Regeringens proposition

1999/2000:94

Moderniserade kapitaltäckningsregler m.m.

Prop.

1999/2000:94

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 mars 2000

Lena Hjelm-Wallén

 Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas vissa frågor om kreditinstituts och värdepap-

persbolags kapitalkrav för risker i verksamheten enligt lagen (1994:2004)

om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värde-

pappersbolag (kapitaltäckningslagen). Det lämnas förslag rörande inför-

livandet av tre nya EG-direktiv på kapitaltäckningsområdet. Direktivens

bestämmelser föreslås i stor utsträckning genomföras genom bemyndi-

gande från regeringen till Finansinspektionen.

När det gäller kapitalkravet för kreditrisk föreslås vissa komplette-

ringar av kapitaltäckningslagens riskviktningssystem. Det föreslås att

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

skall kunna föreskriva en lägre riskvikt än 100 procent om det är motive-

rat från risksynpunkt. Det innebär bl.a. att värdepapper vars värde är be-

roende av bostadskrediter kan åsättas samma riskvikt, 50 procent, som

krediter till bostäder.

För fordringar på AP-fonderna föreslås att, i likhet med andra ford-

ringar på staten, riskvikten noll procent skall tillämpas.

Nuvarande kapitalkrav för marknadsrisker föreslås skärpt så att det

även omfattar råvarutillgångar och positioner i råvaruderivat. Guld och

positioner i guldderivat skall därvid behandlas enligt reglerna för valuta-

risk. Vidare skärps kapitalkraven för valutarisk på så sätt att kravet skall

beräknas på hela valutaexponeringen.

Dessutom föreslås en möjlighet att under vissa förutsättningar över-

skrida gränserna för stora exponeringar i 5 kap. kapitaltäckningslagen.

Utöver ändringarna i kapitaltäckningslagen föreslås ändringar i sekre-

tesslagen (1980:100). Sekretess skall framdeles gälla även för uppgifter

som Finansinspektionen erhåller enligt samarbetsavtal med andra utländ-

ska myndigheter än tillsynsmyndigheter och med utländska organ på det

finansiella området.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

och värdepappersbolag 9

3 Ärendet och dess beredning 19

4 Bakgrund 20

4.1 Regleringen av kravet på kapitaltäckning 20

4.1.1 Kapitaltäckning 20

4.1.2 Baselkommittén och Baselöverenskommel-

sen 20

4.1.3 EG:s regelverk 21

4.1.4 Kapitaltäckningslagen 23

4.2 Tre nya EG-direktiv 25

4.2.1 CAD II 26

4.2.2 Hypoteksdirektivet 29

4.2.3 Direktivet om utvidgad matris 31

5 Genomförandet av direktiven 34

6 Ändrade kapitaltäckningskrav för marknadsrisk 36

6.1 Kapitalkrav för råvaror och råvaruderivat 36

6.2 Kapitalkrav för positioner i guld 39

6.3 Placeringar i värdepapper som indirekt har säkrats med

panträtt i bostadsfastigheter 39

6.4 Fordringar med säkerhet i kommersiella fastigheter 40

6.5 Andra ändringar av riskvikter 44

6.5.1 Fordringar på trossamfund 44

6.5.2 Fordringar på AP-fonderna 46

6.6 Egna modeller 46

7 Överskridande av gränsvärden för stora exponeringar i handels-

lagret 48

8 Förlagslån i kapitalbasen 51

9 Överklagande av normbeslut 53

10 Informationsutbyte och sekretess 54

10.1 Nuvarande EG-regler på området för banker och andra

kreditinstitut 54

10.2 Artikel 1 i direktivet om utvidgad matris 56

10.3 Sekretesslagen 56

11 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 60

12 Ekonomiska konsekvenser 61

13 Författningskommentar 62

13.1 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 62

13.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut

och värdepappersbolag 63

Bilaga 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/31/EG om

 ändring av rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav

 för värdepappersföretagochkreditinstitut.. 67

Bilaga 2 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/32/EG om

 ändring, som särskilt gäller panträtt i fast egendom, av

 rådets direktiv 89/647/EEG om kapitaltäcknings-

 grad för kreditinstitut .. 80

Bilaga 3 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/33/EG om

 ändring av artikel 12 i rådets direktiv 77/780/EEG om

 rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut,

 artiklarna 2, 5, 6, 7 och 8 och bilagorna II och III till

 rådets direktiv 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad

 för kredit institut och artikel 2 och bilaga II till

 rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för

 värdepappersföretag och kreditinstitut .. 83

Bilaga 4 Remissinstanser som yttrat sig över Promemoria om

 moderniseradekapitaltäckningsregler . 91

Bilaga 5 Lagrådsremissenslagförslag 92

Bilaga 6 Lagrådets yttrande . . 106

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 mars 2000 . 109

Rättsdatablad . 110

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

2. lag om ändring i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora

exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 5 och 19 §§ samt 9 kap. 12 § sekre-

tesslagen (1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

5 §

Sekretess gäller i statlig myndighets verksamhet, som består i till-

ståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet,

värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet, för uppgift om

1. affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens

verksamhet avser, om det kan antas att han lider skada om uppgiften röjs,

2. ekonomiska eller personliga förhållanden för annan, som har trätt i

affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens

verksamhet avser.

I ärende hos statlig myndighet om innehav av

1. aktier i bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag, värdepappersbolag

eller försäkringsaktiebolag,

2. andelar i medlemsbank eller kreditmarknadsförening, eller

3. aktier eller andelar i börs, auktoriserad marknadsplats eller clearing-

organisation

gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska

förhållanden om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om

uppgiften röjs. Sekretess gäller inte för beslut av myndigheten och inte

heller för uppgift som erhållits från annan myndighet om uppgiften inte

är sekretessbelagd där.

Sekretess gäller vidare i statlig myndighets verksamhet, som består i

övervakning enligt insiderlagen (1990:1342), övervakning enligt lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument eller kontroll enligt

valutaväxlingslagen (1996:1006), för sådan uppgift om enskilds ekono-

miska eller personliga förhållanden, vilken på begäran har lämnats av

någon som är skyldig att lämna uppgifter till myndigheten. Rör uppgiften

den uppgiftsskyldige gäller dock sekretess endast om denne kan antas

lida skada eller men om uppgiften röjs och sekretess inte motverkar

syftet med uppgiftsskyldigheten.

Sekretess gäller, i den mån riks-

dagen har godkänt avtal härom

med främmande stat eller mellan-

folklig organisation, hos myndig-

het i verksamhet som avses i

första tredje styckena för sådan

uppgift om affärs- eller driftför-

hållanden och ekonomiska eller

personliga förhållanden som myn-

digheten erhållit enligt avtalet.

Samma sekretess gäller hos

Finansinspektionen, i den mån

regeringen föreskriver det, om

inspektionen från motsvarande

utländsk myndighet erhållit upp-

gifter enligt annat avtal. Före-

skrifterna i 14 kap. 1 3 §§ får inte

i fråga om denna sekretess tilläm-

pas i strid med avtalet.

Sekretess gäller, i den mån riks-

dagen har godkänt avtal härom

med främmande stat eller mellan-

folklig organisation, hos myndig-

het i verksamhet som avses i

första tredje styckena för sådan

uppgift om affärs- eller driftför-

hållanden och ekonomiska eller

personliga förhållanden som myn-

digheten erhållit enligt avtalet.

Samma sekretess gäller hos

Finansinspektionen, i den mån

regeringen föreskriver det, om

inspektionen från utländsk myn-

dighet eller utländskt organ erhål-

lit uppgifter enligt annat avtal.

Föreskrifterna i 14 kap. 1 3 §§ får

inte i fråga om denna sekretess

tillämpas i strid med avtalet.

Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretessen

enligt första stycket 1, om den finner det vara av vikt att uppgiften läm-

nas.

Utan hinder av sekretess får uppgift enligt första stycket lämnas till en

börs om uppgiften behövs för att börsen skall kunna fullgöra sina upp-

gifter enligt lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet eller an-

nan författning.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

19 §

Sekretess gäller hos till-

synsmyndighet i konkurs för upp-

gift om enskilds affärs- eller

driftförhållanden, om det kan antas

att den som uppgiften rör lider

skada om uppgiften röjs. Utan hin-

der av sekretessen får uppgift läm-

nas till enskild enligt vad som

föreskrivs i konkurslagen

(1987:672).

Sekretess gäller hos till-

synsmyndighet i konkurs för upp-

gift om enskilds affärs- eller

driftförhållanden, om det kan antas

att den som uppgiften rör lider

skada om uppgiften röjs. Utan hin-

der av sekretessen får uppgift läm-

nas till enskild enligt vad som

föreskrivs i konkurslagen

(1987:672). Föreskrifterna i

14 kap. 1 3 §§ får inte i fråga om

denna sekretess tillämpas i strid

med avtal som ingåtts med

utländsk myndighet eller utländskt

organ.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

9 kap.

12 §

Sekretess gäller i ärende om någons inträde i Advokatsamfundet, om

disciplinärt ingripande mot advokat eller om advokats uteslutning ur

samfundet för uppgift om hans ekonomiska ställning eller om annans

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den som

uppgiften rör lider skada eller men om uppgiften röjs.

Motsvarande sekretess gäller i

ärende om godkännande eller

auktorisation av revisor eller

registrering av revisionsbolag, om

disciplinärt ingripande mot god-

känd eller auktoriserad revisor

eller registrerat revisionsbolag

eller om upphävande av godkän-

nande, auktorisation eller registre-

ring. Sekretessen enligt detta

stycke gäller inte beslut i ärendet.

Motsvarande sekretess gäller i

ärende om godkännande eller

auktorisation av revisor eller

registrering av revisionsbolag, om

disciplinärt ingripande mot god-

känd eller auktoriserad revisor

eller registrerat revisionsbolag

eller om upphävande av godkän-

nande, auktorisation eller registre-

ring. Föreskrifterna i 14 kap. 1

3 §§ får inte i fråga om denna

sekretess tillämpas i strid med

avtal som ingåtts med utländsk

myndighet eller utländskt organ.

Sekretessen enligt detta stycke

gäller inte beslut i ärendet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst femtio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag

Härigenom föreskrivs1 i fråga om lagen (1994:2004) om kapitaltäck-

ning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

dels att 7 kap. 17 och 18 §§ skall utgå,

dels att rubrikerna närmast före 4 kap. 8 § och 7 kap. 17 § skall utgå,

dels att nuvarande 5 kap. 6 § skall betecknas 5 kap. 7 §,

dels att 2 kap. 6 §, 3 kap. 1 §, 4 kap. 1, 2, 6 och 8 §§, 5 kap. 4 §,

6 kap. 9 § samt 7 kap. 16 § skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas ett nytt kapitel, 8 kap., av följande

lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 6 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §2

Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital

efter avräkning enligt 7 § och 5 kap. 4 § tredje stycket 2. Det primära

kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A. I bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget

kapital med undantag för kumulativa preferensaktier, i sparbanker

reservfonder, i medlemsbanker och kreditmarknadsföreningar eget kapi-

tal med undantag för förlagsinsatser samt i Svenska skeppshypotekskas-

san kassans reservfond. Från eget kapital skall undantas uppskrivnings-

fonder.

B. I banker, kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag kapital-

andelen av skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond.

C. I banker och kreditmarknadsföretag kapitalandelen av det belopp

som svarar mot bankens eller företagets reserver till följd av avskrivning

på egendom som upplåtits till nyttjande.

Med supplementärt kapital avses

värdet av förlagslån och andra

skuldförbindelser med en ur-

sprunglig löptid på minst fem år

och med rätt till betalning först

efter institutets övriga borgenärer,

dock sammanlagt högst till ett be-

lopp som motsvarar hälften av det

primära kapitalet. Förlagslån och

andra skuldförbindelser vilkas

återstående löptid understiger fem

år får tas upp till ett belopp som

motsvarar högst 20 % av det no-

minella värdet för varje helt år

som återstår till förfallodagen.

Med supplementärt kapital avses

värdet av skuldförbindelser som

medför rätt till betalning först

efter institutets övriga borgenärer

(förlagslån) och som har en ur-

sprunglig löptid på minst fem år.

Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, efter medgi-

vande av Finansinspektionen, räknas värdet av förlagsinsatser samt andra

kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

3 kap.

1§3

Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § bestäms i förhållande

till ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret.

Tillgångar och åtaganden delas in i följande grupper:

A 1. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

2. Placeringar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kom-

mun eller därmed jämförlig samfällighet svarar.

3. Placeringar och fordringar för vilka en utländsk stat eller central-

bank svarar, om placeringen eller fordran gäller i den utländska statens

valuta och är refinansierad i samma valuta.

4. Övriga placeringar och fordringar för vilka svarar Europeiska

gemenskaperna eller någon av de utländska stater eller centralbanker som

regeringen föreskriver.

5. Placeringar och fordringar för vilka svarar en sådan utländsk kom-

mun eller därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen föreskriver.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 5.

B 1. Placeringar och fordringar

för vilka Allmänna pensionsfon-

den, Konungariket Sveriges stads-

hypotekskassa, Sveriges allmänna

hypoteksbank, ett kreditinstitut

eller ett värdepappersbolag med

tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 5 och

 som uppfyller de krav

regeringen föreskriver.

7. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 6.

B 1. Placeringar och fordringar

för vilka Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa, Sveriges all-

männa hypoteksbank, ett kreditin-

stitut eller ett värdepappersbolag

med tillstånd enligt 3 kap. 4 §

första stycket 4 och 5 lagen

(1991:981) om värdepappers-

rörelse svarar.

2. Placeringar och fordringar för vilka svarar en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver.

3. Placeringar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år

för vilka ett utländskt kreditinstitut svarar.

4. Placeringar och fordringar för vilka svarar ett utländskt kreditinstitut

i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

5. Placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de internatio-

nella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 5.

C. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i

bostadsfastighet eller tomträtt till

sådan fastighet inom det

uppskattade värde som institutet

bestämt efter särskild värdering.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 5 och

som uppfyller de krav regeringen

föreskriver.

7. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 6.

C. 1. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i

bostadsfastighet eller tomträtt till

sådan fastighet inom det

uppskattade värde som institutet

bestämt efter särskild värdering.

2. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 och som

uppfyller de krav regeringen före-

skriver.

D. Övriga placeringar, fordringar, garantiförbindelser och andra åta-

ganden.

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

 sådana övervärden och tillskott som enligt 2 kap. 7 § andra respek-

tive tredje stycket skall räknas av från kapitalbasen,

 sådana tillskott som avses i 2 kap. 7 § fjärde stycket,

 sådana icke likvida tillgångar som räknats av från kapitalbasen enligt

2 kap. 8 §,

 sådana poster som inte skall räknas in vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponeringar enligt 5 kap. 4 § tredje stycket 2 och som räknats av

från kapitalbasen,

 fordringar mot företag som ingår i samma finansiella företagsgrupp

som institutet och som omfattas av bestämmelserna i 6 kap. om fullstän-

dig konsolidering eller konsolidering genom klyvningsmetod,

 fordringar som har garanterats av ett företag som ingår i samma

finansiella företagsgrupp som institutet och som omfattas av bestämmel-

serna i 6 kap. om fullständig konsolidering eller konsolidering genom

klyvningsmetod.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet skall tillgångarna och åtagandena

tas upp till sammanlagt

 0 % av summan av de poster som anges i första stycket A,

 20 % av summan av de poster som anges i första stycket B,

 50 % av summan av de poster som anges i första stycket C, samt

 100 % av summan av de poster som anges i första stycket D.

4 kap.

1 §

Ett instituts handelslager utgörs

av sådana positioner i finansiella

instrument som institutet tagit för

att på kort sikt göra en vinst eller

för att skydda andra positioner i

handelslagret. Till handelslagret

skall också räknas sådana expone-

ringar som uppkommit till följd av

oavslutade affärer i finansiella

instrument eller inte fullgjorda

leveranser av sådana instrument.

Ett instituts handelslager utgörs

av sådana positioner i finansiella

instrument och råvaror som insti-

tutet tagit för att på kort sikt göra

en vinst eller för att skydda andra

positioner i handelslagret. Till

handelslagret skall också räknas

sådana exponeringar som upp-

kommit till följd av oavslutade

affärer i finansiella instrument och

råvaror, eller inte fullgjorda leve-

ranser av sådana instrument och

råvaror.

Handelslagret utgörs vidare av ett instituts resultatförda men oregle-

rade fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret, såsom ford-

ringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

2 §

Kapitalkravet för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett

instituts handelslager bestäms på grundval av emittentens kreditvärdighet

och instrumentens löptid. Kapitalkravet omfattar specifik och generell

risk i positionerna. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet mot

varandra räkna av positioner vilkas värde ökar vid ökning av instrumen-

tets eller underliggande instruments värde (långa positioner) och övriga

positioner (korta positioner) i finansiella instrument, om instrumenten är

av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga om finan-

siella instrument med andra finansiella instrument som underliggande

tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av instrument som

uppfyller dessa villkor.

Vid bestämmandet av kapitalkravet avseende den specifika risken skall

de ränteanknutna finansiella instrumenten delas in i följande grupper:

A. Placeringar och fordringar

1. där emittenten är svenska staten, en svensk kommun eller därmed

jämförlig samfällighet,

2. där emittenten är någon utländsk stat eller centralbank som rege-

ringen föreskriver,

3. där emittenten är en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig

samfällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd, som rege-

ringen föreskriver,

4. för vilka säkerheten utgörs av

placeringar eller fordringar som

anges i 1 3.

4. som inte är mer riskfyllda än

de som anges i 1 3 och som upp-

fyller de krav regeringen föreskri-

ver,

5. för vilka säkerheten utgörs av

placeringar eller fordringar som

anges i 1 4.

B. Placeringar och fordringar

1. där emittenten är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

2. där emittenten är en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

3. där emittenten är ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföre-

tag i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

4. där emittenten är någon av de internationella utvecklingsbanker som

regeringen föreskriver,

5. för vilka säkerheten utgörs av

sådana placeringar eller fordringar

som avses i 1 4,

6. som uppfyller särskilda krav i

fråga om marknadsnotering, likvi-

ditet och kreditvärdighet hos

emittenten.

5. som inte är mer riskfyllda än

de som anges i 1 4 och som upp-

fyller de krav regeringen föreskri-

ver,

6. för vilka säkerheten utgörs av

sådana placeringar eller fordringar

som avses i 1 5,

7. som uppfyller särskilda krav i

fråga om marknadsnotering, likvi-

ditet och kreditvärdighet hos

emittenten.

C. Övriga placeringar och åtaganden.

Kapitalkravet för den specifika risken skall i varje enskild valuta mot-

svara

 0 % av summan av de poster som anges i andra stycket A,

 0,25 %, 1,00 % och 1,60 % av summan av de poster som anges i

andra stycket B, beroende på om den återstående löptiden är högst

6 månader, mellan 6 och 24 månader respektive över 24 månader, samt

 8 % av summan av de poster som anges i andra stycket C.

Kapitalkravet för den generella risken skall i varje enskild valuta be-

stämmas enligt antingen en löptidsbaserad eller en durationsbaserad me-

tod.

6 §

Om ett institut har betalat för finansiella instrument som ingår i han-

delslagret innan dessa har mottagits eller levererat instrumenten utan att

likvid erhållits för dem skall kapitalkravet bestämmas till 8 % av värdet

av de finansiella instrumenten eller likviden sedan värdet multiplicerats

med det riskvikttal som enligt andra stycket gäller för motparten i tran-

saktionen. Om transaktionen gjorts över en stats gräns gäller vad nu sagts

endast om en eller flera dagar har förflutit efter det att betalningen eller

leveransen ägt rum.

Det i första stycket avsedda riskvikttalet utgör

A. 0 % för

1. svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig samfällig-

het,

2. utländska stater eller centralbanker som regeringen föreskriver,

3. en sådan utländsk kommun

eller därmed jämförlig samfällig-

het, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver.

3. en sådan utländsk kommun

eller därmed jämförlig samfällig-

het, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver,

4. fordringar och placeringar

som inte är mer riskfyllda än de

som anges i 1 3 och som uppfyller

de krav regeringen föreskriver.

B. 20 % för

1. Allmänna pensionsfonden,

2. ett kreditinstitut eller värde-

pappersbolag,

3. en svensk börs eller clearing-

organisation,

4. en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen

föreskriver,

5. ett utländskt kreditinstitut

eller värdepappersföretag i någon

av de utländska stater som rege-

ringen föreskriver,

6. en börs eller clearingorgani-

sation i någon av de utländska

stater som regeringen föreskriver,

7. någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen

föreskriver.

1. ett kreditinstitut eller värde-

pappersbolag,

2. en svensk börs eller clearing-

organisation,

3. en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen

föreskriver,

4. ett utländskt kreditinstitut

eller värdepappersföretag i någon

av de utländska stater som rege-

ringen föreskriver,

5. en börs eller clearingorgani-

sation i någon av de utländska

stater som regeringen föreskriver,

6. någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen

föreskriver,

7. fordringar och placeringar

som inte är mer riskfyllda än de

som anges i 1 6 och som uppfyller

de krav regeringen föreskriver.

C. 100 % för övriga motparter.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal

(repor och omvända repor), värdepapperslån och sådana derivatinstru-

ment som regeringen föreskriver. För dessa skall kapitalkravet i stället

beräknas i enlighet med vad regeringen föreskriver.

8 §4

Om ett instituts totala nettoposi-

tion i annan valuta än redovis-

ningsvalutan enligt 4 kap. 6 §

bokföringslagen (1999:1078) för

hela verksamheten överstiger 2 %

av kapitalbasen enligt 2 kap. 6 8

§§ skall kapitalkravet motsvara

8 % av det överskjutande beloppet.

Med ett instituts totala netto-

position i annan valuta än redo-

visningsvalutan avses den högsta

summan av ett instituts korta

nettopositioner eller långa netto-

positioner i olika valutor.

För balanserade positioner i

nära korrelerade valutor får

tillämpas ett kapitalkrav motsva-

rande 4 % av värdet av den balan-

serade positionen. Vidare får ett

lägre kapitalkrav tillämpas för

valutor som omfattas av mellan-

statliga bindande överenskom-

melser om valutakurssamarbete.

Efter medgivande av Finans-

inspektionen får en simulerings-

metod användas vid beräkning av

kapitalkravet enligt denna pa-

ragraf.

Ett institut skall uppfylla ett

kapitalkrav för valutarisk och

råvarurisk. Kravet skall bestäm-

mas och beräknas för hela verk-

samheten enligt föreskrifter som

regeringen meddelar.

5 kap.

4 §5

Vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponering enligt 1 och 3 §§

skall inte räknas in de poster som

avses i 3 kap. 1 § första stycket A

2 6.

Vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponering enligt 1 och 3 §§

skall inte räknas in de poster som

avses i 3 kap. 1 § första stycket A

2 7.

Vid valutatransaktioner omfattas inte exponeringar som uppkommer i

samband med normal avveckling av en transaktion under två dygn efter

betalning. Vid köp eller försäljning av finansiella instrument omfattas

inte exponeringar som uppkommer i samband med normal avveckling av

en transaktion under fem vardagar efter den tidpunkt då antingen betal-

ning har skett eller de finansiella instrumenten har levererats.

Regeringen får föreskriva att även andra poster än dem som anges i

första stycket inte skall räknas in vid bestämmandet av ett instituts expo-

neringar enligt detta kapitel, om

1. kreditrisken är låg, eller

2. posterna räknats av från institutets kapitalbas.

6 §

Värdet av ett instituts expone-

ringar i handelslagret mot en kund

eller en grupp av kunder med in-

bördes anknytning får, efter med-

givande av Finansinspektionen,

överstiga de gränsvärden som an-

ges i 1 och 3 §§, om institutet

uppfyller det särskilda kapitalkrav

och de villkor i övrigt för den

överstigande exponeringen som

regeringen föreskriver.

