutliga lydelse, i den mån denna har någon betydelse för den talan som

en part för. Den omständigheten att avsikten är att tidsfristen för klander

av en skiljedom skall räknas från det att den fått sin slutliga utformning

har inte kommit till uttryck i 34 § (och inte heller i 36 och 41 §§, som

också innehåller föreskrifter om tidsfrister). Enligt Lagrådets mening är

det väsentligt för undvikande av missförstånd att tid för talans väckande

anges så klart och otvetydigt som möjligt i själva lagtexten. Paragraferna

34, 36 och 41 §§ bör därför kompletteras i angivet hänseende. Någon

reservation i frågan om vilken betydelse rättelsen m.m. har för parten bör

då inte göras.

34 §

Av den allmänna motiveringen synes den slutsatsen kunna dras att

regeringen anser att skiljemännen överskridit sin behörighet om de lagt

en omständighet som inte åberopats av part till grund för sitt avgörande.

Att märka är emellertid att ordet omständighet har olika betydelse i

skilda bestämmelser i rättegångsbalken (se t.ex. 16 kap. 2 § andra

stycket, jfr Ekelöf, Rättegång I, 7 uppl. 1990 s. 32). I de fall då med

omständighet avses endast ett bevisfaktum måste ståndpunkten ifråga-

sättas. En part som vill obstruera kan lusläsa skiljedomen för att se om

inte skiljemännen missat något som han åberopat. Har inte ett sådant fel

sannolikt inverkat på utgången ligger det enligt Lagrådets mening

närmare till hands att tillämpa sjätte punkten i paragrafen. Frågan är

emellertid utpräglat av den art där förarbetsuttalanden blir föga styrande

och som därför får överlämnas till rättstillämpningen.

Enligt andra stycket första meningen har en part inte rätt att åberopa en

omständighet som han genom att delta i förfarandet utan invändning eller

på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande. Det finns skäl att

understryka uttalandet i författningskommentaren att en parts under-

låtenhet att under förfarandet inlägga protest mot ett visst beslut eller en

viss procedur inte utan vidare medför att han har förlorat sin klanderrätt.

Mot bakgrund härav kan ifrågasättas uttalanden i den allmänna

motiveringen och författningskommentaren till 2 § att en part för att vara

bevarad vid sin klanderrätt måste reservera sig mot ett beslut av

skiljemännen under förfarandet varigenom dessa funnit skiljeavtalet

giltigt. Det förefaller naturligt att en part som inför ett sådant beslut med

skärpa hävdat att avtalet är ogiltigt inte omedelbart efter beslutet skall

behöva förklara att han reserverar sig. För att utan vidare tillämpa en

sådan ordning utan risk för rättsförluster skulle det behövas en

formalisering med krav på missnöjesanmälan och en erinran därom från

skiljemännens sida, något som knappast torde vara önskvärt. Som sägs i

författningskommentaren måste man kunna konstatera att passiviteten är

att uppfatta som ett avstående. Frågan kan liksom andra överlämnas till

rättstillämpningen.

Såsom Lagrådet har anfört under 32 § bör första meningen i sista

stycket kompletteras förslagsvis enligt följande. Talan skall väckas

inom tre månader från den dag då parten fick del av skiljedomen eller,

om rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § har ägt rum, inom tre

månader från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga

lydelse.

35 §

I 4 § tredje stycket regleras det fallet att säkerhetsåtgärd begärs under

tiden tvisten behandlas av skiljemän eller dessförinnan. I 60 § finns

bestämmelser om säkerhetsåtgärder i anslutning till en skiljetvist

utomlands (första stycket) eller exekvaturprocessen i hovrätten (andra

stycket). I den allmänna motiveringen omnämns ett rättsfall (NJA 1979 s.

698) varigenom klarlagts att svaranden i ett mål om klander av skiljedom

kan få prövad en begäran om kvarstad som grundar sig på skiljedomen.