6 kap.

9 §

Kapitalbasen för den finansiella företagsgruppen skall bestämmas i en-

lighet med vad som anges i 2 kap. 6 8 §§. Även den del av kapitalbasen

som belöper på minoritetsandelar skall ingå. Goodwill som belöper på

företag som omfattas av gruppbaserad redovisning skall räknas av från

primärt kapital.

Vid beräkning av kapitalkrav för

kreditrisker skall tillgångar och

åtaganden tas upp till de värden

som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid

beräkning av kapitalkrav för

marknadsrisker skall reglerna i

4 kap. 2 8 §§ tillämpas. Expone-

ringar skall bestämmas på sätt som

anges i 5 kap.

Vid beräkning av kapitalkrav för

kreditrisker skall tillgångar och

åtaganden tas upp till de värden

som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid

beräkning av kapitalkrav för

marknadsrisker skall reglerna i

4 kap. 2 8 §§ eller 9 § tillämpas.

Exponeringar skall bestämmas på

sätt som anges i 5 kap.

7 kap.

16 §

Beslut som Finansinspektionen meddelar med stöd av 12 § får överkla-

gas hos kammarrätten.

Andra beslut som inspektionen

meddelar enligt denna lag får

överklagas hos länsrätten. Pröv-

ningstillstånd krävs vid överkla-

gande till kammarrätten av läns-

rättens avgörande.

Andra beslut som inspektionen

meddelar enligt denna lag får

överklagas hos länsrätten. Detta

gäller dock inte beslut i ärenden

som avses i 20 § första stycket 5

förvaltningslagen (1986:223).

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

Finansinspektionen får bestämma att ett beslut om föreläggande skall

gälla omedelbart.

8 kap. Bemyndiganden

1 §6 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektio-

nen skall meddela närmare föreskrifter om

1. villkor för att räkna in poster i kapitalbasen och räkna av poster från

densamma enligt 2 kap. 6 § respektive 7 §, omfattningen av dessa poster

och hur kapitalbasen i övrigt skall beräknas enligt samma paragrafer,

2. vilka poster som får räknas in i kapitalbasen enligt 2 kap. 8 § och

omfattningen av dessa samt vilka icke likvida tillgångar som skall räknas

av från kapitalbasen enligt samma paragraf,

3. beräkning av kapitalkraven enligt 3 kap. 1 och 2 §§,

4. vilka poster som skall ingå i handelslagret enligt 4 kap. 1 § och om-

fattningen av dessa,

5. beräkning av kapitalkraven enligt 4 kap. 2 7 §§,

6. hur exponeringarna skall värderas vid beräkningen av ett instituts

exponeringar enligt 5 kap. 1 och 3 §§,

7. hur konsolidering skall ske och hur kapitalbasen skall beräknas en-

ligt 6 kap. 6 9 §§,

8. innehållet, utformningen och omfattningen av den redovisning eller

information som skall lämnas enligt 7 kap. 5 §,

9. omfattningen och fullgörandet av rapporteringsskyldigheten enligt

7 kap. 11 §.

2 §7 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela de föreskrifter som behövs om

1. villkoren för att beräkna kapitalkravet enligt undantagsregeln i

2 kap. 4 §,

2. beräkning av kapitalkravet enligt 2 kap. 5 § första stycket.

3 §8 Regeringen får bemyndiga Finansinspektionen att meddela sådana

föreskrifter och fatta sådana beslut som avses i

1. 3 kap. 1 § första stycket A 4 6, B 2, 4 6 samt C 2,

2. 4 kap. 2 § andra stycket A 2 4 och B 2 5,

3. 4 kap. 6 § andra stycket A 2 4 och B 3 7 samt tredje stycket,

4. 4 kap. 8 §,

5. 4 kap. 9 §,

6. 5 kap. 4 § tredje stycket,

7. 5 kap. 6 §,

8. 6 kap. 2 §, samt

9. 7 kap. 6 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. I fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraft-

trädandet gäller 7 kap. 16 § i dess äldre lydelse.

3 Ärendet och dess beredning

Den 21 juli 1998 trädde två EG-direktiv på kapitaltäckningsområdet i

kraft (rådets direktiv 98/31/EG och 98/32/EG). Den 10 augusti samma år

trädde ytterligare ett EG-direktiv på samma område i kraft (rådets direk-

tiv 98/33/EG). Direktiven skall vara genomförda senast två år efter det att

direktiven trädde i kraft. Direktiven finns i bilagorna 1 3.

Mot denna bakgrund utarbetades år 1999 en promemoria om Moderni-

serade kapitaltäckningsregler inom Finansdepartementet (dnr

Fi1999/4768). Promemorian innehåller förslag till lag om ändring i sek-

retesslagen och i kapitaltäckningslagen. I promemorian behandlades även

skrivelser från Svenska Fondhandlareföreningen (dnr Fi1995/6914),

Stadshypotek (dnr Fi1995/6982) och Svenska Bankföreningen (dnr

Fi1999/458).

Promemorian har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgäng-

liga i Finansdepartementet (dnr Fi1999/4768). En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 4.

Regeringen beslutade den 24 februari 2000 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över de lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

Regeringen har godtagit Lagrådets synpunkter. Den av Lagrådet

behandlade frågan om sekretess för uppgifter som svensk myndighet

erhållit enligt samarbetsavtal med utländsk myndighet eller utländskt

organ om utbyte av information behandlas i avsnitt 10. Lagrådets syn-

punkter på bestämmelserna om vidaredelegation av regeringens före-

skriftsrätt till Finansinspektionen behandlas i avsnitt 5.

I förhållande till lagrådsremissen har också gjorts vissa andra

ändringar av redaktionell natur.

4 Bakgrund

4.1 Regleringen av kravet på kapitaltäckning

4.1.1 Kapitaltäckning

För ett företag i allmänhet brukar termen soliditet användas för att be-

teckna relationen mellan tillgångar och eget kapital. Soliditeten är således

ett mått på företagets kapitalstyrka.

För kreditinstitut och värdepappersbolag (institut) används normalt i

stället kapitaltäckning som ett mått på kapitalstyrkan. Kapitaltäckning,

som är en form av soliditetsmått, betecknar relationen mellan de riskvik-

tade tillgångarna och kapitalbasen. De riskviktade tillgångarna beräknas

med hänsyn till hur riskfyllda ett instituts tillgångar i och utanför balans-

räkningen är. Kapitalbasen utgörs av sådant eget och lånat kapital som är

särskilt lämpat för att täcka förluster i institutet.

Riskviktningen motiveras av att en betydande andel av ett instituts till-

gångar och skulder normalt är av ett sådant slag att de på kort tid kan un-

dergå stora värdeförändringar. Ett institut kan emellertid också ha ford-

ringar som inte har någon kreditrisk, t.ex. fordringar på svenska staten.

Skillnaderna i risk mellan olika tillgångsslag motiverar att kapitaltäck-

ning används i stället för ett enkelt soliditetsmått för att mäta ett instituts

kapitalstyrka.

Finansiella kriser kan sprida sig över nationsgränserna vilket har moti-

verat den s.k. Baselkommittén att utarbeta rekommendationer om kapi-

taltäckning. EG har också i flera direktiv närmare reglerat kraven på

kapitaltäckning i institut.

4.1.2 Baselkommittén och Baselöverenskommelsen

The Committee on Banking Supervision (Baselkommittén) är ett samar-

betsorgan mellan G 10-ländernas centralbanker och i de länder där till-

synen över institut utövas av annan myndighet än centralbanken till-

synsmyndigheter. I 10-gruppen ingår Belgien, Storbritannien, Frankrike,

Nederländerna, Italien, Japan, Kanada, Sverige, Förenta Staterna, Tysk-

land och Schweiz.

 Baselkommittén antog år 1988 en rekommendation om gemensamma

kapitaltäckningsregler för internationellt verksamma banker: The Basle

Capital Accord International Convergence of Capital Measurement and

Capital Standards, July 1988. Rekommendationen brukar på svenska be-

nämnas Baselöverenskommelsen.

Baselöverenskommelsen från år 1988 är avsedd att tjäna två syften.

Det ena syftet är att öka soliditeten hos internationellt verksamma

banker. Det andra syftet är att möjliggöra en konkurrens på lika villkor

mellan banker i olika länder.

Baselkommittén antog år 1996 ett tillägg till Baselöverenskommelsen

avsett att tillämpas senast från den 1 januari 1998 (Amendment to the

Capital Accord to Incorporate Market Risk). I tillägget rekommenderas

att kapitalkravet för marknadsrisker skall beräknas enligt vissa standard-

modeller (standardised approach) eller med hjälp av egna matematiska

modeller (internal models approach). Under en i rekommendationen icke

specificerad övergångsperiod kan en kombination av dessa användas.

Marknadsrisker definieras som risken för förluster på poster, i eller

utanför balansräkningen, till följd av förändringar i marknadspriser.

Till ledning för tillämpningen av Baselöverenskommelsen har Basel-

kommittén lämnat flera tolkningsmeddelanden.

4.1.3 EG:s regelverk

Kravet på kapital i institut regleras i flera EG-direktiv. Av särskild bety-

delse är:

 rådets direktiv 89/299/EEG av den 17 april 1989 om kapitalbasen i

kreditinstitut (kapitalbasdirektivet),

 rådets direktiv 89/647/EEG av den 18 december 1989 om kapital-

täckningsgrad för kreditinstitut (solvensdirektivet),

 rådets direktiv 92/30/EEG av den 6 april 1992 om gruppbaserad till-

syn över kreditinstitut (direktivet om gruppbaserad tillsyn),

 rådets direktiv 92/121/EEG av den 21 december 1992 om övervak-

ning och kontroll av kreditinstituts stora exponeringar (direktivet om

stora exponeringar) och

 rådets direktiv 93/6/EEG av den 15 mars 1993 om kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut (kapitalkravsdirektivet).

EG-direktiven bygger väsentligen på Baselöverenskommelsen. Av

olika skäl överensstämmer dock inte regelverken helt med varandra. Ett

skäl är att EG-direktiv är bindande medan Baselöverenskommelsen är

utformad som en rekommendation. Ett annat skäl är att Baselöverens-

kommelsen endast omfattar internationellt verksamma banker medan

EG-direktiven omfattar samtliga banker och andra kreditinstitut samt

därutöver värdepappersföretag.

Kapitalbasdirektivet

Kapitalbasdirektivet reglerar vad ett institut får räkna in i kapitalbasen.

Kapitalbasen består av två delar, primärt och supplementärt kapital. Till

primärt kapital räknas främst eget kapital med undantag för uppskriv-

ningsfonder och kumulativa preferensaktier. Dessa poster kan dock räk-

nas in i supplementärt kapital. I supplementärt kapital får också räknas in

eviga förlagslån och i begränsad utsträckning förlagslån med en ur-

sprunglig löptid på minst fem år.

Härutöver ger kapitalkravsdirektivet en möjlighet att räkna in förlags-

lån med en ursprunglig löptid på två år för att täcka kapitalkravet för

marknadsrisker.

Solvensdirektivet

Solvensdirektivet föreskriver hur ett kreditinstitut skall beräkna sitt

kapitalkrav för kreditrisk. Kravet bestäms med hänsyn till exponering-

arna i och utanför balansräkningen med undantag för handelslagret.

Exponeringarna indelas i riskklasser och multipliceras med någon av

vikterna 0, 20, 50 eller 100 procent, där en högre risk ger en högre vikt.

Genom att addera beloppen framräknas de riskviktade tillgångarna.

Kapitalkravet för kreditrisker utgörs av ett belopp motsvarande 8 procent

av de riskviktade tillgångarna.

Kapitalkravet för exponeringar i handelslagret (marknadsrisker) skall i

stället beräknas enligt de särskilda reglerna i kapitalkravsdirektivet.

Mindre institut med små handelslager får dock beräkna kapitalkravet för

exponeringar i handelslagret enligt solvensdirektivet.

Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 96/10/EG om ändring

av direktiv 89/647/EEG vad avser de behöriga myndigheternas godkän-

nande av avtalsnettning (nettningsdirektivet) infördes bestämmelser som

utvidgade möjligheterna att ta hänsyn till avtal om nettning (avräkning)

vid beräkning av kapitalkrav för risker utanför balansräkningen.

Direktivet om gruppbaserad tillsyn

Direktivet om gruppbaserad tillsyn ersatte direktivet 83/350/EEG om

tillsyn av kreditinstitut på konsoliderad grund.

Tillsynen över finansiella företagsgrupper (gruppbaserad tillsyn) kan

sägas bestå av tre delar. Den första delen är den tillsyn som Finans-

inspektionen skall ha över företagsgruppen. Den andra delen är de beräk-

ningar som skall göras av kapitalkrav för kreditrisker och marknadsrisker

samt begränsningar av stora exponeringar. För dessa beräkningar och

begränsningar behövs särskilt upprättade redovisningar. Den tredje delen

omfattar den gruppbaserade redovisning och de olika metoder för sam-

manställning (konsolidering) som behövs.

Som framgått innehöll 1983 års direktiv ett grundläggande regelsystem

för gruppbaserad tillsyn över kreditinstitut. Huvudregeln i det direktivet

var att tillsynen av ett kreditinstituts finansiella ställning skulle ske

genom konsolidering av andra kreditinstitut och finansiella institut som

var dotterföretag till kreditinstitutet eller i vilka kreditinstitutet hade ett

ägarintresse. Med ägarintresse avsågs ett kreditinstituts direkta eller indi-

rekta innehav av 25 procent eller mer av kapitalet i ett annat kreditinstitut

eller finansiellt institut. Direktivet om gruppbaserad tillsyn utvidgade den

gruppbaserade tillsynen.

Det generella kravet på tillsyn omfattar numera även andra finansiella

företagsgrupper än sådana som har ett kreditinstitut som moderföretag.

Företagsgrupper där moderföretaget är ett holdingföretag med finansiell

verksamhet och minst ett av dotterföretagen är ett kreditinstitut skall

också omfattas. För koncerner där moderföretaget är ett holdingföretag

med blandad verksamhet och minst ett av dotterföretagen är ett kredit-

institut föreskriver direktivet en skyldighet för moderföretaget att lämna

viss information. Med ägarintresse avses ett direkt eller indirekt innehav

av 20 procent eller mer av rösterna eller kapitalet i ett företag. Detta är en

utvidgning mot vad som gällde enligt 1983 års direktiv. En utvidgning

har även gjorts i fråga om vad tillsynen skall innefatta. Utöver det tidi-

gare kapitalkravet för kreditrisker har det också uppställts kapitalkrav för

marknadsrisker och krav på kontroll av stora exponeringar.

Direktivet om stora exponeringar

Direktivet om stora exponeringar innehåller bestämmelser som innebär

en skyldighet för kreditinstitut att lämna uppgifter om sina stora expo-

neringar och att begränsa storleken av sådana exponeringar. En expone-

ring gentemot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning

anses stor när den uppgår till 10 procent eller mer av kreditinstitutets

kapitalbas. Enligt direktivet får värdet av ett kreditinstituts exponering

gentemot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning inte

överstiga 25 procent av kreditinstitutets kapitalbas. Om kunden eller

gruppen av kunder är kreditinstitutets moder-, dotter- eller systerföretag

får värdet av exponeringen inte överstiga 20 procent av kapitalbasen. Ett

kreditinstituts sammanlagda stora exponeringar får inte överstiga

800 procent av kreditinstitutets kapitalbas.

Genom artikel 5.1 i kapitalkravsdirektivet har bestämmelserna i direk-

tivet om stora exponeringar utvidgats till att även omfatta värdepappers-

företag. Enligt artikel 5.2 i kapitalkravsdirektivet skall kreditinstitut och

värdepappersföretag, som beräknar kapitalkrav för positionsrisker samt

avvecklings- och motpartsrisker, beräkna sina stora exponeringar enligt

bilaga 6 Större exponeringar till kapitalkravsdirektivet (se prop.

1994/95:50 s. 217).

Kapitalkravsdirektivet (CAD)

Kapitalkravsdirektivet eller, som det ofta benämns, CAD (Capital

Adequacy Directive) föreskriver hur ett institut skall beräkna kapitalkra-

vet för marknadsrisker i handelslagret.

Genom kapitalkravsdirektivet har bestämmelserna för kreditinstitut i

de olika delarna gjorts tillämpliga även på värdepappersinstitut. Ett

värdepappersinstitut skall t.ex. uppfylla solvensdirektivets bestämmelser

om kapitalkrav för kreditrisker.

Bestämmelserna om stora exponeringar skall enligt kapitalkravsdirek-

tivet även gälla för poster i handelslagret. Enligt direktivet får dock ett

institut, efter tillsynsmyndighetens medgivande, överskrida de absoluta

begränsningarna för stora exponeringar. Det gäller dock endast om den

överskjutande exponeringen är att hänföra till handelslagret. En annan

förutsättning är att institutet uppfyller ett särskilt kapitalkrav för den

överskjutande stora exponeringen.

4.1.4 Kapitaltäckningslagen

Genom lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för

kreditinstitut och värdepappersbolag (kapitaltäckningslagen) har

bestämmelserna om kapitaltäckning anpassats till EG-rätten och Basel-

överenskommelsen. Lagen är en ramlagstiftning och den närmare regle-

ringen har genomförts genom att Finansinspektionen utfärdat föreskrifter

och allmänna råd:

 Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1998:29)

om beräkning av kapitalbas och kapitalkrav för marknadsrisker och kre-

ditrisker,

 Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1998:30)

om stora exponeringar,

 Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1998:31)

om finansiella företagsgrupper, och

 Finansinspektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS 1998:32)

om avtal om nettning.

Kapitalkravet

Enligt kapitaltäckningslagen skall ett institut vid varje tidpunkt ha en

kapitalbas som åtminstone motsvarar det sammanlagda kapitalkravet för

kredit- och marknadsrisker. För värdepappersbolag gäller dessutom att

kapitalbasen aldrig får understiga motsvarande 25 procent av bolagets

fasta omkostnader för det föregående året eller, om bolagets verksamhet

pågått i mindre än ett år, 25 procent av de fasta omkostnader som har

angetts i bolagets verksamhetsplan.

Kapitalkravet för kreditrisker bestäms med hänsyn till ett instituts till-

gångar och dess åtaganden som inte ingår i handelslagret. Dessa indelas i

riskklasser och multipliceras med någon av vikterna 0, 20, 50 eller 100

procent. En högre risk ger en högre vikt och därmed ett högre krav på

buffertkapital. Genom att addera beloppen framräknas de riskviktade till-

gångarna. Kapitalkravet för kreditrisker utgörs av ett belopp motsvarande

8 procent av de riskviktade tillgångarna.

Marknadsrisker delas i kapitaltäckningslagen bl.a. in i positionsrisker,

avvecklingsrisker, motpartsrisker och valutakursrisker. Med undantag för

valutakursrisker beräknas kapitalkravet för dessa risker på ett instituts

exponeringar i handelsportföljen. Kapitalkravet för valutarisker skall be-

räknas på ett instituts totala nettoposition i annan valuta än redo-

visningsvalutan (se prop. 1999/2000:23 s. 136 och 247).

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

skall enligt 7 kap. 17 § 3 kapitaltäckningslagen meddela föreskrifter om

hur posterna skall värderas vid bestämmandet av kapitalkravet (se prop.

1994/95:50 s. 303). Det har förutsatts att också möjligheten till att beakta

avtal om nettning vid beräkning av kapitalkravet för exponeringar

utanför balansräkningen skall regleras i föreskrifter (se prop. 1994/95:50

s. 304).

Finansinspektionen har utfärdat föreskrifter om värdering av poster

(se t.ex. 5 kap. 12 § och 7 kap. 1 § FFFS 1998:29). Föreskrifter har även

utfärdats om i vilken utsträckning nettningsavtal får beaktas vid

beräkning av motpartsrisker i handelslagret och utanför balansräkningen

(se 6 kap. 50 § och 7 kap. 15 § FFFS 1998:29). Hur nettningsavtalen

skall vara utformade m.m. har också reglerats i föreskrifter (se FFFS

1998:32).

Kapitalbasen

Kapitalbasen består av två delar, primärt och supplementärt kapital. Det

primära kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

I 2 kap. 6 § kapitaltäckningslagen anges de kapitalkomponenter som

får räknas in i kapitalbasen.

I primärt kapital får flera olika kapitalkomponenter räknas in varav

viktigast är eget kapital. Vissa däri ingående poster får dock inte ingå i

primärt kapital. Uppskrivningsfonder skall alltid undantas. I institut som

bedrivs i aktiebolagsform får inte heller s.k. kumulativa preferensaktier

räknas in. För institut som är medlemsbank eller kreditmarknadsförening

gäller att förlagsinsatser inte får ingå i primärt kapital. Sådana insatser får

dock räknas som supplementärt kapital. Med primärt kapital avses i ban-

ker och kreditmarknadsföretag även reserver uppkomna till följd av av-

skrivning på egendom som upplåtits till nyttjande. I banker, kreditmark-

nadsföretag och värdepappersbolag tillkommer dessutom kapitalandelen

av skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond.

Med supplementärt kapital avses förlagsandelslån, förlagslån och

andra efterställda skuldförbindelser med en löptid på minst fem år.

Finansinspektionen får medge att även andra kapitaltillskott och reser-

ver räknas som primärt eller supplementärt kapital.

I 7 kap. 17 § 1 kapitaltäckningslagen finns ett bemyndigande för rege-

ringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen att

meddela föreskrifter om hur kapitalbasen skall beräknas.

Finansinspektionen har utfärdat föreskrifter om hur förlagslån med be-

gränsad löptid skall vara utformade för att kunna räknas som supple-

mentärt kapital (se 4 kap. 8 § FFFS 1998:29, jfr 2 kap. 6 § tredje stycket

kapitaltäckningslagen). I föreskrifter har även reglerats förutsättningarna

för att tillskott och reserver efter Finansinspektionens medgivande skall

kunna räknas in i primärt eller supplementärt kapital (se 4 kap. 9 17 §§

FFFS 1998:29, jfr 2 kap. 6 § fjärde stycket kapitaltäckningslagen).

4.2 Tre nya EG-direktiv

Några av förslagen i denna proposition syftar till att genomföra tre nya

EG-direktiv:

 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/31/EG om ändring av

rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och

kreditinstitut (CAD II),

 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/32/EG om ändring, som

särskilt gäller panträtt i fast egendom, av rådets direktiv 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (hypoteksdirektivet) och

 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/33/EG om ändring av

artikel 12 i rådets direktiv 77/780/EEG om rätten att starta och driva

verksamhet i kreditinstitut, artiklarna 2, 5, 6, 7 och 8 och bilagorna II och

III till rådets direktiv 89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kredit-

institut och artikel 2 och bilaga II till rådets direktiv 93/6/EEG om kapi-

talkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (direktivet om utvidgad

matris).

De tre direktiven antogs samtidigt i rådet och är ett resultat av en

kompromiss mellan medlemsländerna.

4.2.1 CAD II

Genom direktivet görs flera ändringar i kapitalkravsdirektivet (CAD).

Därav benämningen CAD II.

CAD II motsvarar i allt väsentligt Baselkommitténs år 1996 gjorda

tillägg till Baselöverenskommelsen (se avsnitt 4.1.2).

Kapitalkrav för råvarurisker

Enligt gällande bestämmelser skall ett institut beräkna ett kapitalkrav för

positionsrisker samt avvecklings- och motpartsrisker i handelslagret. Det

är dock tillåtet att undanta mindre institut från de komplicerade reglerna.

Enligt artikel 4.6 i kapitalkravsdirektivet kan ett mindre institut medges

undantag från kravet att beräkna ett kapitalkrav för positionsrisker samt

avvecklings- och motpartsrisker i handelslagret enligt bilagorna 1 och 2

till direktivet. I så fall skall institutet för dessa risker i stället beräkna

ett

kapitalkrav enligt solvensdirektivet.

Ett institut skall också för hela verksamheten beräkna ett kapitalkrav

för valutarisk. Detta gäller oavsett institutets storlek (se prop. 1995/96:62

s. 25 och 45).

Enligt de nya bestämmelserna i CAD II skall ett kapitalkrav för annan

råvarurisk än guldrisk beräknas (se nedan om att guldrisk skall behandlas

på samma sätt som valutarisk). Kapitalkravet syftar till att skapa ett

skydd mot fallissemang i institutet på grund av förluster vid handel med

sådana råvaror. Kravet för risker vid handel med andra råvaror än guld

skall, i likhet med vad som gäller för valutarisk, beräknas för institutets

hela verksamhet. Det är alltså inte tillräckligt att beräkna ett kapitalkrav

endast för sådana tillgångar och positioner i handelslagret.

Ett medlemsland kan dock tillåta en alternativ metod under en över-

gångsperiod som sträcker sig till den 1 januari 2007.

Kapitalkravet för råvarurisk kommer till uttryck i artikel 1.2 i CAD II

enligt vilken artikel 4.1 i kapitalkravsdirektivet skall ges en ny lydelse.

Enligt den nya lydelsen skall ett institut bl.a. ha en kapitalbas som mot-

svarar de kapitalkrav som ställs för råvarurisker enligt den nya bilagan 7

Råvarurisker. Ett institut kan dock få tillstånd att beräkna kapitalkravet

med hjälp av sin egen riskhanteringsmodell enligt nya Bilaga 8 Egna

modeller.

Möjligheten att under en övergångsperiod använda en annan beräk-

ningsmetod framgår av artikel 1.6 i CAD II varigenom en ny artikel 11a

införs i kapitalkravsdirektivet.

Ett institut som tillämpar de alternativa riskvikterna i artikel 11a kapi-

talkravsdirektivet kan medges rätt att använda tabell 1 a i bilaga 2 till

solvensdirektivet vid beräkning av eventuell framtida exponering. Detta

framgår av punkten A 3 i bilagan till direktivet om utvidgad matris.

Definitionen av handelslager har utvidgats

Definitionen av handelslager har utvidgats till att omfatta position i

råvara. Den nya definitionen omfattar även position i finansiellt instru-

ment och annat avtal som innebär rättigheter eller förpliktelser vars värde

är beroende av priset av annan råvara än guld (råvaruderivat).

Utvidgningen har gjorts genom artikel 1.1 a i CAD II. Där föreskrivs

en ny lydelse av artikel 2 punkten 6 a b i kapitalkravsdirektivet.

Till följd av utvidgningen har vissa följdändringar tagits in i artikel 1.1

b d i CAD II. En anpassning görs således av definitionerna av

köpoption, lagerfinansiering, repa och omvänd repa samt värdepappers-

eller råvarulån genom nya lydelser av punkterna 15, 16, 17 första stycket

och 18 i artikel 2 i kapitalkravsdirektivet.

Den nya definitionen av köpoption är inte begränsad till derivat med

aktier eller obligationer som underliggande. Den nya punkten 6 i bilaga 1

Positionsrisker till kapitalkravsdirektivet gäller dock endast köpoptioner

med aktier eller obligationer som underliggande. Detta framgår av punk-

ten 1 c i bilagan till CAD II.

Kapitalkravsdirektivets bilaga 2 Avvecklings- och motpartsrisker har

också ändrats så att råvaror omfattas. Detta framgår av punkten 2 i bila-

gan till CAD II.

Kapitalkravet för OTC-derivat

Enligt punkten 5 i bilaga 2 Avvecklings- och motpartsrisker till kapital-

kravsdirektivet, skall kapitalkravet för OTC-derivat beräknas enligt sol-

vensdirektivets bilaga 2 Behandling av poster utanför balansräkningen.

Det bör därför nämnas att bilaga 2 till solvensdirektivet har ändrats

genom direktivet om utvidgad matris. Matrisen omfattar numera även

råvaror.

Att definitionen av OTC-derivat har ändrats framgår nedan av redogö-

relsen för direktivet om utvidgad matris.

OTC-derivat som har gjorts till föremål för clearing

Vid börshandel med derivat garanteras fullgörandet av prestationerna av

börsen eller av en till börsen knuten clearingorganisation. Det innebär att

en aktör inte behöver närmare undersöka vem som är motpart och om

denne är kreditvärdig. Clearingen torde vara en förutsättning för att deri-

vat enkelt och smidigt skall kunna omsättas på en börs.

OTC-handel (Over The Counter) skiljer sig på det sättet att parterna

själva väljer sin motpart. Parterna kan därefter själva välja om de vill att

derivatet skall clearas eller inte. Ett OTC-derivat kan alltså vara clearat

av en central clearingorganisation. Det behöver dock inte vara det.

CAD II medger att OTC-derivat som har clearats får behandlas på

samma sätt som börshandlade derivat vid beräkning av kapitalkravet för

positionsrisker. Detta gäller dock endast till den 1 januari 2007.

Det sagda framgår av punkten 1 a b i bilagan till CAD II. Där före-

skrivs nya lydelser av punkterna 4 och 5 i bilaga 1 Positionsrisker till

kapitalkravsdirektivet.

OTC-derivat med råvaror som underliggande tillgång får också de

behandlas på samma sätt som motsvarande börshandlade derivat till den

1 januari 2007. Detta framgår av punkterna 8 och 10 i bilaga 7 Råvaru-

risk till kapitalkravsdirektivet som införts genom punkten 5 i bilagan till

CAD II.

Kapitalkravet för valuta- och guldrisk

I dag beräknas kapitalkravet för valutarisk på ett belopp som utgörs av

institutets nettoposition i utländsk valuta minus ett belopp motsvarande

2 procent av dess kapitalbas. Kapitalkravet framräknas därefter genom att

multiplicera nettobeloppet med 8 procent.

Det finns också en möjlighet att i stället använda en egen modell för att

beräkna kapitalkravet för valutarisk.

CAD II föreskriver ett kapitalkrav om 8 procent på ett instituts netto-

position i utländsk valuta, om nettopositionen överstiger 2 procent av

institutets kapitalbas. Det skall alltså inte längre göras ett avdrag med ett

belopp motsvarande 2 procent av kapitalbasen. Ett institut vars nettopo-

sition i utländsk valuta inte överstiger ett belopp motsvarande 2 procent

av kapitalbasen behöver dock inte uppfylla ett kapitalkrav för valutarisk.

Enligt en särskild övergångsbestämmelse kan tillsynsmyndigheten ges

rätt att medge att kapitalkravet får beräknas enligt den i dag gällande

metoden till den 1 januari 2005.

Optionen att tillåta institut att använda egna modeller enligt punkten 7 i

bilaga 3 till kapitalkravsdirektivet har tidsbegränsats till den 1 januari

2005. Detta framgår av punkten 3 d i bilagan till CAD II.

Genom CAD II utsträcks bestämmelserna om valuta till att även om-

fatta guld. Övergångsbestämmelsen för valuta gäller också för guld.

De nya bestämmelserna om guld och de ändrade bestämmelserna om

valuta införs genom ändringar i bilaga 3 Valutakursrisk till kapitalkravs-

direktivet. Detta framgår av punkten 3 i bilagan till CAD II.

Aktier

Kapitalkravet för specifik risk avseende aktier är 4 procent av institutets

bruttoposition i aktier. Om aktieportföljen uppfyller vissa villkor får dock

kravet sättas ner till 2 procent (se prop. 1994/95:50 s. 185 ff).

Tidigare har en förutsättning varit att emittenten av aktierna inte också

har finansierat sig genom att ge ut skuldinstrument som är föremål för

kapitalkravet 8 procent. Detta villkor har nu lindrats så att emittenten inte

endast får ha gett ut sådana skuldinstrument.

Den nya bestämmelsen har införts genom att punkten 33 i bilaga 1

Positionsrisker i kapitalkravsdirektivet har getts en ny lydelse. Detta

framgår av punkten 1 d i bilaga till CAD II.

Egna modeller

En viktig nyhet i direktivet är att ett institut, efter medgivande från

Finansinspektionen, får beräkna kapitalkravet för marknadsrisk i han-

delslagret med hjälp av en egen matematisk modell i stället för med stan-

dardmetoden. De matematiska modellerna brukar benämnas egna mo-

deller eller VaR-modeller (Value-at-Risk models).

Sverige har från den 1 januari 1999 öppnat för användandet av egna

modeller genom en ändring i 4 kap. 9 § kapitaltäckningslagen (se även

prop. 1998/99:1, volym 2, s. 60 63 och 6 kap. 33 41 §§ FFFS 1998:29).

4.2.2 Hypoteksdirektivet

Hypoteksdirektivet behandlar frågan om riskvikt för två olika kategorier

av fordringar med säkerhet direkt eller indirekt i fast egendom. Till den

ena kategorin hör fordringar med säkerhet i kommersiella fastigheter.

Till den andra kategorin hör obligationer som getts ut vid

värdepapperisering.

Hypoteksdirektivet innehåller endast ändringar i solvensdirektivet.

Kommersiella fastigheter

Enligt solvensdirektivet har huvudregeln för riskviktningen av fordringar

som har säkrats med panträtt i kommersiella fastigheter varit att dessa

skall åsättas riskvikten 100 procent. Fyra länder (Danmark, Grekland,

Tyskland och Österrike) fick dock till den 1 januari 1996 tillämpa

riskvikten 50 procent.

Finland har också haft ett undantag för krediter som har säkrats med

panträtt i aktier utgivna av finländska bostadsbolag. Sådana krediter har

fått åsättas riskvikten 50 procent.

Genom hypoteksdirektivet får samtliga medlemsstater tillämpa

riskvikten 50 procent på fordringar för vilka säkerhet ställts med inteck-

ning eller dylikt i kommersiell fastighet. En förutsättning är att fastighe-

ten används eller hyrs ut av ägaren.

Riskvikten 50 procent får tillämpas på den del av krediten som ligger

inom ramen för 50 procent av fastighetens marknadsvärde efter värdering

av två oberoende värderingsmän. Om värderingsmännen kommer fram

till olika marknadsvärden skall det lägsta värdet användas. Fastigheten

skall därefter omvärderas minst en gång om året av en värderingsman.

För mindre krediter är det dock tillräckligt att fastigheten omvärderas

minst var tredje år.

Riskvikten 50 procent får också tillämpas om fordringen ligger inom

ramen för 60 procent av ett pantlånevärde, om det värdet är lägre än fas-

tighetens marknadsvärde.

Marknadsvärdet är det pris en oberoende köpare skulle betala vid en

ordnad försäljning på den öppna marknaden.

Pantlånevärdet är det värde en värderingsman har fastställt efter en för-

siktig värdering. Pantlånevärdet kan användas i de medlemsstater som

har infört bestämmelser om hur det skall beräknas.

Till den del en kredit överstiger de ovan angivna värdena skall den

åsättas riskvikten 100 procent.

Den lägre riskvikten får tillämpas till den 1 januari 2007. Riskvikten

får även tillämpas därefter på krediter som har lämnats före denna tid-

punkt till dess lånet förfaller, om institutet inte kan säga upp eller lägga

om krediten.

Hypoteksdirektivet tillåter också att riskvikten 50 procent åsätts kredi-

ter som har säkrats med aktier i finländska bostadsbolag. De ovan an-

givna kriterierna gäller inte sådana krediter. För dessa gäller i stället att

krediten, enligt tillsynsmyndighetens bedömning, är säkrad fullt ut. Även

denna bestämmelse är tidsbegränsad till den 1 januari 2007.

Krediter som indirekt har säkrats med panträtt i kommersiella fastig-

heter får också åsättas riskvikten 50 procent. En indirekt säkring kan

exempelvis föreligga vid en värdepapperisering.

Leasing av fast egendom för näringsändamål

Genom hypoteksdirektivet förlängs optionen i solvensdirektivet att

tillämpa riskvikten 50 procent vid leasing av fast egendom för närings-

verksamhet. Optionen gäller endast leasing av fast egendom som skall

användas för näringsändamål i det land där huvudkontoret finns. Dess-

utom krävs att tillämpliga lagar tillförsäkrar leasegivaren full äganderätt

till den uthyrda egendomen till dess leasetagaren utnyttjar sin rätt att

köpa den.

Riskvikten 50 procent får tillämpas på leasingavtal som ingåtts före

den 1 januari 2007.

Sverige har inte utnyttjat den tidigare optionen.

Värdepapper utgivna vid värdepapperisering

Värdepapperisering är en teknik att omvandla relativt homogena illikvida

tillgångar med fasta betalningsflöden till obligationer eller andra lätt om-

sättningsbara värdepapper. Omvandlingen kan bidra till såväl ett effekti-

vare som ett stabilare finansiellt system genom lägre finansieringskostna-

der och bättre genomlysning av kreditstockarna.

Frågan om värdepapperisering bereds för närvarande inom Finansde-

partementet. En promemoria om bättre förutsättningar för värdepapperi-

sering (Ds 1998:71) har remissbehandlats.

Hypoteksdirektivet tillåter att riskvikten 50 procent åsätts värdepapper

som är baserade på fast egendom. En förutsättning är att krediterna i

fråga från risksynpunkt kan likställas med krediter som får åsättas

riskvikten 50 procent på grund av att de har säkrats direkt med panträtt i

bostadsfastighet eller kommersiell fastighet.

I hypoteksdirektivet anges inte vilka slag av värdepapper som får åsät-

tas riskvikten 50 procent. Av en hjälpregel framgår emellertid att värde-

papper som får åsättas denna riskvikt är instrument som avses i avsnitt

B.1 a och b i bilagan till investeringstjänstedirektivet (93/22/EG). De

instrument som uppräknas i nämnda bilaga är överlåtbara värdepapper

samt andelar i företag för kollektiva investeringar (värdepappersfonder)

och penningmarknadsinstrument. Vad som avses med överlåtbara värde-

papper respektive penningsmarknadsinstrument framgår av artikel 1

punkterna 4 och 5 i investeringstjänstedirektivet.

Enligt hypoteksdirektivet skall dock inte hänvisningen till investe-

ringstjänstedirektivet påverka tolkningen av vilka typer av värdepapper

som får åsättas riskvikten 50 procent enligt huvudregeln.

4.2.3 Direktivet om utvidgad matris

Direktivet om utvidgad matris innehåller ändringar i

 solvensdirektivet,

 kapitalkravsdirektivet och

 rådets första direktiv 77/780/EEG av den 12 december 1977 om

samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva

verksamhet i kreditinstitut (första banksamordningsdirektivet).

Direktivet om utvidgad matris benämning kommer av att direktivet

bl.a. utvidgar den matris som nu gäller för att beräkna kapitalkrav för

kreditrisker avseende ränte- och valutaderivat.

Utvidgad matris

Solvensdirektivets matris för åsättande av kapitalkrav för kreditrisker

utanför balansräkningen har utvidgats till att omfatta aktie- och råvarude-

rivat. Derivat med guld som underliggande tillgång behandlas på samma

sätt som valutaderivat.

Dessutom införs ett nytt löptidsband för derivat med en återstående

löptid på mer än fem år (jfr 7 kap. 17 § FFFS 1998:29).

Kapitalkravet för råvaruderivat får till den 1 januari 2007 beräknas

enligt en metod som ger ett lägre kapitalkrav. En förutsättning för detta

är att institutet tillämpar den i artikel 11a i kapitalkravsdirektivet angivna

metoden (jfr med vad som anförts om kapitalkravet för råvarurisk i

avsnitt 4.2.1).

Det lägre kapitalkravet är ett avsteg från tillägget till Baselöverens-

kommelsen år 1996. Avsteget har föranletts av att vissa mindre värde-

pappersinstitut som specialiserat sig på handel med råvaror och råvarude-

rivat i nuläget inte anses ha möjlighet att öka sitt buffertkapital till den

nivå som annars skulle krävas. Dessa mindre institut är inte heller redo

att använda sådana egna modeller som skulle kunna leda till ett lägre

kapitalkrav. Baselöverenskommelsen gäller, som tidigare sagts, endast

internationellt verksamma banker medan direktiven gäller samtliga kre-

ditinstitut och dessutom värdepappersinstitut.

Genom direktivet om utvidgad matris ändras också bestämmelserna

om hur nettningsavtal får beaktas vid beräkning av kapitalkrav.

Direktivet har i denna del redan genomförts genom föreskrifter från

Finansinspektionen (se 7 kap. 17 § FFFS 1998:29).

Informationsutbyte och sekretess

Artikel 12 i första banksamordningsdirektivet innehåller bestämmelser

om tystnadsplikt och informationsutbyte.

Enligt artikeln får tillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna utbyta

information sinsemellan och med tillsynsmyndigheter i tredje land.

Medlemsstaternas tillsynsmyndigheter får även utbyta information med

vissa andra myndigheter eller organ i medlemsstaterna. Med andra myn-

digheter eller organ avses främst sådana myndigheter eller organ som

inte direkt svarar för tillsynen på de finansiella marknaderna men som

ändå kan ha information av betydelse för tillsynsmyndigheterna.

Genom artikel 1 i direktivet om utvidgad matris har medlemsstaternas

möjligheter att ingå samarbetsavtal om utbyte av information utvidgats.

Information kan numera inte endast utbytas med tillsynsmyndigheter

utan även med vissa andra myndigheter och organ i tredje land.

Definition av erkänd börs

Det har tagits in en definition av erkänd börs i artikel 2 i solvensdirekti-

vet. Definitionen tar främst sikte på marknadsplatser för handel med

finansiella instrument som har erkänts av tillsynsmyndigheten och som

verkar regelbundet.

Börsen skall ha regler som utfärdats eller godkänts av myndigheterna i

börsens hemland. Av reglerna skall framgå villkoren för börsens verk-

samhet, villkoren för tillträde till börsen och de villkor ett kontrakt måste

uppfylla innan det får omsättas på börsen. Vidare skall börsen ha ett clea-

ringförfarande som innebär att de finansiella instrument som handlas på

börsen blir föremål för dagliga marginalsäkerhetskrav som enligt till-

synsmyndighetens uppfattning ger ett lämpligt skydd.

Definitionen av erkänd börs har betydelse för tillämpningen av sol-

vensdirektivets bilaga II Behandling av poster utanför balansräkningen.

För finansiella instrument som handlas på en sådan börs behöver inte

något kapitalkrav beräknas enligt bilagan.

Till den 1 januari 2007 får även OTC-derivat som är föremål för clea-

ring undantas vid beräkningen av kapitalkrav. Clearingorganisationen

måste dock vara rättslig motpart och alla deltagare skall dagligen ställa

full säkerhet för den exponering som de utsätter clearingorganisationen

för. De ställda säkerheterna måste ge samma grad av skydd som säker-

heter som får åsättas riskvikten 0 procent.

Kreditsubstitut

Exponeringar utanför balansräkningen i form av borgensåtaganden eller

garantiförbindelser som har karaktären av kreditsubstitut och som har

säkrats genom panträtt i fast egendom får åsättas riskvikten 50 procent.

En förutsättning är dock att institutet har en direkt rätt till säkerheten.

Säkerheten skall vara av sådant slag att den får åsättas riskvikten

50 procent enligt första stycket i artikel 6.1 c 1 i solvensdirektivet. Detta

framgår av artikel 2.3 c i direktivet om utvidgad matris.

Kyrkor bildade enligt offentlig rätt

Enligt en ändring i solvensdirektivet får kyrkor som har bildats enligt

offentlig rätt likställas med regionregeringar och lokala myndigheter, om

kyrkorna har laglig rätt att uppbära skatt.

Optionen i solvensdirektivet att åsätta regionregeringar och lokala

myndigheter riskvikten 0 procent gäller dock inte kyrkor. Lägsta tillåtna

riskvikt är därför 20 procent.

Europeiska investeringsfonden

Ett finansiellt institut som tecknat kapital i Europeiska investeringsfon-

den skall betala in 20 procent till fonden. De resterande 80 procenten

kvarstår som en ansvarsförbindelse. För att uppmuntra affärsbanker att

teckna kapital föreskrivs att tecknat men inte inbetalt belopp får åsättas

vikttalet 20 procent.

Säkerhet i form av fordran på regionregering eller lokal myndighet

Ett medlemsland får tillämpa riskvikten 0 procent på fordringar på egna

regionregeringar eller lokala myndigheter som har befogenhet att upp-

bära offentlig uppbörd. En förutsättning är dock att en sådan fordran inte

är mer riskfylld än fordringar på medlemsstaten. En nollvikt får även

tillämpas på fordringar som har garanterats av sådan regionregering eller

sådan lokal myndighet.

Genom hypoteksdirektivet utsträcks möjligheten att tillämpa nollvikt

på krediter där betryggande säkerhet har ställts i form av värdepapper

som utgivits av egna regionregeringar eller lokala myndigheter.

Ny definition av OTC-derivat

Enligt den nya definitionen av OTC-derivat indelas derivat i tre katego-

rier: räntederivat, guld- och valutaderivat samt aktie- och råvaruderivat.

Dessa derivat utanför balansräkningen är OTC-derivat med två undantag.

Det ena undantaget är om derivatet handlas på en erkänd börs. Det andra

undantaget är valutakontrakt som inte avser guld med en kortare

ursprunglig löptid än 14 kalenderdagar.

Den nya definitionen av OTC-derivat har införts genom artikel 3.1 i

direktivet om utvidgad matris. Där föreskrivs att artikel 2.10 i kapital-

kravsdirektivet skall ges en ny lydelse.

Enligt artikelns nya lydelse är OTC-derivat sådana poster utanför

balansräkningen på vilka metoderna i bilaga 2 till solvensdirektivet skall

tillämpas enligt första stycket i artikel 6.3 samma direktiv.

Artikel 6.3 i solvensdirektivet som har ändrats genom artikel 2.3 b i

direktivet om utvidgad matris föreskriver att bilaga 2 skall tillämpas på

de i bilaga 3 samma direktiv upptagna kontraktstyperna med undantag

för kontrakt som handlas på erkända börser och valutaderivat med kort

ursprunglig löptid.

Till den 1 januari 2007 får, som nämnts ovan, OTC-derivat som är

clearade av central clearingorganisation behandlas på samma sätt som

börshandlade derivat. Det betyder att det är tillåtet för medlemsstaterna

att undanta sådana OTC-derivat från kapitalkrav.

5 Genomförandet av direktiven

Regeringens bedömning: De nya EG-direktiven bör i väsentlig ut-

sträckning genomföras genom föreskrifter från Finansinspektionen.

De bestämmelser som tas in i kapitaltäckningslagen bör utformas som

ramregler.

 Regeringens förslag: Regeringen eller, efter regeringens bemyndi-

gande, Finansinspektionen får, om det är motiverat från risksynpunkt,

föreskriva att någon av riskvikterna 0 procent, 20 procent eller

50 procent skall tillämpas på vissa positioner.

Promemorians bedömning och förslag överensstämmer i huvudsak

med regeringens.

Remissinstanserna: Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrät-

ten i Jönköping, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Svenska Bankfö-

reningen m.fl. har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslaget.

Kammarrätten i Jönköping har tillagt att kapitaltäckningsreglerna är så

komplicerade att det inte är påkallat att ens alla huvudregler skall tas in i

lag. Sveriges Advokatsamfund har ifrågasatt om inte regeringsformen

kräver att kapitaltäckningsreglerna tas in i lag. Riksgäldskontoret har

uppmärksammat svårigheterna med att avväga riskaspekter mot konkur-

rensaspekter.

Skälen för regeringens bedömning och förslag: Genom införandet

av kapitaltäckningslagen år 1994 har lagbestämmelserna om kapitaltäck-

ning samlats i en och samma lag. Lagen har karaktär av ramlagstiftning

och innehåller centrala och övergripande bestämmelser om kapitaltäck-

ning, stora exponeringar och tillsyn av finansiella företagsgrupper.