Vidare anförs att med hänsyn till att motparten alltid skall ges tillfälle att

yttra sig innan verkställighet av en svensk skiljedom får ske, det enligt

regeringens mening bör finnas möjlighet för vinnande part att få sitt

anspråk säkerställt genom kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd. Under

hänvisning till rättspraxis anser regeringen inte någon uttrycklig bestäm-

melse i ämnet behövlig. Lagrådet vill dock ifrågasätta om inte, mot

bakgrund av att andra fall av säkerhetsåtgärder är reglerade i den före-

slagna lagen, en uttrycklig bestämmelse för nu avsett fall borde tas in i

lagen. Det torde i så fall inte finnas anledning att behandla talan om

ogiltighet annorlunda än klander. En bestämmelse skulle lämpligen

kunna föras in som ett fjärde stycke i förevarande paragraf och ges

lydelsen: I ett mål om en skiljedoms ogiltighet eller om upphävande av

en skiljedom får domstolen meddela sådana beslut om säkerhetsåtgärder

som domstolen enligt lag är behörig att meddela.

36 §

Andra meningen i första stycket om talans väckande kan utformas på sätt

som Lagrådet förordat under 34 §.

Andra stycket första meningen avser en talan som enbart rör

fördelningen av kostnaderna parterna emellan. Detta skulle komma fram

tydligare med följande formulering: En talan enligt första stycket som

enbart rör en fråga som avses i 42 § är tillåten om skiljedomen innebär att

skiljemännen har ansett sig vara obehöriga att pröva tvisten.

38 §

I andra stycket aktualiseras principerna om en säkerhetshavares rätt till

avkastningen av det objekt som säkerhetsrätten avser; objektet torde i

förevarande sammanhang utgöras av bankmedel eller andra rättigheter

(civil avkastning). Det har brukat anses att panträtt till sådana objekt

enligt allmänna regler inte utan avtal omfattar avkastningen av egen-

domen, i vidare mån än att panthavaren vid realisation kan ta betalt även

ur avkastning som inte uppburits av pantsättaren, liksom han successivt

kan använda avkastningen till att täcka ersättningsgilla omkostnader. (Se

hänvisningar hos Lennander, Panthavares skyldigheter vid pantavtal om

lös egendom, 1977, s. 111 116 och s. 305. Jfr Walin, Panträtt, 2 uppl.

1998, s. 252-253, som rekommenderar ett annat synsätt, där utgångs-

punkten är att avkastningen generellt omfattas av panträtten.) Det sagda

innebär emellertid att föreskriften i andra stycket, att säkerhetshavaren

får tillgodogöra sig betalning ur säkerheten samt avkastningen av

denna , i och för sig inte ger någon upplysning om vad som gäller

beträffande rätten till avkastningen under tiden fram till dess att han får ta

säkerheten i anspråk. Frågan kan t.ex. uppkomma, om panthavaren under

den tiden är skyldig att på begäran av pantsättaren lämna ut avkastning

som förfallit. Om avsikten är att rätten till avkastningen skall vara lika

omfattande som rätten till själva objektet bör detta anges. Detta skulle

t.ex. kunna ske genom att det till sista stycket fogas meningen Har

parterna inte överenskommit något annat omfattar säkerhetsrätten även

egendomens avkastning . Orden samt avkastningen av denna i den

nuvarande sista meningen i paragrafen bör då samtidigt utgå.

41 §

Som har utvecklats under 32 § bör bestämmelsen om talans väckande

kompletteras med regler om tidsfrister då rättelse eller komplettering av

domen eller tolkning av domslutet har ägt rum. Detta kan ske genom att

en ny tredje mening förs in i första stycket. Den kan ha t.ex. följande

lydelse. Har rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § ägt rum,

skall talan väckas av en part inom tre månader från den dag då parten

fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse och av en skiljeman inom

samma tid från den dag då skiljedomen fick sin slutliga lydelse.