Bestämmelserna kompletteras av föreskrifter från Finansinspektionen.

EG-direktiven inom området innehåller ett stort antal tekniskt kompli-

cerade och detaljerade regler. Det gäller inte minst kapitalkravsdirektivet

och direktivet om stora exponeringar. Med hänsyn till detta har det inte

framstått som lämpligt eller praktiskt genomförbart att i lagtext precisera

de närmare förutsättningarna för val av beräkningsmetoder m.m. (se

prop. 1994/95:50 s. 283).

De nu aktuella direktiven kännetecknas på samma sätt av detaljrike-

dom och teknisk komplexitet. Det fåtal bestämmelser som innebär prin-

cipiella nyheter är av sådant slag att de i praktiken endast berör en

begränsad krets av institut. Det gäller t.ex. kapitalkravet för råvarurisk.

Direktiven innehåller flera valmöjligheter för medlemsstaterna att

medge undantag från vissa regler. Frågan om Sverige bör utnyttja ett

visst alternativ eller inte bör i varje fall prövas bl.a. med beaktande av

risk- och konkurrensaspekter. Förutsättningarna för en viss bedömning

kan också ändras eftersom de finansiella marknaderna fortlöpande för-

ändras och utvecklas. Det gäller inte minst i fråga om olika tekniker för

riskhantering. Regelutvecklingen i viktiga jämförelseländer är naturligt-

vis också av betydelse. Härtill kommer att kapitaltäckningsreglerna är

tillämpliga på utländska företeelser vars förekomst kan vara svåra att för-

utse.

Kapitaltäckningsreglerna är alltså alltför detaljerade och behöver änd-

ras för ofta för att det skall vara ändamålsenligt att de i sin helhet tas in i

lag (jfr Lagrådets yttrande över regeringens förslag till ny bokföringslag

m.m., prop. 1998/99:130 del 2 s. 254).

Mot bakgrund av detta bör direktiven i stor utsträckning genomföras

genom föreskrifter från Finansinspektionen. Ett sådant genomförande av

direktiven förutsätter att det i kapitaltäckningslagen finns eller införs

bemyndiganden som ger regeringen möjlighet att delegera föreskriftsrätt

till Finansinspektionen. Som Lagrådet har påpekat bör det i kapitaltäck-

ningslagen tydligt anges i vilken omfattning regeringen kan överlåta sin

rätt att meddela föreskrifter till Finansinspektionen. Bemyndigandena i

kapitaltäckningslagen bör således förtydligas. En bestämmelse i enlighet

med detta föreslås tas in i 8 kap. 3 § kapitaltäckninglagen.

I direktiven på kapitaltäckningens område används tekniska begrepp

som saknar en närmare definition. Om möjligt bör undvikas att det i

kapitaltäckningslagen införs uttryck som saknar definition eller har en

definition vars reella innebörd kan vara svår att förstå. De nya bestäm-

melser som införs i kapitaltäckningslagen bör därför ges en relativt all-

män utformning. Vidare bör bemyndigandena utformas så att en lägre

riskvikt endast kommer i fråga när det är motiverat från risksynpunkt.

Det föreslås därför att det i kapitaltäckningslagen tas in nya bemyndi-

ganden så att föreskrifter får meddelas om lägre riskvikt för positioner i

den mån det är motiverat från risksynpunkt. Det betyder t.ex. att rege-

ringen får föreskriva att en placering för vilken riskvikten 100 procent

annars tillämpas i stället skall ges riskvikten 20 procent, om placeringen

inte är mer riskfylld än andra placeringar för vilka riskvikten 20 procent

tillämpas. Föreskrifter om sänkt riskvikt kan naturligtvis meddelas endast

i den mån det är förenligt med EG-rätten och kapitaltäckningslagen (jfr

prop. 1999/2000:23 s. 139).

Enligt 8 kap. 2 § regeringsformen skall föreskrifter om enskildas per-

sonliga ställning samt om deras personliga och ekonomiska förhållanden

inbördes meddelas genom lag. Sådana föreskrifter tillhör det obligato-

riska området, och riksdagen får inte delegera föreskriftsrätten inom detta

område. Advokatsamfundet har ifrågasatt huruvida föreskrifter om kapi-

taltäckning inte är sådana föreskrifter som avses i 8 kap. 2 § regerings-

formen.

Föreskrifter om kapitaltäckning utgör ett medel för det allmänna att

främja stabiliteten i finansiella företag och den finansiella sektorn. Vid

införandet av kapitaltäckningslagen gjordes därför bedömningen att före-

skrifter om kapitaltäckning är offentligrättsliga enligt 8 kap. 3 § rege-

ringsformen och att delegation är möjlig, eftersom reglerna avser

näringsverksamhet enligt 8 kap. 7 § regeringsformen (se prop.

1994/95:50 s. 285). Regeringen gör ingen annan bedömning nu. Enligt

regeringens mening är således regleringen inte av sådant slag att den fal-

ler inom det obligatoriska lagområdet enligt 8 kap. 2 § regeringsformen.

6 Ändrade kapitaltäckningskrav för marknads-

risk

6.1 Kapitalkrav för råvaror och råvaruderivat

Regeringens förslag: Det införs ett kapitalkrav för råvarurisker. Kra-

vet skall beräknas med avseende på ett instituts hela verksamhet enligt

föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen meddelar.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte haft några invändningar. Stockholms uni-

versitets juridiska fakultetsnämnd har kommenterat utformningen av

lagtexten.

Skälen för regeringens förslag: Enligt CAD II är Sverige skyldigt att

införa kapitalkrav som täcker råvaruriskerna i ett instituts totala verk-

samhet.

De derivat som tillhandahålls av instituten ger t.ex. industriella företag

möjlighet att försäkra sig mot förändringar i priserna på viktiga insats-

varor. Industrin kan också försäkra sig om att i framtiden kunna avsätta

sin produktion till ett redan i dag känt pris. Genom att riskerna

därigenom kan reduceras underlättas planering och ett effektivt

resursutnyttjande.

För instituten innebär handel med råvaruderivat risker. Dessa risker

skiljer sig dock inte nämnvärt från riskerna vid handel med andra finans-

iella instrument som t.ex. ränteterminer och ränteoptioner. För sådana

risker skall det redan i dag beräknas kapitalkrav.

Enligt CAD II skall ett kapitalkrav för råvarurisk, liksom andra kapi-

talkrav, åläggas kreditinstitut och värdepappersföretag.

Termen råvara definieras inte i CAD II. Det står dock klart att ter-

men används i en mycket vid betydelse och omfattar såväl obearbetade

råmaterial som bearbetade eller på annat sätt förädlade produkter. Exem-

pel på råvaror är metaller, pappersmassa, jordbruksprodukter, elektricitet

och andra energiprodukter. Den avsedda betydelsen av termen råvara

gör att termen handelsvara möjligen kan anses vara en bättre benäm-

ning på vad som åsyftas än råvara (jfr den engelska termen

 commodity ).

Guld omfattas inte av bestämmelserna för råvaror i direktivet. Risker

på grund av positioner i guld skall i stället behandlas på samma sätt som

valutarisker.

Metoder för att beräkna kapitalkravet för råvarurisk

Kapitalkravet för råvaror och i råvaruderivat avser marknadsrisker i form

av positions-, avvecklings- och motpartsrisk. Kravet skall beräknas för

hela verksamheten och inte endast för handelslagret.

Enligt direktivet skall kapitalkravet beräknas med en standardmetod

eller en egen modell. Det finns två standardmetoder, nämligen löptids-

metoden och förenklad metod. Båda metoderna bygger på att kapitalkra-

vet beräknas med hjälp av en position bestämd i en standardiserad

måttenhet (t.ex. vikt eller volym).

Huvudregeln enligt löptidsmetoden är att ett instituts långa och korta

positioner (bruttopositioner) skall beräknas separat för varje slag av

råvara. Vid beräkningen får dock positioner i en viss råvara sammanläg-

gas med underkategorier av råvaran, om en förpliktelse att leverera får

fullgöras med råvaror tillhörande underkategorin. Det är även tillåtet att

sammanlägga råvaror som är av likartat slag om råvarornas priskänslig-

het är högt korrelerad.

Bruttopositionen i en råvara delas därefter in i olika löptidsband utifrån

de ingående derivatens löptid (se tabell 1). Fysiskt innehav av råvara räk-

nas till gruppen med kortast löptid.

Inom varje löptidsband skall därefter långa och korta positioner stäm-

mas av mot varandra. Det belopp som har avstämts inom respektive löp-

tidsband utgör en avstämd position för löptidsbandet . Den position

som inte kan stämmas av inom respektive löptidsband utgör en icke

avstämd position för löptidsbandet .

En icke avstämd lång (kort) position i ett visst löptidsband som mot-

svaras av en icke avstämd kort (lång) position i ett högre löptidsband ut-

gör en avstämd position mellan två löptidsband .

En icke avstämd lång eller en icke avstämd kort position som inte kan

stämmas av mot en motstående position i ett högre löptidsband utgör en

icke avstämd position .

Löptidsband

 (1)

 Faktor

 (i procent)

 (2)

 0 £ 1 månad

> 1 £ 3 månader

> 3 £ 6 månader

> 6 £ 12 månader

> 1 £ 2 år

> 2 £ 3 år

 > 3 år

 1,50

 1,50

 1,50

 1,50

 1,50

 1,50

 1,50

Tabell 1

Institutets kapitalkrav för varje råvara beräknas därefter som summan av:

 i) De avstämda långa och korta positionerna, multiplicerade med rele-

vant grundfaktor enligt kolumn 2 i tabell 1 och med råvarans avistapris.

ii) De avstämda positionerna mellan två löptidsband. För varje löptids-

band för vilket en icke avstämd position har överförts skall ett kapital-

krav beräknas som positionen multiplicerad med 0,6 procent

(överföringsfaktor) och med råvarans avistapris.

iii) Återstående icke avstämda positioner multiplicerade med

15 procent (restfaktor) och med råvarans avistapris.

Enligt den förenklade metoden skall ett kapitalkrav för varje råvara be-

räknas som summan av:

i) 15 procent av den långa eller korta nettopositionen multiplicerad

med råvarans avistapris samt

ii) 3 procent av den långa och korta positionen (bruttopositionen) mul-

tiplicerad med råvarans avistapris.

Genomförandet av direktivet

Finansiellt instrument definieras i 1 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel

med finansiella instrument som fondpapper och annan rättighet eller för-

pliktelse avsedd för handel på värdepappersmarknaden. Begreppet om-

fattar råvaruderivat som är avsedda för handel på värdepappersmarkna-

den (se prop. 1990/91:142 s. 141 och prop. 1995/96:215 s. 83).

Begreppet finansiellt instrument definieras inte i kapitaltäckningslagen

men är avsett att ha samma betydelse som i lagen om handel med finan-

siella instrument (se prop. 1994/95:50 s. 305). Finansinspektionens före-

skrifter omfattar även derivat som inte är föremål för handel på en andra-

handsmarknad (se 1 kap. 1 § 6 FFFS 1998:29).

En råvara är inte ett finansiellt instrument (se prop. 1990/91:142

s. 141). Det är därför nödvändigt att ändra 4 kap. 1 § kapitaltäcknings-

lagen så att råvaror kan räknas in i ett instituts handelslager.

Kapitalkravet för ett instituts positioner i andra råvaror än guld samt

finansiella instrument vars värde bestäms av sådana råvaror bör beräknas

enligt föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen meddelar. Ett sådant bemyndigande bör tas in i

4 kap. 8 § kapitaltäckningslagen.

Regler om den löptidsbaserade och den förenklade metoden bör tas in i

föreskrifterna. Där bör också tas in bestämmelser om kapitalkrav för av-

vecklings- och motpartsrisker vid handel med råvaror enligt punkten 2 i

bilagan till CAD II (jfr 4 kap. 5 och 6 §§ kapitaltäckningslagen).

Enligt en övergångsbestämmelse kan en medlemsstat till den 1 januari

2007 tillåta vissa institut att använda en särskild tabell för beräkning av

kapitalkravet för råvarurisk (se artikel 1.6 i CAD II). Det bör överlåtas

till regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

att avgöra i vad mån denna möjlighet bör utnyttjas.

För att genomföra CAD II skall, som ovan sagts, guld behandlas som

en valuta vid beräkning av kapitalkrav. En remissinstans har därför ansett

att det är otillfredsställande att termen råvara omfattar såväl guld som

andra råvaror och att det endast av en författning av lägre valör kommer

att framgå att ett begrepp som används i lagen har en betydelse som av-

sevärt avviker från allmänt språkbruk.

Guld är enligt allmänt språkbruk en råvara. Det är därför inte lämpligt

att i kapitaltäckningslagen definiera råvara som annan råvara än guld. Det

är bättre att det i föreskrifter från regeringen eller Finansinspektionen

anges vad som skall gälla för guld och valutor respektive för andra råva-

ror än guld.

6.2 Kapitalkrav för positioner i guld

Regeringens förslag: Det införs ett kapitalkrav för positioner i guld.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har inte haft något att invända mot förslaget.

Skälen för förslaget: Enligt CAD II skall det vid beräkning av kapi-

talkravet för valutarisk inte längre göras något avdrag med ett belopp

motsvarande 2 procent av institutets kapitalbas. I stället införs en

 tröskel för institut som i förhållande till sin kapitalstyrka har en låg

valutarisk i verksamheten. Om nettopositionen i valuta inte överstiger

2 procent av institutets kapitalbas behöver institutet inte beräkna något

kapitalkrav. Nuvarande bestämmelser i kapitaltäckningslagen om kapi-

talkrav för valuta behöver därför ändras.

Kapitalkravet för innehav av råvaran guld skall enligt direktivet beräk-

nas enligt de bestämmelser som gäller för valuta. Det har motiverats med

att instituten hanterar positioner i guld på liknande sätt som positioner i

valuta.

För att genomföra CAD II i denna del föreslås att 4 kap. 8 § kapital-

täckningslagen ändras så att regeringen eller, efter regeringens bemyndi-

gande, Finansinspektionen kan meddela de bestämmelser som behövs.

Enligt en övergångsbestämmelse är det tillåtet att tillämpa nuvarande

regler med det tillägget att positioner i guld skall inkluderas i beräk-

ningen till den 1 januari 2005. Svenska Bankföreningen och Svenska

Fondhandlareföreningen har ansett att det är angeläget att optionen ut-

nyttjas. Med hänsyn till att genomförandet av bestämmelserna om kapi-

talkrav för valutarisker föreslås regleras i föreskrifter bör det överlämnas

till regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

att avgöra i vad mån optionen skall utnyttjas.

6.3 Placeringar i värdepapper som indirekt har säkrats

med panträtt i bostadsfastigheter

Regeringens bedömning: Riskvikten 50 procent kan tillämpas på

placeringar i värdepapper som indirekt har säkrats med panträtt i

bostadsfastigheter.

Bedömningen i promemorian överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna har inte haft något att invända mot bedömningen i

promemorian. Statens bostadskreditnämnd har bedömt att värdepapperi-

sering av bostadskrediter kan komma att få stor betydelse i den framtida

bostadsfinansieringen i Sverige och Statens Bostadsfinansieringsaktie-

bolag (SBAB) har framfört att det inte är osannolikt att större fastighets-

bolag i ökad omfattning kan komma att finansiera sig genom egen obli-

gationsutgivning som har säkrats med panträtt i bostadsfastigheter. Enligt

bolagets mening saknas anledning att bedöma sådana obligationer på

annat sätt än obligationer som har getts ut vid värdepapperisering.

Sveriges Advokatsamfund har påpekat att värdepapperisering av

bostadskrediter kan vara förenat med rättsliga risker.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 kap. 1 § första stycket C

kapitaltäckningslagen skall riskvikten 50 procent tillämpas på place-

ringar, fordringar, garantiförbindelser och andra åtaganden för vilka

säkerheten utgörs av panträtt i bostadsfastighet eller tomträtt till sådan

fastighet inom det uppskattade värde som institutet bestämt efter särskild

värdering.

Medlemsstaterna har genom artikel 1 i hypoteksdirektivet getts möjlig-

het att tillämpa riskvikten 50 procent på placeringar i värdepapper som

har säkrats med panträtt i bostadsfastighet.

Hypoteksdirektivet uppställer flera förutsättningar för att riskvikten

50 procent skall få tillämpas på värdepapper som indirekt har säkrats

med panträtt i bostadsfastighet. En viktig förutsättning är att

värdepapperen inte är mer riskfyllda än sådana krediter på vilka

riskvikten 50 procent får tillämpas på grund av att krediten har säkrats

med panträtt i bostadsfastighet eller i kommersiell fastighet. Enligt

direktivet krävs också att tillsynsmyndigheten försäkrar sig om att

värdepapperen är fullt ut och direkt säkrade genom ett antal sådana

panträtter. Vidare uppställs ett krav på att innehavarna av värdepapperna

själva eller genom någon annan har en godtagbar förmånsrätt i de

underliggande krediterna och att förmånsrätten står i proportion till deras

värdepappersinnehav.

En placering i ett värdepapper av aktuellt slag får alltså, enligt hypo-

teksdirektivet, typiskt sett inte vara mer riskfylld än en kredit som får

åsättas riskvikten 50 procent på grund av att den har säkrats med panträtt

i fastighet. Enligt kapitaltäckningslagen skall riskvikten 50 procent

tillämpas på fordringar som har säkrats med panträtt i bostadsfastighet.

Riskvikten 50 procent torde därför i regel även kunna tillämpas på värde-

papper utgivna vid värdepapperisering av sådana fordringar.

Vilka placeringar som kan ges riskvikt 50 procent bör prövas från risk-

synpunkt och regleras i föreskrifter inom ramen för de nya bemyndigan-

den som har föreslagits i avsnitt 5.

6.4 Fordringar med säkerhet i kommersiella fastigheter

Regeringens bedömning: Riskvikten 50 procent kan tillämpas på

placeringar med panträtt i kommersiella fastigheter belägna i utlandet.

Bedömningen i promemorian: I promemorian gjordes bedömningen

att riskvikten 100 procent bör tillämpas på placeringar som direkt eller

indirekt har säkrats med panträtt i kommersiella fastigheter, oavsett i vil-

ket land fastigheten är belägen.

Remissinstanserna: Riksgäldskontoret och Finansinspektionen har

anslutit sig till bedömningen i promemorian. Inspektionen har framhållit

att fastighetsmarknaden och särskilt kommersiella fastigheter historiskt

sett starkt har bidragit till förluster i de svenska kreditinstituten. Inspek-

tionen har noterat att andra EES-länder i vilka fastighetsmarknaden haft

en betydlig stabilare prisutveckling än i Sverige kan komma att

tillämpa riskvikten 50 procent på fordringar säkrade med panträtt i

kommersiella fastigheter belägna inom det egna landet. Försiktigheten

bjuder, har inspektionen ansett, att riskvikten 100 procent behålls för

fordringar säkrade med panträtt i kommersiella fastigheter oavsett i vilket

land fastigheten är belägen. Inspektionen har dock hållit öppet för en

framtida sänkning av riskvikten för sådana fordringar, när det har

förflutit en tillräckligt lång period för att avgöra om prisutvecklingen på

fastighetsmarknaden är stabil. Riksbanken har som en generell synpunkt

framfört att kapitaltäckningsreglerna bör utformas så att de ger instituten

incitament att ta säkerheter. Riksbanken har noterat att kapitaltäcknings-

reglerna är föremål för översyn inom Baselkommittén och EU samt att

riskvikten för fordringar säkrade med panträtt i kommersiella fastigheter

i dag är 100 procent. Mot bakgrund av detta har Riksbanken ansett att

riskvikten för fordringar säkrade med panträtt i kommersiella fastigheter

belägna i Sverige inte för närvarande bör sänkas från 100 procent till 50

procent. Riksbanken har emellertid förordat att riskvikten 50 procent

skall tillämpas på fordringar säkrade med panträtt i kommersiella fastig-

heter belägna i länder som har infört den riskvikten för sådana fordringar.

En annan ordning, har Riksbanken påpekat, skulle innebära en konkur-

rensnackdel för svenska institut. Riksbanken har ansett att man får anta

att den utländska tillsynsmyndigheten har fog för sin bedömning att

riskvikten 50 procent bör tillämpas och att bedömningen normalt bör

kunna hållas för god.

Svenska Bankföreningen, Fristående Sparbankers Riksförbund,

Svenska Fondhandlareföreningen, Finansbolagens Förening, Sveriges

Försäkringsförbund, Sveriges Fastighetsägareförbund och Statens

Bostadsfinansieringsaktiebolag (SBAB) har ansett att riskvikten

50 procent bör kunna tillämpas på fordringar som har säkrats med

panträtt i kommersiella fastigheter. Svenska Bankföreningen m.fl. har

bl.a. påpekat att en viktig orsak till fastighetskrisen i början av 1990-talet

var den dramatiska omställningen i den svenska samhällsekonomin från

hög inflation till mycket låg inflation. Det har sagts att det inte finns

någon risk att detta upprepas. Vidare har, enligt föreningen, de svenska

kreditinstitutens värderingsrutiner förbättrats sedan början av 1990-talet.

Sammantaget innebär detta, enligt föreningen, att man inte behöver be-

fara någon upprepning av den föregående finanskrisens förluster på fas-

tighetskrediter om EG-direktivets regler om 50 procents riskvikt införs i

Sverige. Flera remissinstanser har angett att det är en allvarlig konkur-

rensnackdel om svenska instituts utlåning mot säkerhet i utländska kom-

mersiella fastigheter skall åsättas riskvikten 100 procent, medan

utländska institut endast behöver åsätta sådana fordringar riskvikten

50 procent. Det har också konstaterats att förslaget i promemorian inne-

bär att svenska institut inte kommer att kunna förvärva utländska institut,

på samma villkor som sina utländska konkurrenter, i länder som

tillämpar riskvikten 50 procent.

Skälen för regeringens bedömning: Priserna på kommersiella fastig-

heter är normalt mindre stabila än priserna på bostadsfastigheter. Detta

beror bl.a. på att efterfrågan på kommersiella fastigheter är mer känslig

för konjunktursvängningar än efterfrågan på bostadsfastigheter. Erfaren-

heten från fastighetskrisen i början av 1990-talet visar också att särskilt

kommersiella fastigheters värde snabbt kan förändras. I Stockholmsre-

gionen föll priserna på sådana fastigheter från år 1990 till bottennote-

ringarna år 1993 med mer än 50 procent (se Sveriges riksbank, Finans-

marknadsrapport nr 1 1998, s. 43). Institutens kreditförluster på krediter

med säkerhet i kommersiella fastigheter var också betydande under dessa

år.

Att kommersiella fastigheter inte har haft en lika stabil prisutveckling

som egna hem illustreras av figur 1. Figuren antyder också att det finns

skillnader mellan olika kategorier av bostadsfastigheter. Prisutveckling

för flerbostadshus ligger närmare prisutvecklingen för kommersiella fas-

tigheter än prisutvecklingen för egna hem. Det är emellertid vanskligt att

dra bestämda slutsatser om hur pass stabil prisutvecklingen är för olika

typer av fastigheter. Jämförelser försvåras bl.a. av att antalet överlåtelser

per år av kommersiella fastigheter är relativt lågt i jämförelse med antalet

överlåtelser av flerbostadshus. En annan svårighet är att de olika katego-

rierna inte är helt renodlade. För att göra en jämförelse måste indelningen

i respektive kategori göras med ledning av fastigheternas huvudsakliga

användningsområde.

Figur 1. Prisindex baseras på köpeskillingskoefficienter,

(Köpeskillingskoefficienten=Marknadsvärde/Taxeringsvärde).

Med FLERBOSTADSHUS avses hyresfastigheter med huvudsakligen bostäder.

Med KOMMERSIELLA avses hyresfastigheter med huvudsakligen kommersiella lokaler.

Med EGNA HEM avses villor.

Källa: SCB och prognosenheten på Finansdepartementet.

En bedömning av en fastighets karaktär är nödvändig vid tillämpning av

kapitaltäckningsreglerna. Till ledning för gränsdragningen mellan

bostadsfastigheter och kommersiella fastigheter har Finansinspektionen

utfärdat allmänna råd (se allmänt råd till 7 kap. 12 § FFFS 1998:29).

Enligt råden avses med bostadsfastighet fastighet som i sin helhet taxe-

ras som småhusenhet eller hyreshus. Som bostadsfastighet räknas även

bostadsrättsfastigheter, fritidshus och obebyggd tomtmark avsedd för

småhusbebyggelse. En fastighet med färdigställd byggnad räknas som

bostadsfastighet, om minst femtio procent av byggnadens yta kan dispo-

neras för bostadsändamål och fastigheten är eller kommer att bli bebodd

eller uthyrd av låntagaren. Vidare bör, enligt råden, riskvikten 50 procent

tillämpas på fordran för vilken ställts säkerhet i form av panträtt i

bostadsfastighet i utlandet, om säkerheten från risksynpunkt kan anses

vara likvärdig med motsvarande säkerhet i svensk bostadsfastighet.

Under senare år har priserna stigit på såväl kommersiella fastigheter

som bostadsfastigheter, även om prisutveckling mellan olika regioner

uppvisar stora variationer. En analys som läggs till grund för en lägre

riskvikt måste naturligtvis vara framåtblickande. Med hänsyn till den,

som Finansinspektionen har påpekat, förhållandevis korta tid som förflu-

tit sedan bank- och fastighetskrisen finns det emellertid anledning att

vara försiktig.

Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att fordringar som

säkrats med panträtt i kommersiella fastigheter belägna i Sverige, för

närvarande, från risksynpunkt i regel inte kan anses likvärdiga med ford-

ringar som har säkrats med panträtt i bostadsfastigheter.

Det kan, som flera remissinstanser har framhållit, konstateras att

svenska institut missgynnas, om dessa skall tillämpa riskvikten

100 procent på fordringar som har säkrats med panträtt i kommersiella

fastigheter belägna i utlandet medan, utländska institut endast behöver

tillämpa riskvikten 50 procent på sådana fordringar. En sådan ordning

kan också innebära att svenska institut inte på samma villkor som ut-

ländska institut kan förvärva eller äga utländska dotterföretag vars ford-

ringar har säkrats med panträtt i kommersiella fastigheter. Även om dot-

terföretaget, enligt det egna landets regler, får tillämpa riskvikten

50 procent så måste det svenska moderföretaget tillämpa riskvikten

100 procent vid beräkning av kapitalkravet för den finansiella företags-

gruppen.

Ur ett riskperspektiv kan den nuvarande gränsdragningen mellan

bostadsfastigheter och kommersiella fastigheter i vissa situationer synas

alltför fyrkantig. Det är dock inte lämpligt att föregripa resultatet av

arbetet inom EU och Baselkommittén.

I vissa EES-länder kan, som Riksbanken och Finansinspektionen har

påpekat, marknaden för kommersiella fastigheter vara sådan att det är

motiverat att sänka riskvikten till 50 procent. I de fall EES-länder tilläm-

par riskvikten 50 procent för fordringar säkrade med panträtt i inhemska

kommersiella fastigheter kan, enligt regeringens mening, skäl finnas för

att även svenska institut vid utlåning mot sådan säkerhet bör få tillämpa

riskvikten 50 procent. Det kan förmodas att sådana fordringar i riskhän-

seende ofta är att jämställa med fordringar säkrade med panträtt i

bostadsfastigheter. Om så är fallet finns inget att invända mot att

riskvikten 50 procent även tillämpas vid beräkning av kapitalkravet för

svenska institut.

Enligt hypoteksdirektivet får riskvikten 50 procent även tillämpas på

placeringar som med hänsyn till graden av kreditrisk är likvärdiga med

fordringar som har säkrats med panträtt i kommersiella fastigheter. De

svenska bestämmelserna bör dock endast ge utrymme för att riskvikten

50 procent tillämpas på placeringar som i riskhänseende är att jämställa

med sådana placeringar som avses i nya 3 kap. 1 § första stycket C 1

kapitaltäckningslagen.

Frågan om en placering kan ges en lägre riskvikt bör prövas från risk-

synpunkt mot bakgrund av det anförda och i förekommande fall regleras

i föreskrifter inom ramen för de nya bemyndiganden som har föreslagits i

avsnitt 5.

6.5 Andra ändringar av riskvikter

6.5.1 Fordringar på trossamfund

Regeringens bedömning: Riskvikten 20 procent kan under vissa för-

utsättningar tillämpas på placeringar som Svenska kyrkan och andra

registrerade trossamfund med rätt till statlig uppbördshjälp svarar för.

Bedömningen i promemorian överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Enligt Kammarrätten i Jönköping torde det vara

förenligt med direktivet om utvidgad matris att tillämpa riskvikten

20 procent på fordringar som registrerade trossamfund med rätt till statlig

uppbördshjälp svarar för.

Finansinspektionen, Riksgäldskontoret och Sveriges Advokatsamfund

har ifrågasatt om registrerade trossamfund med rätt till statlig uppbörds-

hjälp kan anses ha rätt att uppbära skatt. Advokatsamfundet har även

ifrågasatt om andra registrerade trossamfund än Svenska kyrkan kan an-

ses bildade enligt offentlig rätt. Riksgäldskontoret har förordat att frågan

om kommuners riskvikt skall tas upp till förnyad prövning. Enligt konto-

rets bedömning bör riskvikten för fordringar på kommuner höjas från

0 procent till 20 procent.

Samarbetsnämnden för statsbidrag till trossamfund, Svenska kyrkan

och Svenska kyrkans Församlingsförbund har ansett att riskvikten

20 procent skall tillämpas på registrerade trossamfund.

Kammarkollegiet har framhållit behovet av kompletterande föreskrifter

från regeringen eller Finansinspektionen vad gäller förutsättningarna för

att tillämpa riskvikten 20 procent på andra registrerade trossamfund än

Svenska kyrkan.

Bakgrund: Relationen mellan staten och Svenska kyrkan ändrades vid

årsskiftet 1999/2000. Svenska kyrkan lämnade det allmänna och är

numera ett registrerat trossamfund som regleras i lagen (1998:1591) om

Svenska kyrkan och lagen (1998:1593) om trossamfund. Övergångs-

bestämmelser finns i lagen (1998:1592) om införande av lagen

(1998:1591) om Svenska kyrkan.

Den ändrade relationen innebär bl.a. att församlingarna och samfällig-

heterna i Svenska kyrkan inte längre har rätt att uppbära skatt. Den som

tillhör kyrkan skall dock betala lokal och regional kyrkoavgift (se

7 § lagen om Svenska kyrkan). Svenska kyrkan har rätt till hjälp av staten

med bestämmande, debitering och redovisning av avgifter från dem som

tillhör Svenska kyrkan (se 16 § lagen om trossamfund).

Avgiften skall beräknas på grundval av den till kommunal

inkomstskatt beskattningsbara förvärvsinkomsten (se 3 § lagen

[1999:291] om avgift till registrerat trossamfund). Vid bestämmande,

debitering och redovisning av avgifter gäller skattebetalningslagen

(1997:483).

Andra trossamfund än Svenska kyrkan kan ansöka om att bli registre-

rade enligt lagen om trossamfund. Ett samfund som har registrerats är ett

registrerat trossamfund (se 5 § 2 nämnda lag). Ett registrerat trossamfund

kan ansöka hos regeringen om att få samma statliga hjälp som Svenska

kyrkan med att uppbära avgifter (se 16 § lagen om trossamfund).

Relationsändringen mellan staten och Svenska kyrkan gör att ford-

ringar på Svenska kyrkan i princip skall åsättas riskvikten 100 procent.

Enligt artikel 2.1.b i direktivet om utvidgad matris får riskvikten sänkas

till 20 procent för fordringar som religiösa samfund svarar för, om sam-

fundet är en juridisk person bildad enligt offentlig rätt med rätt enligt lag

att uppbära skatt. Den lägre riskvikten motiveras i ingressen till direktivet

med att sådana samfund representerar en kreditrisk likvärdig med den

som gäller regionregeringar och lokala myndigheter.

Skälen för regeringens bedömning: Avgifter som Svenska kyrkan

och andra registrerade trossamfund har rätt att få hjälp från staten med att

ta in utgör inte skatt i regeringsformens mening. Sådana avgifter är, som

Advokatsamfundet har framhållit, av privaträttslig natur (se prop.

1997/98:116 s. 62).

Frågan om riskvikten 20 procent kan tillämpas eller inte på fordringar

som registrerade trossamfund svarar för kan dock inte avgöras med ut-

gångspunkt i ett svenskt synsätt. Utgångspunkten för prövningen måste i

stället vara direktivet om utvidgad matris.

Bestämmelserna om riskvikt för fordringar på kyrkor och andra tros-

samfund har tagits in i direktivet om utvidgad matris på initiativ av

Tyskland. Tyskland har i strikt mening inte någon statskyrka. Däremot

finns kyrkor vars ställning har befästs genom avtal (s.k. konkordat) mel-

lan de olika tyska delstaterna och respektive kyrka. Dessa kyrkor har rätt

att via det statliga skattesystemet ta upp betalning från sina medlemmar.

Vad som gäller för sådana tyska kyrkor torde inte skilja sig nämnvärt

från vad som gäller för registrerade trossamfund som har rätt till statlig

hjälp med att ta in avgifter från sina medlemmar. Riskvikten 20 procent

bör alltså kunna tillämpas på ett sådant samfund, om samfundet från risk-

synpunkt kan anses jämförbart med kommuner i allmänhet.

Trossamfunden kan komma att skilja sig åt vad gäller kapitalstyrka och

organisation. Ett registrerat trossamfund kan t.ex. ha självständiga orga-

nisatoriska delar som var för sig kan förvärva rättigheter och skyldigheter

mot tredje man (se 13 och 15 §§ lagen om trossamfund). Mot denna bak-

grund är det lämpligt att regeringen eller, efter regeringens bemyndi-

gande, Finansinspektionen i föreskrifter närmare reglerar när riskvikten

20 procent skall tillämpas.

6.5.2 Fordringar på AP-fonderna

Regeringens förslag: Riskvikten för placeringar och fordringar för

vilka en AP-fond svarar sänks från 20 procent till 0 procent.

Förslaget i promemorian överensstämmer i huvudsak med regering-

ens förslag. I promemorian föreslogs dock att riskvikten inte skulle sän-

kas för placeringar och fordringar för vilka Sjunde AP-fonden svarar.

Remissinstanserna: Svenska Bankföreningen m.fl. har uttryckt sitt

stöd för förslaget i promemorian att riskvikten 20 procent även fortsätt-

ningsvis skall tillämpas på fordringar för vilka Sjunde AP-fonden svarar.

Sjunde AP-fondstyrelsen har ansett att riskvikten 0 procent också skall

tillämpas på fordringar som fonden svarar för.

Skälen för förslaget: Nuvarande fondstyrelser inom Allmänna pen-

sionsfonden är statliga myndigheter. I regeringens förslag till reglering

av AP-fonderna föreslås det att det i lag anges att AP-fonderna är statliga

myndigheter (se prop. 1999/2000:46 s. 133 ff). Från risksynpunkt är det

därför inte motiverat att tillämpa annan riskvikt än 0 procent. I promemo-

rian föreslogs att riskvikten 20 procent även fortsättningsvis skall gälla

för fordringar som Sjunde AP-fonden (nuvarande sjunde fondstyrelsen)

svarar för. Detta motiverades med att en sänkning av riskvikten till

0 procent skulle kunna ge Sjunde AP-fonden en konkurrensfördel

gentemot konkurrerande värdepappersinstitut.

Vid bestämmandet av riskvikter och kapitalkrav måste utgångspunkten

vara den risk som en viss typ av placering innebär. Mot denna bakgrund

är det inte motiverat att sätta riskvikten 20 procent för fordringar på

Sjunde AP-fonden. Därtill kan man förutse att Sjunde AP-fondens upplå-

ning på marknaden torde bli mycket begränsad.

6.6 Egna modeller

Regeringens förslag: Finansiella företagsgrupper får, efter medgi-

vande av Finansinspektionen, använda en egen modell för att beräkna

kapitalkravet för marknadsrisker.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Finansinspektionen har tillstyrkt förslaget.

Övriga remissinstanser har inte kommenterat förslaget.

Skälen för regeringen förslag: Ett institut får, efter Finansinspektio-

nens medgivande, använda en egen modell för att beräkna kapitalkravet

för marknadsrisker (se 2 kap. 3 § och 4 kap. 9 § kapitaltäckningslagen).

Egna modeller för riskberäkning har ansetts bättre kunna återspegla de

marknadsrisker institutet är exponerat för. Användandet av sådana

modeller har också bedömts kunna medföra en bättre hantering av mark-

nadsrisker i instituten (se prop. 1998/99:1, volym 2, s. 63).

Av samma skäl är det lämpligt att en egen modell, efter Finansinspek-

tionens medgivande, får användas för att beräkna kapitalkrav för mark-

nadsrisker i finansiella företagsgrupper. En bestämmelse i enlighet med

detta bör tas in i 6 kap. 9 § andra stycket kapitaltäckningslagen.

7 Överskridande av gränsvärden för stora

exponeringar i handelslagret

Regeringens förslag: Finansinspektionen får medge att ett institut i

handelslagret överskrider gränsvärdena för stora exponeringar. Ett

institut som överskrider gränsvärdena för stora exponeringar skall

uppfylla ett särskilt kapitalkrav och de villkor i övrigt som regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen föreskri-

ver.

Bakgrund: Bestämmelser om stora exponeringar finns i 5 kap. kapi-

taltäckningslagen och i Finansinspektionens föreskrifter och allmänna

råd om stora exponeringar (FFFS 1998:30). Bestämmelserna genomför

direktivet om stora exponeringar och kapitalkravsdirektivet.

I kapitaltäckningslagen uppställs absoluta gränser för dels hur stor en

exponering mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknyt-

ning högst får vara, dels hur högt det sammanlagda värdet av ett instituts

stora exponeringar får vara i förhållande till dess kapitalbas. Gränserna

får inte överskridas. Om någon av gränserna överskrids skall institutet

utan dröjsmål anmäla detta till Finansinspektionen (se 7 kap. 11 § 2 st

kapitaltäckningslagen).

I kapitalkravsdirektivet (se punkt 8 i bilaga VI till direktivet) finns en

möjlighet för medlemsstaterna att välja att under vissa förutsättningar

tillåta ett institut att överskrida gränsvärdena. En första förutsättning är

att tillsynsmyndigheten godkänner att gränsvärdena överskrids. En andra

förutsättning är att överskridandet uteslutande hänför sig till handelslag-

ret. En tredje förutsättning är att institutet uppfyller ett ytterligare kapi-

talkrav för överskridandet. Härutöver uppställs vissa ytterligare förutsätt-

ningar av teknisk natur.

Sverige har inte utnyttjat den beskrivna valmöjligheten i kapitalkravs-

direktivet.

Svenska Fondhandlareföreningen har i en skrivelse (dnr Fi1995/6914)

begärt att Sverige skall utnyttja optionen. Gällande svenska regler

begränsar, enligt föreningen, mindre värdepappersinstituts möjligheter att

handla med bostadsobligationer. Detta har i sin tur en negativ inverkan

på handeln med bostadsobligationer som sådan. För en väl fungerande

obligationsmarknad krävs att placerarna vid varje tidpunkt utan problem

kan köpa och sälja stora poster. Detta gäller särskilt de mellanhänder som

har förbundit sig att upprätthålla en marknad (marknadsgaranter). I sådan

verksamhet ingår att ställa köp- och säljpriser även på stora volymer.

Gränserna för stora exponeringar kan hindra marknadsgaranterna från att

förvärva större poster bostadsobligationer. Det kan i sin tur begränsa lik-

viditeten på marknaden. Kapitaltäckningslagen har, enligt föreningen,

snedvridit konkurrensen och försämrat likviditeten i handeln med viktiga

bostadsobligationer. Detta kan, enligt föreningen, medföra högre bostads-

räntor. Konkurrensförhållandet gentemot utländska institut har också

anförts som motiv för att utnyttja optionen. Ett utnyttjande av optionen

skulle även ha betydelse för garantigivning i samband med emissioner.

Stadshypotek har i en skrivelse (dnr Fi1995/6982) framställt samma öns-

kemål som Svenska Fondhandlareföreningen. Skrivelserna har remiss-

behandlats.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: När Svenska Fondhandlareföreningens och

Stadshypoteks framställningar remissbehandlades tillstyrkte flertalet av

remissinstanserna förslaget. Riksbanken framhöll vikten av att begränsa

riskkoncentrationen i förhållande till kapitalbasen. Enligt den bedömning

som Riksbanken gjorde har inte gällande bestämmelser någon betydande

negativ inverkan på marknadens funktionssätt. Svenska institut verkar

emellertid i konkurrens med utländska institut som har möjlighet att

överskrida de absoluta gränserna för stora exponeringar. Med hänsyn till

detta och det extra kapitalkrav som skall uppfyllas vid ett sådant över-

skridande ansåg Riksbanken att svenska institut borde ges samma möj-

lighet. Finansinspektionen pekade på möjligheten att begränsa rätten att

överskrida gränsvärdena till att endast avse handel med bostadsobligatio-

ner. Riksgäldskontoret avstyrkte att förslaget genomförs utan att det först

görs en närmare undersökning av om det finns ett verkligt behov.

Vid remissbehandlingen av promemorian har Svenska Fondhandlare-

föreningen och Svenska Bankföreningen tillstyrkt förslaget medan Riks-

banken har avstyrkt förslaget. Övriga remissinstanser har antingen inte

haft någon invändning mot förslaget eller avstått från att yttra sig i frå-

gan. Riksbanken har anfört att den i sina stabilitetsrapporter pekat på

vissa problem i reglerna om stora exponeringar, främst att reglerna inte

omfattar flera viktiga slag av exponeringar, samt att den föreslagna möj-

ligheten att i vissa fall överskrida gränsvärdena för stora exponeringar

skulle ytterligare förstärka dessa problem. Riksbanken anför vidare att

det verkar ologiskt att medge undantag från exponeringsreglerna för

exempelvis mindre företag därför att riskhantering är förknippat med

vissa stordriftsfördelar. Om det är så att viss verksamhet kräver att stora

positioner tas gentemot individuella motparter är det, enligt Riksbanken,

inte orimligt att endast institut av viss storlek kan delta, åtminstone i

sådan omfattning som krävs av exempelvis marknadsgaranter inom vissa

segment av marknaden. Enligt Riksbankens bedömning innebär de nuva-

rande reglerna inga väsentliga problem när det gäller konkurrensen på

obligationsmarknaden. Internationaliseringen av de finansiella markna-

derna innebär enligt Riksbanken att risken för att konkurrensen inom

aktuella marknadssegment hämmas av nuvarande regler är begränsad.

Skälen för förslaget: Frågan om införande av en möjlighet att över-

skrida gränserna för stora exponeringar behandlades i samband med infö-

rande av kapitaltäckningslagen. Ett par remissinstanser pekade på att en

sådan bestämmelse skulle underlätta garantigivning vid emissioner.

Regeringen ifrågasatte inte att mindre institut kunde ha ett sådant behov.

Behovet av att överskrida gränsvärdena ansågs emellertid inte tillräckligt

stort för att uppväga olägenheten av att införa så pass komplicerade reg-

ler (se prop. 1994/95:50 s. 232).

I de nu aktuella framställningarna från Svenska Fondhandlareföre-

ningen och Stadshypotek är det inte i första hand problem vid garanti-

givning vid emissioner som har framhållits. I stället är det problem vid

själva handeln med värdepapper och då särskilt de problem som kan

drabba mindre marknadsgaranter som har lyfts fram. Dessa problem kan

dock delvis ha minskat under senare tid då marknadsstrukturen för

bostadsobligationer ändrats något.

Riksbanken har ansett att risken för att konkurrensen inom aktuella

marknadssegment hämmas av nuvarande regler är begränsad. Enligt

regeringens uppfattning bör dock kapitaltäckningsreglerna utformas så

att de inte i onödan begränsar konkurrensen på de finansiella markna-

derna eller försvårar nyetableringar. Hänsyn bör också tas till svenska

instituts möjligheter att på lika villkor konkurrera på den gemensamma

marknaden. Riksbanken har uppmärksammat att reglerna om stora expo-

neringar lider av brister, främst att reglerna inte omfattar flera viktiga

slag av exponeringar, samt att ett införande av undantagsregeln skulle

förstärka dessa problem. Riksbanken har bedömt att om det är så att viss

verksamhet kräver att stora positioner tas gentemot individuella mot-

parter så är det inte orimligt att endast institut av viss storlek kan delta.

Enligt direktivet förutsätter dock ett överskridande av gränserna för stora

exponeringar att Finansinspektionen medgett detta och att ett särskilt

kapitalkrav uppfylls. Från risksynpunkt borde det därför, enligt rege-

ringens bedömning, inte finnas något som hindrar att regeln i direktivet

införs.

Det kan inte uteslutas att en undantagsregel kan ha en funktion att fylla

även på andra områden än obligationsmarknaden och vid garantigivning

vid utgivning av sådana obligationer. Det saknas därför skäl att generellt

begränsa den föreslagna möjligheten till bostadsobligationer. Frågor av

sådant slag får i stället lösas inom ramen för tillståndsgivning och till-

synspraxis.

För att utnyttja optionen i direktivet fordras att en detaljerad reglering

införs. I lagen bör endast tas in en bestämmelse som anger att Finans-

inspektionen får medge att ett institut överskrider gränserna för stora

exponeringar. De närmare villkoren för detta bör tas in i föreskrifter

meddelade av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finans-

inspektionen. En bestämmelse i enlighet med detta föreslås tas in i nya

5 kap. 6 § kapitaltäckningslagen.

8 Förlagslån i kapitalbasen

Regeringens förslag: Eviga och tidsbegränsade förlagslån skall

kunna räknas in i kapitalbasen i den utsträckning regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen föreskriver.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Finansinspektionen har tillstyrkt förslaget och

konstaterat att instituten har etablerade rutiner för att ta upp eviga för-

lagslån. Svenska Bankföreningen m.fl. branschorganisationer har väl-

komnat förslaget. Kammarrätten i Jönköping har kommenterat utform-

ningen av lagtexten.

Bakgrund: Minst hälften av kapitalbasen skall utgöras av primärt

kapital. Den resterande delen får fyllas ut med supplementärt kapital.

Förlagslån får räknas in i supplementärt kapital. Eviga förlagslån får,

efter Finansinspektionens medgivande, räknas in i obegränsad utsträck-

ning, dvs. upp till ett belopp motsvarande 100 procent primärt kapital.

Tidsbegränsade förlagslån får endast räknas in i supplementärt kapital till

ett belopp motsvarande 50 procent av primärt kapital. Tidsbegränsade

förlagslån kan alltså utgöra högst hälften av supplementärt kapital.

Rätten att räkna in tidsbegränsade förlagslån i kapitalbasen följer direkt

av lag (se 2 kap. 6 § tredje stycket kapitaltäckningslagen). För att eviga

förlagslån skall få räknas in i kapitalbasen krävs ett beslut av Finans-

inspektionen i det enskilda fallet (se 2 kap. 6 § fjärde stycket samma lag).

Finansinspektionen har utfärdat föreskrifter om vilka villkor tidsbegrän-

sade respektive eviga förlagslån skall uppfylla för att få räknas in i kapi-

talbasen (se 4 kap. 8 11 §§ FFFS 1998:29). Finansinspektionen har

också reglerat hur kapitalbasen skall vara sammansatt (se 10 kap. 2 §

FFFS 1998:29).