45 §

Enligt andra stycket inträder inte preklusion på grund av att part försuttit

tid för väckande av talan, om parten efter ett skiljeförfarande begär

skiljedom eller väcker talan vid domstol inom trettio dagar från den dag

då parten fick del av skiljedomen eller, om skiljedomen blivit upphävd

eller förklarad ogiltig, från det att domen härom vunnit laga kraft. Den

föreslagna bestämmelsen omfattar inte det fallet att den påkallande

parten fört talan enligt 36 § mot en skiljedom, som innebär att hans talan

avvisats, utan att domstolen upphävt skiljedomen. Även i detta fall bör

hans talerätt vara bevarad om han väcker talan inom trettio dagar från det

att domen vunnit laga kraft; han skall naturligtvis inte samtidigt både föra

talan enligt 36 § och väcka talan i själva saken vid domstol. Det kan ske

genom att i satsen om skiljedomen blivit upphävd eller förklarad

ogiltig läggs till eller talan mot skiljedomen enligt 36 § lämnats utan

bifall .

Övergångsbestämmelserna

Äldre bestämmelser skall enligt punkten 2 tillämpas i fråga om

skiljeförfarande som inletts före ikraftträdandet. Såvitt Lagrådet förstår

skall inte några bestämmelser i den nya lagen tillämpas i det angivna

fallet. Ordet skiljeförfaranden är dock ägnat att framkalla tvekan om

huruvida punkten 2 omfattar även det fortsatta förfarandet i domstol.

Detta är dock avsikten.

Avgörande för frågan om ny eller äldre lag skall tillämpas bör vara när

skiljeförfarandet inletts. Enligt 19 § anses skiljeförfarande inlett när

motparten tar emot påkallelseskriften men bestämmelsen är dispositiv.

På grund av det anförda förordar Lagrådet att punkten 2 ges följande

lydelse: Den äldre lagen tillämpas om skiljeförfarandet har inletts före

ikraftträdandet eller, såvitt angår verkställighet av en utländsk skiljedom,

om ansökan om verkställighet har gjorts före ikraftträdandet.

I överensstämmelse härmed bör i punkten 3 orden förfaranden där

skiljedom har begärts bytas ut mot förfaranden som har inletts .

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

8 kap. 17 §

Det synes lämpligt att för större tydlighets skull i det nya tredje stycket

föra in en hänvisning inte endast till 26 § lagen om skiljeförfarande utan

också till 50 § som handlar om bevisupptagning under skiljeförfarande

utomlands.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken

Enligt 12 § i denna lag, som ej föreslås ändrad i lagrådsremissen, får

vissa där avsedda domar verkställas, om det inte finns någon omstän-

dighet som gör domen ogiltig även om talan ej förs mot domen.

Bestämmelsen stämmer inte överens med de nya reglerna i utsöknings-

balken om beaktande av ogiltighet. Dessutom har begreppet ogiltighet

olika innebörd i lagen om skiljemän och den föreslagna lagen om

skiljeförfarande. I bestämmelsen hänvisas till 3 kap. 15, 16, 17 och 18 §§

utsökningsbalken. Paragrafnumreringen av olika bestämmelser i dessa

paragrafer har förskjutits, vilket måste beaktas.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 november 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1998/99:35 Ny lag om skiljeförfarande.

 Senaste lydelse 1996:1438.

 Senaste lydelse 1994:1983.

 Senaste lydelse 1979:371.

 Senaste lydelse 1994:817.

 Senaste lydelse 1998:760.

 Senaste lydelse 1998:650.

 Senaste lydelse 1991:857.

 Senaste lydelse 1996:1438.

 Senaste lydelse 1994:1983.

 Senaste lydelse 1979:371.

 Senaste lydelse 1994:817.

 Senaste lydelse 1998:760.

 Senaste lydelse 1998:650.

 Senaste lydelse 1991:857.

Prop. 1998/99:35

6

1

Prop. 1998/99:35

Prop. 1998/99:35

278

1

Prop. 1998/99:35

Bilaga 1

Prop. 1998/99:35

Bilaga 2

Prop. 1998/99:35

Bilaga 3

Prop. 1998/99:35

Bilaga 4

Prop. 1998/99:00

3

Prop. 1998/99:35

Bilaga 5

285

Prop. 1998/99:35

Bilaga 6

297

Prop. 1998/99:35

Bilaga 6

298

Prop. 1998/99:35

Bilaga 6

307

1

308

1

Prop. 1998/99:35

Bilaga 7

317

1

Prop. 1998/99:35