Svenska Bankföreningen begärde i en skrivelse (dnr Fi1999/458) att

kravet på tillstånd från Finansinspektionen för att räkna in eviga förlags-

lån i kapitalbasen skall tas bort. Föreningen framförde att förutsättning-

arna för att inräkna ett evigt förlagslån i kapitalbasen är tydligt reglerade

i Finansinspektionens föreskrifter. Enligt vad föreningen anförde kan

kravet på tillstånd orsaka onödig tidsutdräkt och osäkerhet. Detta kan i

sin tur, enligt föreningen, medföra extra kostnader för att ta upp sådana

lån. Föreningen anförde också, som en generell synpunkt, att en reglering

i föreskrifter är att föredra framför krav på beslut av Finansinspektionen i

varje enskilt fall. Föreningen förordade att den senare ordningen skall

användas endast när internationella regler kräver det eller när det är

omöjligt att entydigt precisera villkoren för en viss åtgärd. Det framhölls

därvid att en reglering i föreskrifter inte behöver leda till en sämre

kontroll. Kontrollen av att uppställda regler efterlevs kan i stället utföras

som ett led i Finansinspektionens löpande tillsyn, ansåg föreningen.

Skälen för regeringens förslag: För tidsbegränsade förlagslån som

uppfyller kraven i gällande bestämmelser behövs inte något särskilt

beslut för att dessa skall få räknas in i kapitalbasen. Det är naturligt att

det ställs strängare krav på eviga förlagslån än tidsbegränsade sådana.

Eviga förlagslån får ju inräknas i kapitalbasen i dubbelt så hög omfatt-

ning som tidsbegränsade lån. Frågan är om det bör krävas ett beslut av

Finansinspektionen i varje enskilt fall.

Det kan konstateras att EG-rätten inte kräver detta. Bestämmelser om i

vilken utsträckning eviga förlagslån får räknas in i kapitalbasen finns i

artiklarna 2.1.6, 3.2 och 6.1 i kapitalbasdirektivet 89/299/EEG. Det för-

tjänar att noteras att artikel 6.1 har ändrats genom artikel 1 i direktivet

91/633/EEG.

Finansinspektionen och Svenska Bankföreningen har konstaterat att det

etablerats en fast praxis för hur eviga förlagslån skall vara utformade för

att kunna räknas in i supplementärt kapital. Det synes alltså inte finnas

några praktiska hinder mot att ersätta kravet på beslut i varje enskilt fall

med en reglering i föreskrifter.

Mot denna bakgrund föreslås att Finansinspektionens tillstånd inte

skall krävas i varje enskilt fall för att räkna in eviga förlagslån i kapital-

basen. En renodlad reglering i föreskrifter har också den fördelen att det

blir enklare att genom nya föreskrifter anpassa villkoren för att eviga

förlagslån skall få räknas in i kapitalbasen. Detta är normalt inte lika

enkelt om ett institut efter ansökan har fått tillstånd att räkna in ett visst

lån i kapitalbasen.

I enlighet med det anförda bör en justering göras i 2 kap. 6 § kapital-

täckningslagen.

9 Överklagande av normbeslut

Regeringens förslag: Ett beslut om föreskrifter som Finansinspektio-

nen, efter regeringen bemyndigande, har fattat (s.k. normbeslut) får

inte överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Jönköping har tillstyrkt

förslaget. Övriga remissinstanser har inte haft något att invända mot

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Föreskrifter som Finansinspektionen,

efter regeringens bemyndigande, meddelar med stöd av lag och förord-

ning (s.k. normbeslut) kan normalt inte överklagas till allmän förvalt-

ningsdomstol (se t.ex. 33 § lagen [1999:158] om investerarskydd).

Normbeslut lämpar sig inte för domstolsprövning (jfr regeringens propo-

sition Översyn av förvaltningsprocessen; en allmän regel om dom-

stolsprövning av förvaltningsbeslut m.m., prop. 1997/98:101 s. 60 ff och

112). En justering bör därför göras i 7 kap. 16 § kapitaltäckningslagen så

att ett normbeslut inte får överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Ett överklagbart normbeslut får i stället överklagas till regeringen av

den som har klagorätt. Detta följer av 5 § förordningen (1996:596) med

instruktion för Finansinspektionen jämförd med 35 § verksförordningen

(1995:1322).

10 Informationsutbyte och sekretess

10.1 Nuvarande EG-regler på området för banker och

andra kreditinstitut

I artikel 12 i det s.k. första banksamordningsdirektivet (77/780/EEG)

finns bestämmelser om tystnadsplikt och om utbyte av information mel-

lan vissa myndigheter och organ som är verksamma på området för ban-

ker och andra kreditinstitut. Bestämmelsen ändrades i det s.k. andra

banksamordningsdirektivet (89/646/EEG, artikel 16) och fick sin nuva-

rande lydelse genom det s.k. BCCI-direktivet (95/26/EG, artikel 4 punk-

terna 2 4 och 6).

Bestämmelserna har följande innebörd. Personer som arbetar eller som

har arbetat för tillsynsmyndigheter har tystnadsplikt. Detsamma gäller för

revisorer och experter som är verksamma för tillsynsmyndigheter. Tyst-

nadsplikten innebär att ingen förtrolig information som erhålls i tjänsten

får röjas till någon person eller myndighet utom i sammandrag eller i

sammanställning som omöjliggör identifikation av enskilda institut, dock

med förbehåll för fall som omfattas av straffrättslig lagstiftning. Ett

ytterligare undantag från tystnadsplikten finns i fall då ett kreditinstitut

har försatts i konkurs eller underkastats tvångslikvidation. Förtrolig

information, som inte berör tredje part engagerad i försök att rädda insti-

tutet, får då yppas vid civilrättsliga eller kommersiella förfaranden (punkt

1).

Tystnadsplikten hindrar inte tillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna

från att utbyta information i enlighet med direktiv som gäller för kredit-

institut. För sådan information gäller dock tystnadsplikt (punkt 2).

Medlemsstaterna får ingå samarbetsavtal för utbyte av information

med tredje länders behöriga myndigheter, om den information som

överlämnas är föremål för sekretess i mottagarlandet minst likvärdig den

som föreskrivs i artikel 12 (punkt 3).

Tillsynsmyndigheter som får förtrolig information enligt vad som sägs

i punkterna 1 och 2 får använda informationen endast i verksamhet och

där endast för fyra ändamål. Det första ändamålet är för att kontrollera att

villkoren för att kreditinstitut skall få starta verksamhet är uppfyllda och

för att underlätta gruppbaserad eller icke gruppbaserad tillsyn över sådan

verksamhet, särskilt med avseende på kontroll av likviditet, soliditet,

större engagemang och rutiner för administration, redovisning och intern

kontroll. De andra ändamålen är för att ålägga sanktioner, för att använda

informationen vid överklagande i administrativ ordning av beslut som

fattats av tillsynsmyndigheten samt för att använda informationen vid

domstolsförfarande som har inletts enligt artikel 13 eller enligt särskilda

bestämmelser i direktiv antagna med avseende på kreditinstitut (punkt 4).

Bestämmelserna i punkterna 1 och 4 hindrar inte att tillsynsmyndighe-

ter i samma medlemsstat utbyter information och inte heller att till-

synsmyndigheter i olika medlemsstater byter information i fall då infor-

mationen lämnas till vissa myndigheter, organ eller personer. De myn-

digheter som avses i detta sammanhang är sådana som ansvarar för

tillsyn över andra finansiella organisationer och över försäkringsbolag

samt myndigheter med ansvar för tillsyn över finansiella marknader. De

organ som avses är sådana som har befattning med kreditinstituts

konkurs eller likvidation eller liknande förfaranden och de personer som

avses är sådana som ansvarar för obligatorisk revision av kreditinstituts

och andra finansiella instituts räkenskaper. Informationen till dessa

myndigheter, organ och personer får dock lämnas endast vid deras

fullgörande av tillsynsuppgifter samt för utlämnande till organ för

inlåningsskydd av sådan information som de behöver för sin verksamhet.

För den information som lämnas gäller tystnadsplikt som sägs i punkt 1

(punkt 5).

Direktivet medger vidare medlemsstaterna att tillåta informationsut-

byte mellan å ena sidan tillsynsmyndigheterna och å den andra sidan

myndigheter med ansvar för tillsyn över de organ som har befattning

med finansiella företags likvidation, konkurs och liknande förfaranden

samt myndigheter med ansvar för tillsyn över de personer som ansvarar

för lagstadgad revision av försäkringsföretags, kreditinstituts, värdepap-

persföretags och andra finansinstituts räkenskaper. Förutsättningar för

informationsutbyte är i detta sammanhang dock att informationen skall

användas för att utöva nyssnämnda tillsyn och att den information som

mottas i detta sammanhang omfattas av den tystnadsplikt som anges i

punkt 1 (punkt 5a).

För att stärka stabiliteten och integriteten hos det finansiella systemet

får medlemsstaterna vidare tillåta utbyte av information mellan till-

synsmyndigheterna och myndigheter eller organ som enligt lag är ansva-

riga för att upptäcka och utreda överträdelser av bolagsrätten. Förutsätt-

ningar för informationsutbyte, utöver de som angetts om tillsynsändamål

och tystnadsplikt under punkt 5a och som även gäller här, är att informa-

tionen, när den härrör från en annan medlemsstat, inte får vidarebefordras

utan uttryckligt tillstånd från de tillsynsmyndigheter som har lämnat ut

den, och då endast för de ändamål för vilket dessa myndigheter givit sitt

tillstånd. Under vissa närmare angivna omständigheter kan nämnda myn-

digheter och organ ta hjälp av personer som genom sin särskilda kompe-

tens är utsedda till detta och som inte är anställda inom den offentliga

förvaltningen (punkt 5b).

Direktivet medger även att tillsynsmyndigheterna lämnar ut informa-

tion till centralbanker och andra organ med liknande uppgifter i deras

egenskap av monetära myndigheter och i förekommande fall till andra

myndigheter med uppgift att utöva tillsyn över betalningssystem för att

dessa skall kunna fullgöra sina uppgifter. Inte heller utgör bestämmel-

serna hinder för dessa myndigheter eller organ att till tillsynsmyndighe-

terna vidarebefordra sådan information som är nödvändig för att uppfylla

de syften som framgår av punkt 4. För sådan information som avses i det

här sammanhanget gäller tystnadsplikt i enlighet med punkt 1 (punkt 6).

Oavsett vad som föreskrivs i punkterna 1 och 4 får medlemsstaterna

med stöd av bestämmelser i lag eller annan författning tillåta att viss

information lämnas ut såväl till andra organ för den centrala regerings-

makten med ansvar för lagstiftning om tillsyn över kreditinstitut, finan-

siella institut, investeringstjänster och försäkringsbolag som till personer

som företräder sådana organ. Sådant utlämnande får bara ske då det är

nödvändigt för att utöva offentlig tillsyn. Sådan information som erhållits

med stöd av punkterna 2 och 5 eller vid inspektion på platsen i enlighet

med artikel 15.1 och 15.2 i andra banksamordningsdirektivet får dock

aldrig röjas utan samtycke från de tillsynsmyndigheter som lämnat ut

informationen eller av tillsynsmyndigheter i den medlemsstat där inspek-

tionen verkställts (punkt 7).

Slutligen får tillsynsmyndigheterna även vidarebefordra information

enligt punkterna 1 4 till clearingorganisation eller annat liknande organ

som är erkänt i nationell lagstiftning för att tillhandahålla clearing- eller

avvecklingstjänster åt någon av marknaderna i medlemsstaten. Sådant

vidarebefordrande får endast ske om tillsynsmyndigheterna anser att

detta är nödvändigt för att säkerställa att dessa organ fungerar vid

försummelser eller möjliga försummelser från en marknadsaktörs sida.

Informationen är underkastad tystnadsplikt i enlighet med punkt 1.

Information som erhållits med stöd av punkt 2 får dock inte yppas utan

uttryckligt medgivande av de tillsynsmyndigheter som lämnat

informationen (punkt 8).

10.2 Artikel 1 i direktivet om utvidgad matris

Genom artikel 1 i direktivet om utvidgad matris utsträcks möjligheten för

medlemsstaterna att ingå avtal om informationsutbyte med tredje land.

Medlemsstaterna får således ingå samarbetsavtal om utbyte av informa-

tion inte endast med tillsynsmyndigheter i tredje land utan även med

myndigheter eller organ i tredje land enligt definitionen i punkt 5 och

punkt 5a. Informationsutbytet får ske endast om den lämnade informatio-

nen är föremål för garantier om tystnadsplikt som minst är likvärdiga

dem som avses i artikel 12 och endast för att nämnda myndigheter eller

organ skall kunna utföra sin tillsynsuppgift. Om informationen ursprung-

ligen kommer från en annan medlemsstat får den inte lämnas vidare utan

uttryckligt medgivande från de behöriga myndigheter som har lämnat

den, och i så fall, endast i syfte som avsågs när dessa myndigheter gav

sitt medgivande.

10.3 Sekretesslagen

Regeringens förslag: Möjligheten till sekretess utvidgas för uppgifter

som Finansinspektionen får från utländsk myndighet eller utländskt

organ. Sekretess skall, om regeringen föreskriver det, gälla för uppgift

som Finansinspektionen får enligt avtal med utländsk myndighet eller

utländskt organ. Sekretess i verksamhet hos Revisorsnämnden och

tillsynsmyndighet i konkurs för uppgift som tagits emot enligt avtal

med utländsk myndighet eller organ, skall inte kunna brytas genom att

14 kap 1 3 §§ sekretesslagen tillämpas i strid med avtalet.

Förslaget i promemorian överensstämmer i huvudsak med regering-

ens förslag. I promemorian saknas dock förslag om att 14 kap. 1 3 §§

sekretesslagen (1980:100) inte skall kunna tillämpas i verksamhet hos

Revisorsnämnden och hos tillsynsmyndighet i konkurs i strid med avtal

med utländsk myndighet eller organ.

Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget i

promemorian. Kammarrätten i Jönköping har dock ifrågasatt om de

organ som omnämns i direktivet täcks av uttrycket utländsk myndighet i

förslaget till lagtext.

Skälen för regeringens förslag: När det gäller att bedöma om artikel

1 i direktivet om utvidgad matris medför att svensk lagstiftning behöver

ändras i något avseende är det först och främst av vikt att analysera vilka

svenska myndigheter och organ som avses med definitionen i punkterna

5 och 5a. Skäl att frångå den bedömning som tidigare gjorts, nämligen att

punkt 5a i direktivet för svenskt vidkommande endast är tillämplig på de

kronofogdemyndigheter som av regeringen utsetts att vara tillsynsmyn-

digheter i konkurs samt på Revisorsnämnden, har inte framkommit (se

prop. 1995/96:173 s. 95 f). Punkt 5 är tillämplig på Finansinspektionen.

Däremot kan punkt 5 inte anses vara tillämplig på svenskt organ som

efter konkursförvaltare och likvidatorer tar befattning med kreditinstituts

konkurs, likvidation eller liknande förfaranden. Ett sådant organ kan inte

anses fullgöra tillsynsuppgifter i direktivets mening. Detsamma gäller

revisorer för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Det anförda leder fram till slutsatsen att det informationsutbyte som

kan behöva skyddas är det mellan, å ena sidan, Finansinspektionen,

Revisorsnämnden och tillsynsmyndighet i konkurs och, å den andra

sidan, tredje lands myndigheter och organ enligt definitionerna i punkt 5

och punkt 5a. För att Finansinspektionen, Revisorsnämnden och till-

synsmyndighet i konkurs skall kunna ingå sådana avtal krävs regeringens

bemyndigande enligt 10 kap. 3 § regeringsformen.

En svensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgif-

ter till en utländsk myndighet regleras i 1 kap. 3 § sekretesslagen.

Uppgift för vilken sekretess gäller får enligt bestämmelsen inte röjas för

utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation annat än om

utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift därom i lag eller

förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få utlämnas till

svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning

står klart, att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas

till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen.

Regeringen har tidigare konstaterat att bestämmelsen ger

Finansinspektionen möjlighet att i tillsynsarbetet lämna ut handlingar och

uppgifter till behöriga utländska myndigheter (se prop. 1992/93:89 s.

135). Regeringen anser dessutom att bestämmelsen ger Revisorsnämnden

och tillsynsmyndighet i konkurs samma möjlighet att lämna ut

handlingar och uppgifter i tillsynsarbetet till behöriga utländska

myndigheter. Sekretesslagen behöver därför inte ändras för att dessa

myndigheter skall få lämna ut uppgifter i enlighet med direktivet om

utvidgad matris.

När det gäller sekretesskyddet för de uppgifter som myndigheter eller

organ enligt definitionerna i punkt 5 och punkt 5a kan komma att lämna

till Finansinspektionen, Revisorsnämnden och tillsynsmyndighet i kon-

kurs gör regeringen följande överväganden. Information som gäller

enskildas ekonomi är regelmässigt sekretessbelagd. En i praktiken nöd-

vändig förutsättning för att samarbetsavtal som behandlar utbyte av

information skall komma till stånd är att sekretessen består hos den mot-

tagande myndigheten. Finansinspektionen har med stöd av regeringens

bemyndigande slutit samarbetsavtal med flera tillsynsmyndigheter på det

finansiella området i länder utanför EU. Avtalen innehåller regelmässigt

stadganden om sekretess för uppgifter som utbyts mellan myndigheterna.

Enligt 8 kap. 5 § sekretesslagen gäller sekretess hos Finansinspektionen i

den mån regeringen föreskriver det för uppgifter som inspektionen fått på

grund av avtal med motsvarande utländsk myndighet. Föreskrifterna i

14 kap. 1 3 §§ får inte ifråga om denna sekretess tillämpas i strid med

avtalet. Den tystnadsplikt som skall gälla enligt direktivet innebär att

förtrolig information som erhållits i tjänsten inte får röjas annat än under

vissa förutsättningar. I tidigare lagstiftningsärenden (se t.ex. prop.

1995/96:173 s. 98 f) har ansetts att en motsvarighet för svenska förhål-

landen bör vara sådan information vars spridning är till skada för den

som uppgiften rör samt att den skadeprövning som skall göras enligt bl.a.

8 kap. 5 och 19 §§ samt 9 kap. 12 § syftar just till att sådan information

inte skall lämnas ut. Regeringen gör även nu samma bedömning.

I direktivet föreskrivs även att tystnadsplikten gäller för alla personer

som arbetar eller som har arbetat för nu aktuella myndigheter samt revi-

sorer och experter som är verksamma för dessa myndigheters räkning. I

nyssnämnda lagstiftningsärende gjordes bedömningen att 1 kap. 6 § sek-

retesslagen motsvarar direktivet i det avseendet. Regeringen gör samma

bedömning även nu. För att Finansinspektionen skall kunna sluta samar-

betsavtal om informationsutbyte med de myndigheter eller organ som

definieras i punkterna 5 och 5a i direktivet om utvidgad matris krävs en

ändring i 8 kap. 5 § sekretesslagen. Regeringen föreslår att ordet

 motsvarande utmönstras ur lagtexten för att sekretessen inte skall vara

begränsad till uppgifter som kommer från Finansinspektionens motsva-

righeter i utlandet. Som Kammarrätten i Jönköping påpekat bör lagtexten

justeras så att även uppgifter från utländskt organ sekretessbeläggs.

Av 8 kap. 19 § sekretesslagen följer att sekretess gäller hos till-

synsmyndighet i konkurs för uppgift om enskilds affärs- eller driftför-

hållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada om

uppgiften röjs. Sekretessen hindrar dock inte att uppgift lämnas till en-

skild enligt vad som föreskrivs i konkurslagen. Av 9 kap. 12 § andra

stycket sekretesslagen följer att sekretess gäller hos Revisorsnämnden i

ärende om godkännande eller auktorisation av revisor eller registrering

av revisionsbolag eller om upphävande av godkännande, auktorisation

eller registrering. Sekretessen gäller för uppgift om vederbörandes eko-

nomiska ställning eller om annans personliga eller ekonomiska förhållan-

den om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada eller men om

uppgiften röjs. För att samarbetsavtal skall kunna ingås krävs att den sek-

retess som kommer att gälla hos Revisorsnämnden och tillsynsmyndighet

i konkurs är likvärdig den som avses i artikel 12 i första banksam-

ordningsdirektivet. De sekretessbrytande reglerna i 14 kap. 1 3 §§ sek-

retesslagen bör därför inte få tillämpas i strid med avtal med utländsk

myndighet eller utländskt organ (jfr prop. 1990/91:42 s. 69 och 71).

Lagrådet har dock pekat på att en sådan ordning kan komma att med-

föra problem vid överklagande av beslut. Lagrådet har därvid bl.a. erinrat

om den ändring som gjordes år 1988 i 9 kap. 3 § sekretesslagen och som

innebar att skattesekretessen skärptes på samma sätt som nu föreslås.

Lagrådet har anfört bl.a. följande. Effekten av regleringen är bl.a. att

information som en skattemyndighet erhåller från en utländsk skattemyn-

dighet kan användas i taxeringsförfarandet hos den svenska myndigheten

men inte t.ex. i ett skattebrottmål som tar sikte på samma taxering, och

denna effekt torde ha varit avsedd. Informationen kan emellertid inte

heller användas i en förvaltningsdomstolsprocess efter överklagande. För

att det skall kunna ske fordras att förbehåll därom görs i avtalet med den

utländska myndigheten. Ett i förarbetena anfört alternativ är att vända sig

till den utländska myndigheten och försöka få tillstånd till att lämna upp-

gifterna vidare (se prop. 1987/88:41 s. 20). Lagrådet har vidare anfört att

det framstår som sannolikt att beslut som stöds på sådan utländsk infor-

mation som avses med de nu föreslagna bestämmelserna kan bli överkla-

gade och att det, på samma sätt som i de övriga hänseenden där denna

skärpta sekretess införts, synes angeläget att den myndighet som ingår

avtalet om informationsmottagandet beaktar behovet av att kunna föra

informationen vidare vid överklagande av myndighetens beslut i den

ordning som gäller därom.

Som Lagrådet påpekat kan beslut som stöds på sådan utländsk infor-

mation som avses med de nu föreslagna bestämmelserna komma att

överklagas. Revisorsnämndens beslut kan t.ex. i enlighet med 26 § lagen

(1995:528) om revisorer komma att överklagas hos allmän förvaltnings-

domstol. Regeringen anser, i likhet med Lagrådet, att det är angeläget att

en myndighet som ingår avtal om mottagande av information beaktar

behovet av att kunna vidarebefordra informationen vid överklagande av

myndighetens beslut. Detta bör kunna ske genom att ett förbehåll som

inbegriper detta tas in i avtalet.

11 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Flertalet av lagförslagen föranleds av tre direktiv på kapitaltäckningsom-

rådet. Enligt likalydande bestämmelser i direktiven skall

medlemsstaterna ha genomfört direktiven senast två år efter

ikraftträdandet. CAD II och hypoteksdirektivet trädde i kraft när de

offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den

21 juli 1998. De skall alltså vara genomförda senast den 21 juli 2000.

Direktivet om utvidgad matris trädde i kraft tjugo dagar efter att det

offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den

21 juli 1998. Direktivet skall alltså vara genomfört senast den 10 augusti

2000.

De föreslagna reglerna bör träda i kraft den 1 juli 2000.

Enligt direktiven finns det i vissa fall möjlighet att övergångsvis

tillämpa andra regler (se avsnitt 4.2). Det bör överlämnas till regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen att avgöra i

vad mån övergångsregler behövs.

12 Ekonomiska konsekvenser

De föreslagna ändringarna innebär i vissa fall att kapitalkraven utvidgas

och i andra fall att kraven mildras. Instituten blir skyldiga att kapitaltäcka

vissa risker som inte tidigare omfattats av uttryckliga kapitalkrav. Detta

gäller bl.a. positioner i råvaror och i råvaruderivat. Samtidigt innebär

några av förslagen att kapitalkraven för vissa slag av tillgångar och posi-

tioner kan minska. Detta gäller t.ex. positioner i värdepapper utgivna vid

värdepapperisering. Beroende på verksamheten i det enskilda fallet kan

alltså kapitalkravet komma att skärpas eller lindras. Sammantaget torde

förslagen inte innebära några kostnader eller i vart fall endast försumbara

sådana för företagssektorn.

Förslagen innebär att Finansinspektionen kommer att belastas med

visst föreskriftsarbete. Detta är dock av temporärt slag och kräver inte

ytterligare anslag. Slopandet av kravet på Finansinspektionens medgi-

vande för att räkna in eviga förlagslån i kapitalbasen innebär en resurs-

besparing. Den besparingen uppvägs dock av något högre kostnader för

den löpande tillsynen. Förslaget bedöms sammantaget inte innebära

ökade kostnader för inspektionen.

13 Författningskommentar

13.1 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

8 kap. 5 §

Paragrafen reglerar sekretess i statliga myndigheters verksamhet på det

finansiella området. Enligt fjärde stycket andra meningen gäller absolut

sekretess hos Finansinspektionen, i den mån regeringen föreskriver det,

om inspektionen från motsvarande utländsk myndighet erhållit uppgifter

enligt annat avtal än sådant av riksdagen godkänt avtal som ingåtts med

främmande stat eller mellanfolklig organisation. Den föreslagna änd-

ringen medför att området för sekretess utsträcks till att inte endast om-

fatta uppgifter från motsvarande utländsk myndighet utan även från

andra utländska myndigheter och organ med vilka Finansinspektionen

ingått avtal.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 10.

8 kap. 19 §

Paragrafen reglerar sekretess hos tillsynsmyndighet i konkurs. En förut-

sättning för att en tillsynsmyndighet i konkurs skall kunna ingå ett sam-

arbetsavtal om informationsutbyte enligt det s.k. första banksamord-

ningsdirektivet är att den sekretess som kommer att gälla hos till-

synsmyndigheten i konkurs är likvärdig med den som föreskrivs i direk-

tivets artikel 12. Den föreslagna ändringen medför att de sekretessbry-

tande reglerna i 14 kap. 1 3 §§ sekretesslagen inte får tillämpas i strid

med avtal med utländsk myndighet eller utländskt organ.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 10.

9 kap. 12 §

Andra stycket tar sikte på Revisorsnämndens verksamhet. En förutsätt-

ning för att Revisorsnämnden skall kunna ingå ett samarbetsavtal om

informationsutbyte enligt det s.k. första banksamordningsdirektivet är att

den sekretess som kommer att gälla i Revisorsnämndens verksamhet är

likvärdig den som gäller enligt artikel 12 i direktivet. Den föreslagna

ändringen medför att föreskrifterna i 14 kap. 1 3 §§ sekretesslagen inte

får tillämpas i strid med avtal med utländsk myndighet eller utländskt

organ.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 10.

13.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag

2 kap. 6 §

Tredje stycket har ändrats så att eviga förlagslån får räknas in i kapitalba-

sen som supplementärt kapital.

Bestämmelsen om att tidsbegränsade förlagslån endast får räknas in i

kapitalbasen upp till ett belopp motsvarande 50 procent av primärt

kapital har tagits bort. Detsamma gäller bestämmelsen om att förlagslån

med en kvarvarande löptid som understiger fem år får tas upp till ett

belopp som motsvarar högst 20 procent av det nominella värdet för varje

helt år som återstår till förfallodagen. Förslaget medför att sådana

bestämmelser i stället kommer att tas in i föreskrifter från regeringen

eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen.

Som framgår av fjärde stycket kan Finansinspektionen i ett enskilt fall

medge att andra tillskott eller reserver räknas som primärt eller supple-

mentärt kapital.

I 2 kap. 8 § finns bestämmelser om att förlagslån med en ursprunglig

löptid på minst två år får räknas in i kapitalbasen för att täcka marknads-

och kostnadsrisker. Ett bemyndigande för regeringen eller, efter rege-

ringens bemyndigande, Finansinspektionen att meddela föreskrifter om

vilka poster som får räknas till kapitalbasen enligt nämnda paragraf och

omfattningen av dessa finns i 8 kap. 1 § 2.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 8.

3 kap. 1 §

Ändringar föreslås i paragrafens första stycke.

En i sak ny punkt A.6 har lagts till. I punkten föreskrivs att åtaganden

som inte är mer riskfyllda än de som anges i punkterna 1 5 och som

uppfyller de krav regeringen föreskriver skall åsättas riskvikten

0 procent.

Punkten A.7 har justerats så att en placering som har säkrats med en

fordran som avses i punkten A.6 skall åsättas riskvikten 0 procent.

I punkten B.1 har hänvisningen till Allmänna Pensionsfonden tagits

bort. AP-fonderna är en del av staten och omfattas följaktligen av punk-

ten A.2.

En i sak ny punkt B.6 har lagts till. I punkten föreskrivs att åtaganden

som inte är mer riskfyllda än de som anges i punkterna 1 5 och som

uppfyller de krav regeringen föreskriver skall åsättas riskvikten

20 procent.

Punkten B.7 har justerats så att en placering som har säkrats med ford-

ran som avses i punkten B.6 skall åsättas riskvikten 20 procent.

En ny punkt C.2 har lagts till. I punkten föreskrivs att åtaganden som

inte är mer riskfyllda än de som anges i punkten 1 och som uppfyller de

krav regeringen föreskriver skall åsättas riskvikten 50 procent.

Med stöd av bemyndigandena i punkterna A.6, B.6 och C.2 kan före-

skrifter meddelas om att riskvikten 0 procent, 20 procent eller 50 procent

skall tillämpas på placeringar som annars skulle ha getts en högre

riskvikt.

Bestämmelserna har även behandlats i avsnitten 5 och 6.5.2.

4 kap. 1 §

I första stycket har termen råvaror lagts till. Tillägget innebär att innehav

av fysiska råvaror skall räknas in i handelslagret under förutsättning att

övriga kriterier är uppfyllda.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitten 6.1 och 6.2.

4 kap. 2 §

Ändringarna i andra stycket är av motsvarande slag som ändringarna i

3 kap. 1 §.

4 kap. 6 §

Ändringarna i andra stycket är av motsvarande slag som ändringarna i

3 kap. 1 §.

4 kap. 8 §

I paragrafen har tagits in en allmänt utformad bestämmelse om att institut

skall underkastas ett kapitalkrav för valuta- och råvarurisker och att

kapitalkravet skall beräknas för sådana risker i hela verksamheten, dvs.

inte endast för positioner i handelslagret. Förslaget innebär att bestäm-

melser om kapitalkravets storlek och hur det skall beräknas kommer att

tas in i föreskrifter från regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen.

För att genomföra CAD II skall guld behandlas som en valuta vid

beräkning av kapitalkrav. Med termen råvara avses guld och andra råva-

ror. Paragrafen ger alltså stöd för föreskrifter om kapitalkrav för positio-

ner i såväl guld som andra råvaror.

5 kap. 4 §

I första stycket har en följdändring tagits in med anledning av förslaget

till ny lydelse av 3 kap. 1 §.

5 kap. 6 §

Genom paragrafen, som är ny, genomförs den möjlighet till undantag

som finns i punkten 8 i bilaga 6 till kapitalkravsdirektivet. Bestämmelsen

innebär att ett institut under vissa närmare angivna omständigheter får

överskrida de i 5 kap. 1 och 3 §§ angivna gränsvärdena för exponeringar

mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning. Detta

gäller dock endast om den överskridande exponeringen uteslutande

hänför sig till handelslagret. Ett institut som överskrider gränsvärdena

skall uppfylla det särskilda kapitalkrav och de villkor i övrigt för den

överskridande exponeringen som regeringen föreskriver. Med stöd av

8 kap. 3 § kan regeringen bemyndiga Finansinspektionen att meddela

sådana föreskrifter.

Ett institut får överskrida gränsvärdena i 5 kap. 1 och 3 §§ endast efter

Finansinspektionens medgivande. Ett sådant medgivande behöver natur-

ligtvis inte utformas så att institutet före varje överskridande av gräns-

värdena måste tillfråga Finansinspektionen. Medgivandet kan alltså

utformas som en generell rätt att överskrida gränsvärdena i 5 kap. 1 och

3 §§ under förutsättning att de i föreskrifterna angivna kraven är upp-

fyllda.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 7.

6 kap. 9 §

Paragrafen anger att metoderna för beräkningen av kapitalbas och kapi-

talkrav även skall tillämpas på finansiella företagsgrupper.

I andra stycket har en hänvisning till 4 kap. 9 § lagts till. Tillägget

innebär att kapitalkravet för marknadsrisker får, efter Finansinspektio-

nens medgivande, beräknas med en egen modell.

En finansiell företagsgrupp skall beräkna ett kapitalkrav för råvaruris-

ker. Detta följer av förevarande paragrafs hänvisning till 4 kap. 8 §.

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 6.6.

7 kap. 16 §

I andra stycket har det tagits in en bestämmelse om att beslut om före-

skrifter (s.k. normbeslut) som Finansinspektionen, efter regeringens

bemyndigande, fattar inte får överklagas hos länsrätt. Beslut i normgiv-

ningsärenden är normalt av sådant slag att de inte lämpar sig för dom-

stolsprövning (jfr prop. 1997/98:186 s. 87).

Bestämmelsen har även behandlats i avsnitt 9.

8 kap. 1 §

Paragrafen, som har tagits in i ett nytt kapitel, motsvarar i huvudsak tidi-

gare 7 kap. 17 §. Bemyndigandet i punkten 1 har förtydligats så att det

klart framgår att föreskrifter kan meddelas om villkor för att räkna in

poster i kapitalbasen och räkna av poster från densamma enligt 2 kap. 6 §

respektive 7 §, omfattningen av dessa poster samt hur kapitalbasen i

övrigt skall beräknas enligt samma paragrafer.

I punkten 2 har en redaktionell ändring tagits in.

Punkten 5 har justerats med hänsyn till det föreslagna bemyndigandet i

4 kap. 8 §.

8 kap. 2 §

Paragrafen, som har tagits in i ett nytt kapitel, motsvarar helt tidigare

7 kap. 18 § första stycket.

8 kap. 3 §

Paragrafen, som har tagits in i ett nytt kapitel, motsvarar närmast tidigare

7 kap. 18 § andra stycket.

I kapitaltäckningslagen anges i flera bestämmelser att regeringen får

fatta vissa beslut eller meddela vissa föreskrifter. I paragrafen har med

beaktande av Lagrådets synpunkter, tagits in en uttömmande uppräkning

av när regeringen får bemyndiga Finansinspektionen att fatta sådana

beslut eller meddela sådana föreskrifter. I paragrafen hänvisa till samtliga

bemyndiganden för regeringen utom 7 kap. 14 §; där det föreskrivs att

institut som står under tillsyn enligt lagen skall bekosta Finansinspektio-

nens verksamhet enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar.

Remissinstanser som yttrat sig över Promemoria om

moderniserade kapitaltäckningsregler

Sveriges riksbank, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i

Jönköping, Finansinspektionen, Riksgäldskontoret, Riksskatteverket,

Konkurrensverket, Kammarkollegiet, Juridiska fakulteten vid Stock-

holms Universitet, Svenska Bankföreningen, Fondbolagens förening,

Finansbolagens förening, Industrins finansförening, Fristående Sparban-

kers Riksförbund, Sveriges advokatsamfund, Sveriges Försäkringsför-

bund, Svenska kyrkans centralstyrelse, Svenska kyrkans församlingsför-

bund, Statens bostadskreditnämnd (BKN), Statens Bostadsfinansierings-

aktiebolag (SBAB), Samarbetsnämnden för statsbidrag till trossamfund,

Svenska Fondhandlareföreningen, Allmänna pensionsfondens första

tredje fondstyrelser, Allmänna pensionsfondens sjunde fondstyrelse,

Villaägarnas Riksförbund.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 8 kap. 5 och 19 §§ samt 9 kap. 12 § sekre-

tesslagen (1980:100) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 kap.

5 §

Sekretess gäller i statlig myndighets verksamhet, som består i till-

ståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet,

värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet, för uppgift om

1. affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens

verksamhet avser, om det kan antas att han lider skada om uppgiften röjs,

2. ekonomiska eller personliga förhållanden för annan, som har trätt i

affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens

verksamhet avser.

I ärende hos statlig myndighet om innehav av

1. aktier i bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag, värdepappersbolag

eller försäkringsaktiebolag,

2. andelar i medlemsbank eller kreditmarknadsförening, eller

3. aktier eller andelar i börs, auktoriserad marknadsplats eller clearing-

organisation

gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska

förhållanden om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om

uppgiften röjs. Sekretess gäller inte för beslut av myndigheten och inte

heller för uppgift som erhållits från annan myndighet om uppgiften inte

är sekretessbelagd där.

Sekretess gäller vidare i statlig myndighets verksamhet, som består i

övervakning enligt insiderlagen (1990:1342), övervakning enligt lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument eller kontroll enligt

valutaväxlingslagen (1996:1006), för sådan uppgift om enskilds ekono-

miska eller personliga förhållanden, vilken på begäran har lämnats av

någon som är skyldig att lämna uppgifter till myndigheten. Rör uppgiften

den uppgiftsskyldige gäller dock sekretess endast om denne kan antas

lida skada eller men om uppgiften röjs och sekretess inte motverkar

syftet med uppgiftsskyldigheten.

Sekretess gäller, i den mån riks-

dagen har godkänt avtal härom

med främmande stat eller mellan-

folklig organisation, hos myndig-

het i verksamhet som avses i

första tredje styckena för sådan

uppgift om affärs- eller driftför-

hållanden och ekonomiska eller

personliga förhållanden som myn-

digheten erhållit enligt avtalet.

Samma sekretess gäller hos

Finansinspektionen, i den mån

regeringen föreskriver det, om

inspektionen från motsvarande

utländsk myndighet erhållit upp-

gifter enligt annat avtal. Före-

skrifterna i 14 kap. 1 3 §§ får inte

i fråga om denna sekretess tilläm-

pas i strid med avtalet.

Sekretess gäller, i den mån riks-

dagen har godkänt avtal härom

med främmande stat eller mellan-

folklig organisation, hos myndig-

het i verksamhet som avses i

första tredje styckena för sådan

uppgift om affärs- eller driftför-

hållanden och ekonomiska eller

personliga förhållanden som myn-

digheten erhållit enligt avtalet.

Samma sekretess gäller hos

Finansinspektionen, i den mån

regeringen föreskriver det, om

inspektionen från utländsk myn-

dighet eller utländskt organ erhål-

lit uppgifter enligt annat avtal.

Föreskrifterna i 14 kap. 1 3 §§ får

inte i fråga om denna sekretess

tillämpas i strid med avtalet.

Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretessen

enligt första stycket 1, om den finner det vara av vikt att uppgiften läm-

nas.

Utan hinder av sekretess får uppgift enligt första stycket lämnas till en

börs om uppgiften behövs för att börsen skall kunna fullgöra sina upp-

gifter enligt lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet eller an-

nan författning.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

19 §

Sekretess gäller hos till-

synsmyndighet i konkurs för upp-

gift om enskilds affärs- eller

driftförhållanden, om det kan antas

att den som uppgiften rör lider

skada om uppgiften röjs. Utan hin-

der av sekretessen får uppgift läm-

nas till enskild enligt vad som

föreskrivs i konkurslagen

(1987:672).

Sekretess gäller hos till-

synsmyndighet i konkurs för upp-

gift om enskilds affärs- eller

driftförhållanden, om det kan antas

att den som uppgiften rör lider

skada om uppgiften röjs. Utan hin-

der av sekretessen får uppgift läm-

nas till enskild enligt vad som

föreskrivs i konkurslagen

(1987:672). Föreskrifterna i

14 kap. 1 3 §§ får inte i fråga om

denna sekretess tillämpas i strid

med avtal som ingåtts med

utländsk myndighet eller utländskt

organ.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

9 kap.

12 §

Sekretess gäller i ärende om någons inträde i Advokatsamfundet, om

disciplinärt ingripande mot advokat eller om advokats uteslutning ur

samfundet för uppgift om hans ekonomiska ställning eller om annans

personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den som

uppgiften rör lider skada eller men om uppgiften röjs.

Motsvarande sekretess gäller i

ärende om godkännande eller

auktorisation av revisor eller

registrering av revisionsbolag, om

disciplinärt ingripande mot god-

känd eller auktoriserad revisor

eller registrerat revisionsbolag

eller om upphävande av godkän-

nande, auktorisation eller registre-

ring. Sekretessen enligt detta

stycke gäller inte beslut i ärendet.

Motsvarande sekretess gäller i

ärende om godkännande eller

auktorisation av revisor eller

registrering av revisionsbolag, om

disciplinärt ingripande mot god-

känd eller auktoriserad revisor

eller registrerat revisionsbolag

eller om upphävande av godkän-

nande, auktorisation eller registre-

ring. Föreskrifterna i 14 kap. 1

3 §§ får inte i fråga om denna

sekretess tillämpas i strid med

avtal som ingåtts med utländsk

myndighet eller utländskt organ.

Sekretessen enligt detta stycke

gäller inte beslut i ärendet.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst femtio

år.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

13.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:2004) om kapitaltäck-

ning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

dels att rubriken närmast före 4 kap. 8 § skall utgå,

dels att 2 kap. 6 §, 3 kap. 1 §, 4 kap. 1, 2, 6 och 8 §§, 5 kap. 4 §,

6 kap. 9 § samt 7 kap. 16 och 17 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 5 kap. 7 §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Kapitalbasen utgörs av summan av primärt och supplementärt kapital

efter avräkning enligt 7 § och 5 kap. 4 § tredje stycket 2. Det primära

kapitalet skall utgöra minst hälften av kapitalbasen.

Med primärt kapital avses:

A. I bankaktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag eget

kapital med undantag för kumulativa preferensaktier, i sparbanker

reservfonder, i medlemsbanker och kreditmarknadsföreningar eget kapi-

tal med undantag för förlagsinsatser samt i Svenska skeppshypotekskas-

san kassans reservfond. Från eget kapital skall undantas uppskrivnings-

fonder.

B. I banker, kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag kapital-

andelen av skatteutjämningsreserv och periodiseringsfond.

C. I banker och kreditmarknadsföretag kapitalandelen av det belopp

som svarar mot bankens eller företagets reserver till följd av avskrivning

på egendom som upplåtits till nyttjande.

Med supplementärt kapital avses

värdet av förlagslån och andra

skuldförbindelser med en ur-

sprunglig löptid på minst fem år

och med rätt till betalning först

efter institutets övriga borgenärer,

dock sammanlagt högst till ett be-

lopp som motsvarar hälften av det

primära kapitalet. Förlagslån och

andra skuldförbindelser vilkas

återstående löptid understiger fem

år får tas upp till ett belopp som

motsvarar högst 20 % av det no-

minella värdet för varje helt år

som återstår till förfallodagen.

Med supplementärt kapital avses

värdet av skuldförbindelser som

medför rätt till betalning först

efter institutets övriga borgenärer

(förlagslån) och som har en ur-

sprunglig löptid på minst fem år.

Som primärt eller supplementärt kapital får dessutom, efter medgi-

vande av Finansinspektionen, räknas värdet av förlagsinsatser samt andra

kapitaltillskott och reserver än som sägs i andra och tredje styckena.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

1§1

Kapitalkravet för kreditrisker enligt 2 kap. 2 § bestäms i förhållande

till ett instituts tillgångar och åtaganden som inte ingår i handelslagret.

Tillgångar och åtaganden delas in i följande grupper:

A 1. Inneliggande kassa, checkar och postremissväxlar.

2. Placeringar och fordringar för vilka svenska staten, en svensk kom-

mun eller därmed jämförlig samfällighet svarar.

3. Placeringar och fordringar för vilka en utländsk stat eller central-

bank svarar, om placeringen eller fordran gäller i den utländska statens

valuta och är refinansierad i samma valuta.

4. Övriga placeringar och fordringar för vilka svarar Europeiska

gemenskaperna eller någon av de utländska stater eller centralbanker som

regeringen föreskriver.

5. Placeringar och fordringar för vilka svarar en sådan utländsk kom-

mun eller därmed jämförlig samfällighet, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen föreskriver.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 5.

B 1. Placeringar och fordringar

för vilka Allmänna pensionsfon-

den, Konungariket Sveriges stads-

hypotekskassa, Sveriges allmänna

hypoteksbank, ett kreditinstitut

eller ett värdepappersbolag med

tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse svarar.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 5 och

som uppfyller de krav regeringen

föreskriver.

7. Placeringar, fordringar, ga-

rantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 6.

B 1. Placeringar och fordringar

för vilka Konungariket Sveriges

stadshypotekskassa, Sveriges all-

männa hypoteksbank, ett kreditin-

stitut eller ett värdepappersbolag

med tillstånd enligt 3 kap. 4 §

första stycket 4 och 5 lagen

(1991:981) om värdepappers-

rörelse svarar.

2. Placeringar och fordringar för vilka svarar en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av de utländska stater som regeringen

föreskriver.

3. Placeringar och fordringar med en återstående löptid av högst ett år

för vilka ett utländskt kreditinstitut svarar.

4. Placeringar och fordringar för vilka svarar ett utländskt kreditinstitut

i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver.

5. Placeringar och fordringar för vilka svarar någon av de internatio-

nella utvecklingsbanker som regeringen föreskriver.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 5.

C. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i

bostadsfastighet eller tomträtt till

sådan fastighet inom det

uppskattade värde som institutet

bestämt efter särskild värdering.

6. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 5 och

som uppfyller de krav regeringen

föreskriver.

7. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av sådana placeringar eller

fordringar som anges i 1 6.

C. 1. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra åta-

ganden, för vilka säkerheten

utgörs av panträtt i

bostadsfastighet eller tomträtt till

sådan fastighet inom det

uppskattade värde som institutet

bestämt efter särskild värdering.

2. Placeringar, fordringar,

garantiförbindelser och andra

åtaganden som inte är mer risk-

fyllda än de som anges i 1 och som

uppfyller de krav regeringen före-

skriver.

D. Övriga placeringar, fordringar, garantiförbindelser och andra åta-

ganden.

Vid bestämmandet av kapitalkravet undantas

 sådana övervärden och tillskott som enligt 2 kap. 7 § andra respek-

tive tredje stycket skall räknas av från kapitalbasen,

 sådana tillskott som avses i 2 kap. 7 § fjärde stycket,

 sådana icke likvida tillgångar som räknats av från kapitalbasen enligt

2 kap. 8 §,

 sådana poster som inte skall räknas in vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponeringar enligt 5 kap. 4 § tredje stycket 2 och som räknats av

från kapitalbasen,

 fordringar mot företag som ingår i samma finansiella företagsgrupp

som institutet och som omfattas av bestämmelserna i 6 kap. om fullstän-

dig konsolidering eller konsolidering genom klyvningsmetod,

 fordringar som har garanterats av ett företag som ingår i samma

finansiella företagsgrupp som institutet och som omfattas av bestämmel-

serna i 6 kap. om fullständig konsolidering eller konsolidering genom

klyvningsmetod.

 Vid bestämmandet av kapitalkravet skall tillgångarna och åtagandena

tas upp till sammanlagt

 0 % av summan av de poster som anges i första stycket A,

 20 % av summan av de poster som anges i första stycket B,

 50 % av summan av de poster som anges i första stycket C, samt

 100 % av summan av de poster som anges i första stycket D.

4 kap.

1 §

Ett instituts handelslager utgörs

av sådana positioner i finansiella

instrument som institutet tagit för

att på kort sikt göra en vinst eller

för att skydda andra positioner i

handelslagret. Till handelslagret

skall också räknas sådana expone-

ringar som uppkommit till följd av

oavslutade affärer i finansiella

instrument eller inte fullgjorda

leveranser av sådana instrument.

Ett instituts handelslager utgörs

av sådana positioner i finansiella

instrument och råvaror som insti-

tutet tagit för att på kort sikt göra

en vinst eller för att skydda andra

positioner i handelslagret. Till

handelslagret skall också räknas

sådana exponeringar som upp-

kommit till följd av oavslutade

affärer i finansiella instrument och

råvaror, eller inte fullgjorda leve-

ranser av sådana instrument och

råvaror.

Handelslagret utgörs vidare av ett instituts resultatförda men oregle-

rade fordringar som är hänförliga till poster i handelslagret, såsom ford-

ringar på avgifter, provisioner, räntor och utdelningar.

2 §

Kapitalkravet för ränteanknutna finansiella instrument som ingår i ett

instituts handelslager bestäms på grundval av emittentens kreditvärdighet

och instrumentens löptid. Kapitalkravet omfattar specifik och generell

risk i positionerna. Vid beräkning av kapitalkravet får institutet mot

varandra räkna av positioner vilkas värde ökar vid ökning av instrumen-

tets eller underliggande instruments värde (långa positioner) och övriga

positioner (korta positioner) i finansiella instrument, om instrumenten är

av samma slag och utgivna av samma emittent eller, i fråga om finan-

siella instrument med andra finansiella instrument som underliggande

tillgång, om den underliggande tillgången utgörs av instrument som

uppfyller dessa villkor.

Vid bestämmandet av kapitalkravet avseende den specifika risken skall

de ränteanknutna finansiella instrumenten delas in i följande grupper:

A. Placeringar och fordringar

1. där emittenten är svenska staten, en svensk kommun eller därmed

jämförlig samfällighet,

2. där emittenten är någon utländsk stat eller centralbank som rege-

ringen föreskriver,

3. där emittenten är en sådan utländsk kommun eller därmed jämförlig

samfällighet, med befogenhet att kräva in offentlig uppbörd, som rege-

ringen föreskriver,

4. för vilka säkerheten utgörs av

placeringar eller fordringar som

anges i 1 3.

4. som inte är mer riskfyllda än

de som anges i 1 3 och som upp-

fyller de krav regeringen föreskri-

ver,

5. för vilka säkerheten utgörs av

placeringar eller fordringar som

anges i 1 4.

B. Placeringar och fordringar

1. där emittenten är ett kreditinstitut eller värdepappersbolag,

2. där emittenten är en kommun eller därmed jämförlig samfällighet i

någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

3. där emittenten är ett utländskt kreditinstitut eller värdepappersföre-

tag i någon av de utländska stater som regeringen föreskriver,

4. där emittenten är någon av de internationella utvecklingsbanker som

regeringen föreskriver,

5. för vilka säkerheten utgörs av

sådana placeringar eller fordringar

som avses i 1 4,

6. som uppfyller särskilda krav i

fråga om marknadsnotering, likvi-

ditet och kreditvärdighet hos

emittenten.

5. som inte är mer riskfyllda än

de som anges i 1 4 och som upp-

fyller de krav regeringen föreskri-

ver,

6. för vilka säkerheten utgörs av

sådana placeringar eller fordringar

som avses i 1 5,

7. som uppfyller särskilda krav i

fråga om marknadsnotering, likvi-

ditet och kreditvärdighet hos

emittenten.

C. Övriga placeringar och åtaganden.

Kapitalkravet för den specifika risken skall i varje enskild valuta mot-

svara

 0 % av summan av de poster som anges i andra stycket A,

 0,25 %, 1,00 % och 1,60 % av summan av de poster som anges i

andra stycket B, beroende på om den återstående löptiden är högst

6 månader, mellan 6 och 24 månader respektive över 24 månader, samt

 8 % av summan av de poster som anges i andra stycket C.

Kapitalkravet för den generella risken skall i varje enskild valuta be-

stämmas enligt antingen en löptidsbaserad eller en durationsbaserad me-

tod.

6 §

Om ett institut har betalat för finansiella instrument som ingår i han-

delslagret innan dessa har mottagits eller levererat instrumenten utan att

likvid erhållits för dem skall kapitalkravet bestämmas till 8 % av värdet

av de finansiella instrumenten eller likviden sedan värdet multiplicerats

med det riskvikttal som enligt andra stycket gäller för motparten i tran-

saktionen. Om transaktionen gjorts över en stats gräns gäller vad nu sagts

endast om en eller flera dagar har förflutit efter det att betalningen eller

leveransen ägt rum.

Det i första stycket avsedda riskvikttalet utgör

A. 0 % för

1. svenska staten, en svensk kommun eller därmed jämförlig samfällig-

het,

2. utländska stater eller centralbanker som regeringen föreskriver,

3. en sådan utländsk kommun

eller därmed jämförlig samfällig-

het, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver.

3. en sådan utländsk kommun

eller därmed jämförlig samfällig-

het, med befogenhet att kräva in

offentlig uppbörd, som regeringen

föreskriver,

4. fordringar och placeringar

som inte är mer riskfyllda än de

som anges i 1 3 och som uppfyller

de krav regeringen föreskriver.

B. 20 % för

1. Allmänna pensionsfonden,

2. ett kreditinstitut eller värde-

pappersbolag,

3. en svensk börs eller clearing-

organisation,

4. en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen

föreskriver,

5. ett utländskt kreditinstitut

eller värdepappersföretag i någon

av de utländska stater som rege-

ringen föreskriver,

6. en börs eller clearingorgani-

sation i någon av de utländska

stater som regeringen föreskriver,

7. någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen

föreskriver.

1. ett kreditinstitut eller värde-

pappersbolag,

2. en svensk börs eller clearing-

organisation,

3. en kommun eller därmed

jämförlig samfällighet i någon av

de utländska stater som regeringen

föreskriver,

4. ett utländskt kreditinstitut

eller värdepappersföretag i någon

av de utländska stater som rege-

ringen föreskriver,

5. en börs eller clearingorgani-

sation i någon av de utländska

stater som regeringen föreskriver,

6. någon av de internationella

utvecklingsbanker som regeringen

föreskriver,

7. fordringar och placeringar

som inte är mer riskfyllda än de

som anges i 1 6 och som uppfyller

de krav regeringen föreskriver.

C. 100 % för övriga motparter.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte återköpsavtal

(repor och omvända repor), värdepapperslån och sådana derivatinstru-

ment som regeringen föreskriver. För dessa skall kapitalkravet i stället

beräknas i enlighet med vad regeringen föreskriver.

8 §

Om ett instituts totala nettoposi-

tion i annan valuta än redovis-

ningsvalutan enligt 4 kap. 6 §

bokföringslagen (1999:1078) för

hela verksamheten överstiger 2 %

av kapitalbasen enligt 2 kap. 6 8

§§ skall kapitalkravet motsvara

8 % av det överskjutande beloppet.

Med ett instituts totala netto-

position i annan valuta än redo-

visningsvalutan avses den högsta

summan av ett instituts korta

nettopositioner eller långa netto-

positioner i olika valutor.

För balanserade positioner i

nära korrelerade valutor får

tillämpas ett kapitalkrav motsva-

rande 4 % av värdet av den balan-

serade positionen. Vidare får ett

lägre kapitalkrav tillämpas för

valutor som omfattas av mellan-

statliga bindande överens-kom-

melser om valutakurs-samarbete.

Efter medgivande av Finans-

inspektionen får en simulerings-

metod användas vid beräkning av

kapitalkravet enligt denna pa-

ragraf.

Ett institut skall uppfylla kapi-

talkravet för valutarisk och råva-

rurisk. Kravet skall beräknas för

hela verksamheten enligt före-

skrifter som regeringen meddelar.

5 kap.

 4 §

Vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponering enligt 1 och 3 §§

skall inte räknas in de poster som

avses i 3 kap. 1 § första stycket A

2 6.

Vid bestämmandet av ett insti-

tuts exponering enligt 1 och 3 §§

skall inte räknas in de poster som

avses i 3 kap. 1 § första stycket A

2 7.

Vid valutatransaktioner omfattas inte exponeringar som uppkommer i

samband med normal avveckling av en transaktion under två dygn efter

betalning. Vid köp eller försäljning av finansiella instrument omfattas

inte exponeringar som uppkommer i samband med normal avveckling av

en transaktion under fem vardagar efter den tidpunkt då antingen betal-

ning har skett eller de finansiella instrumenten har levererats.

Regeringen får föreskriva att även andra poster än dem som anges i

första stycket inte skall räknas in vid bestämmandet av ett instituts expo-

neringar enligt detta kapitel, om

1. kreditrisken är låg, eller

2. posterna räknats av från institutets kapitalbas.

7 §

Värdet av ett instituts expone-

ringar i handelslagret mot en kund

eller en grupp av kunder med in-

bördes anknytning får, efter med-

givande av Finans-inspektionen,

överstiga de gränsvärden som an-

ges i 1 §, om institutet uppfyller

det särskilda kapitalkrav och de

villkor i övrigt för den översti-

gande exponeringen som rege-

ringen föreskriver.

6 kap.

9 §

Kapitalbasen för den finansiella företagsgruppen skall bestämmas i en-

lighet med vad som anges i 2 kap. 6 8 §§. Även den del av kapitalbasen

som belöper på minoritetsandelar skall ingå. Goodwill som belöper på

företag som omfattas av gruppbaserad redovisning skall räknas av från

primärt kapital.

Vid beräkning av kapitalkrav för

kreditrisker skall tillgångar och

åtaganden tas upp till de värden

som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid

beräkning av kapitalkrav för

marknadsrisker skall reglerna i

4 kap. 2 8 §§ tillämpas. Expone-

ringar skall bestämmas på sätt som

anges i 5 kap.

Vid beräkning av kapitalkrav för

kreditrisker skall tillgångar och

åtaganden tas upp till de värden

som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Vid

beräkning av kapitalkrav för

marknadsrisker skall reglerna i

4 kap. 2 8 §§ eller 9 § tillämpas.

Exponeringar skall bestämmas på

sätt som anges i 5 kap.

7 kap.

16 §

Beslut som Finansinspektionen meddelar med stöd av 12 § får överkla-

gas hos kammarrätten.

Andra beslut som inspektionen

meddelar enligt denna lag får

överklagas hos länsrätten. Pröv-

ningstillstånd krävs vid överkla-

gande till kammarrätten av läns-

rättens avgörande.

Andra beslut som inspektionen

meddelar enligt denna lag får

överklagas hos länsrätten. Detta

gäller dock inte beslut i ärenden

som avses i 20 § första stycket 5

förvaltningslagen (1986:223).

Prövningstillstånd krävs vid över-

klagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

Finansinspektionen får bestämma att ett beslut om föreläggande skall

gälla omedelbart.

17 §

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

skall meddela närmare föreskrifter om

1. hur kapitalbasen skall beräk-

nas enligt 2 kap. 6 och 7 §§,

2. vilka poster som får räknas

till kapitalbasen enligt 2 kap. 8 §

och omfattningen av dessa samt

vilka icke likvida tillgångar som

skall räknas av från kapitalbasen

enligt samma paragraf,

1. villkor för att räkna in poster

i kapitalbasen och räkna av poster

från densamma enligt 2 kap. 6 §

respektive 7 §, omfattningen av

dessa poster och hur kapitalbasen

i övrigt skall beräknas enligt

samma paragrafer,

2. vilka poster som får räknas in

i kapitalbasen enligt 2 kap. 8 § och

omfattningen av dessa samt vilka

icke likvida tillgångar som skall

räknas av från kapitalbasen enligt

samma paragraf,

3. beräkning av kapitalkraven enligt 3 kap. 1 och 2 §§,

4. vilka poster som skall ingå i handelslagret enligt 4 kap. 1 § och om-

fattningen av dessa,

5. beräkning av kapitalkraven

enligt 4 kap. 2 8 §§,

5. beräkning av kapitalkraven

enligt 4 kap. 2 7 §§,

6. hur exponeringarna skall värderas vid beräkningen av ett instituts

exponeringar enligt 5 kap. 1 och 3 §§,

7. hur konsolidering skall ske och hur kapitalbasen skall beräknas en-

ligt 6 kap. 6 9 §§,

8. innehållet, utformningen och omfattningen av den redovisning eller

information som skall lämnas enligt 5 §,

9. omfattningen och fullgörandet av rapporteringsskyldigheten enligt

11 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2. I fråga om överklagande av beslut som har meddelats före ikraft-

trädandet gäller 7 kap. 16 § i dess äldre lydelse.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-03-14

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 24 februari 2000 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

2. lag om ändring i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora

 exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av departementssekreteraren

Peter Fredby och hovrättsassessorn Henrik[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

Förslagen innebär att de sekretessbrytande bestämmelserna i 14 kap. 1 - 3

§ sekretesslagen inte får tillämpas i strid med ett mellanstatligt avtal

avseende vissa nya kategorier av information. Beträffande 8 kap. 5 §

innebär förslaget endast en mindre utvidgning av området.

Genom en ändring år 1988 i 9 kap. 3 § sekretesslagen skärptes skattesek-

retessen på samma sätt som nu föreslås. Avsikten var att möjliggöra att

svenska myndigheter i större utsträckning skulle kunna få del av infor-

mation som var sekretessbelagd i utlandet (prop. 1987/88:41 s. 14 ff).

Behov av denna skärpta sekretess ansågs för det dåvarande föreligga

endast på skatteområdet; andra myndigheter hade inte visat på något

större behov av starkare sekretesskydd för utländska uppgifter inom sina

respektive verksamhetsområden. En förutsättning angavs vara att sekre-

tessåtagandet gentemot utländsk stat skulle finnas i ett av riksdagen god-

känt avtal, eftersom det annars skulle ligga i regeringens hand att åstad-

komma sekretesskyddet. (A. prop. s. 19.) En motsvarande reglering in-

fördes senare i 8 kap. 5 § avseende Finansinspektionen (prop.

1991/92:113, bl.a. s. 132) och i 8 kap. 6 § avseende bl.a. tillsynen på

konkurrensområdet (prop. 1992/93:120, bl.a. s. 13 ff). I det förstnämnda

fallet ansågs att sekretesskyddet under vissa förutsättningar borde ut-

sträckas till uppgifter som erhållits enligt avtal som inte godkänts av

riksdagen, nämligen sådana som ingåtts med stöd av bemyndigande en-

ligt 10 kap. 3 § regeringsformen och som alltså avsett fråga där den mel-

lanstatliga överenskommelsen inte krävt riksdagens medverkan. Ytterli-

gare bestämmelser av likartat slag finns i 7 kap. 14 § och 8 kap. 24 §

sekretesslagen.

Effekten av regleringen är bl.a. att information som en skattemyndighet

erhåller från en utländsk skattemyndighet kan användas i taxeringsförfa-

randet hos den svenska myndigheten men inte t.ex. i ett skattebrottmål

som tar sikte på samma taxering, och denna effekt torde ha varit avsedd.

Informationen kan emellertid inte heller användas i en förvaltnings-

domstolsprocess efter överklagande. För att det skall kunna ske fordras

att förbehåll därom görs i avtalet med den utländska myndigheten. Ett i

förarbetena anfört alternativ är att vända sig till den utländska myndig-

heten och försöka få tillstånd till att lämna uppgifterna vidare (prop.

1987/88:41 s. 20).

Det framstår som sannolikt att beslut som stöds på sådan utländsk infor-

mation som avses med de föreslagna bestämmelserna kan bli överkla-

gade. På samma sätt som i de övriga hänseenden där denna skärpta sek-

retess införts synes det angeläget att den myndighet som ingår avtalet om

informationsmottagandet beaktar behovet att föra informationen vidare

vid överklagande av myndighetens beslut i den ordning som gäller

därom. De nu föreliggande förslagen ansluter emellertid till en ordning

som tillämpats i ett flertal fall och föranleder inte annat än detta påpe-

kande.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och

stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag

Förslaget innehåller i nästan alla väsentliga frågor bemyndiganden för

regeringen att meddela föreskrifter i ämnet. Av motiveringen framgår att

avsikten dock är att föreskrifterna i realiteten skall beslutas av Finans-

inspektionen. Trots detta sägs inte i de föreslagna bestämmelserna att

subdelegation skulle vara tillåten. Vid föredragningen inför Lagrådet

påpekades att en generell rätt för regeringen att till Finansinspektionen

vidaredelegera rätten att meddela föreskrifter redan finns i lagen i en

bestämmelse i 7 kap. 18 § andra stycket. Där föreskrivs att regeringen får

bemyndiga Finansinspektionen att meddela sådana föreskrifter och fatta

sådana beslut som enligt lagen ankommer på regeringen. Denna bestäm-

melse har funnits i lagen sedan dess tillkomst.

Frågan är om bestämmelsen i 7 kap. 18 § andra stycket kan anses ha

tillämpning också på nya bemyndiganden som förs in i lagen genom

senare lagändringar. Enligt 8 kap. 11 § regeringsformen kan riksdagen,

om den bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ett visst ämne,

därvid medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller

kommun att meddela bestämmelser. Ordalydelsen vittnar om att riksda-

gens medgivande till subdelegation skall ske i samband med att bemyn-

digandet ges för regeringen. Se härtill Petrén och Ragnemalm, Sveriges

grundlagar och tillhörande författningar med förklaringar, 1980, s. 191.

Avsikten med bestämmelsen torde bl.a. vara att riksdagen beträffande

varje bemyndigande skall beredas tillfälle att överväga om en subdelega-

tion till en myndighet kan anses lämplig.

Den här påpekade bristen i de föreslagna bemyndigandena kan mycket

lätt avhjälpas genom att orden ", efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen" fogas till ettvart bemyndigande. Det kan för övrigt

nämnas att bemyndigandet i 7 kap. 17 §, vilket också föreslås bli föremål

för ändring, innehåller just detta ordval trots bestämmelsen i 7 kap. 18 §

andra stycket. Möjligen kan det tyckas onödigt och närmast vara ett

utslag av överdriven formalism att göra dessa ändringar i förslaget, efter-

som det av motiveringen ändå klart framgår att Finansinspektionen skall

besluta föreskrifterna. En olägenhet är dock att om 7 kap. 18 § andra

stycket skulle anses vara tillämplig på de föreslagna bemyndigandena

riksdagen inte kan hindra en subdelegation till Finansinspektionen utan

att besluta en uttrycklig regel som förbjuder en dylik delegation. Det

skulle med andra ord inte vara tillräckligt att riksdagen underlät att

nämna möjligheten till subdelegation i bemyndigandet för regeringen.

Bestämmelsen i 8 kap. 11 § regeringsformen kräver för subdelegation

från regeringen till en förvaltningsmyndighet eller en kommun inte

uttryckligen förordningens form, men denna används ändå regelmässigt.

Vad gäller den nu aktuella lagen finns i förordningen om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag ett stort

antal vidaredelegationer till Finansinspektionen. Flertalet av de i lagråds-

remissen föreslagna bemyndigandena kommer att finnas i lagrum som

redan anges i förordningen (ett undantag är bemyndigandet i 5 kap. 7 §).

Vid föredragningen inför Lagrådet framfördes att om det lagrum vari ett

föreslaget bemyndigande skulle komma att ingå redan fanns upptaget i

förordningen något nytt beslut av regeringen om subdelegation inte

skulle behövas. Denna lagstiftningsteknik skulle med andra ord innebära

att ett beslut om subdelegation som en gång fattats skulle komma att

omfatta även framtida bemyndiganden. En konsekvens härav är också att

Finansinspektionen skulle få besluta föreskrifter så snart lagändringarna

med bemyndiganden för regeringen trätt i kraft; något mellankommande

beslut av regeringen om subdelegation skulle inte vara erforderligt.

Med det ovan sagda har Lagrådet velat peka på att den

lagstiftningsteknik som är avsedd att komma till användning kan sättas

ifråga i vissa hänseenden, bl.a. beträffande frågan om bestämmelsen i 8

kap. 11 § regeringsformen kommer att ges en korrekt tillämpning.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 mars 2000

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden,

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Lars-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:94 Moderniderade kapital-

täckningsregler m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Sekretesslag (1980:100)

377L0780

Lag (1994:2004) om

kapitaltäckning och stora

exponeringar för kredit-

institut och värdepappers-

bolag

3 kap. 1 §, 4 kap. 2, 6

och 8 §§, 5 kap. 4 och

6 §§, samt 8 kap. 1

3 §§.

389L0647

393L0006

 Jfr rådets första direktiv 77/780/EEG av den 12 december 1977 om samordning av

 lagar

och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i

kreditinstitut (EGT L

322, 17.12.1977 s. 30, Celex 377L0780) senast ändrat genom Europaparlamentets

och

rådets direktiv 98/33/EG av den 22 juni 1998 om ändring av artikel 12 i rådets

direktiv

77/780/EEG om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut,

artiklarna 2, 5, 6, 7

och 8 och bilagorna II och III till rådets direktiv 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för

kreditinstitut och artikel 2 och bilaga II till rådets direktiv 93/6/EEG om

kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut (EGT L 204, 21.07.1998 s. 29, Celex

398L0033).

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1998:264.

 Senaste lydelse 1995:532.

1 Jfr rådets direktiv 89/647/EEG av den 18 december 1989 om kapitaltäckningsgrad

 för

kreditinstitut (EGT L 386, 30.12.1989 s. 14, Celex 389L0647) senast ändrat genom

Europaparlamentets och rådets direktiv 98/32/EG av den 22 juni 1998 om ändring,

som

särskilt gäller panträtt i fast egendom, av rådets direktiv 89/647/EEG om

kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut (EGT L 204, 21.07.1998 s. 26, Celex

398L0032),

och Europaparlamentets och rådets direktiv 98/33/EG av den 22 juni 1998 om

ändring av

artikel 12 i rådets direktiv 77/780/EEG om rätten att starta och driva

verksamhet i

kreditinstitut, artiklarna 2, 5, 6, 7 och 8 och bilagorna II och III till rådets

 direktiv

89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och artikel 2 och bilaga

II till rådets

direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (EGT

 L 204,

21.07.1998 s. 29, Celex 398L0033), samt rådets direktiv 93/6/EEG av den 15 mars

1993

om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (EGT L 141, 11.06.1993

 s. 1,

Celex 393L0006) senast ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv

98/31/EG av

den 22 juni 1998 om ändring av rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för

värdepappersföretag och kreditinstitut (EGT L 204, 21.07.1998 s. 13, Celex

398L0031),

och Europaparlamentets och rådets direktiv 98/33/EG av den 22 juni 1998 om

ändring av

artikel 12 i rådets direktiv 77/780/EEG om rätten att starta och driva

verksamhet i

kreditinstitut, artiklarna 2, 5, 6, 7 och 8 och bilagorna II och III till rådets

 direktiv

89/647/EEG om kapitaltäckningsgrad för kreditinstitut och artikel 2 och bilaga

II till rådets

direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (EGT

 L 204,

21.07.1998 s. 29, Celex 398L0033).

2 Senaste lydelse 2000:42.

3 Senaste lydelse 1995:1598.

4 Senaste lydelse 2000:42.

5 Senaste lydelse 1995:1598.

6 Senaste lydelse av tidigare 7 kap. 17 § 1995:756.

7 Senaste lydelse tidigare 7 kap. 18 §.

8 Senaste lydelse tidigare 7 kap. 18 §.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1998:264.

 Senaste lydelse 1995:532.

 Senaste lydelse 2000:42.

1 Senaste lydelse 1995:1598.

 Senaste lydelse 2000:42.

 Senaste lydelse 1995:1598.

 Senaste lydelse 1995:756.

Prop. 1999/2000:94

4

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 4

1

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 7

1

Prop. 1999/2000:94

Bilaga 8

1