Regeringens proposition

 1992/93:139

 om olovligt bortförande och andra

 övergrepp mot barn

 Regeringen föreslår riksdagen att anta de

 förslag som har tagits upp i bifogade

 utdrag ur regeringsprotokollet den 26

 november 1992.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen behandlas två frågor.

 Den ena frågan rör olovligt bortförda

 barn i internationella förhållanden. Det

 föreslås att det i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn införs särskilda

 regler beträffande förfarandet i mål om

 verkställighet eller överflyttning.

 Reglerna syftar till att - med

 bibehållande av skyddet för barnen -

 effektivisera förfarandet för att bättre

 uppnå syftet med Europarådskonventionen

 den 20 maj 1980 om erkännande och

 verkställighet av avgöranden rörande

 vårdnad om barn samt om återställande av

 vård av barn och Haagkonventionen den 25

 oktober 1980 om de civila aspekterna på

 internationella bortföranden av barn. Det

 föreslås vidare att särskilda regler

 införs i syfte att säkerställa

 verkställighet eller överflyttning.

 Den andra frågan rör umgängesreglerna i

 föräldrabalken. Det föreslås att en

 uttrycklig bestämmelse förs in i för-

 äldrabalken om att domstolen när den

 bedömer en umgängesfråga skall beakta

 risken för att barnet i samband med

 utövande av umgänge utsätts för

 övergrepp, olovligen bortförs eller

 kvarhålls eller annars far illa.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 april 1993.

 Propositionens lagförslag

 1 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen

 (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om överflytt-

 ning av barn

 dels att nuvarande 16 och 17-19 §§

 skall betecknas 17 respektive 21-23 §§,

 dels att 1 § samt den nya 21 § skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas fyra

 nya paragrafer, 16 och 18-20 §§, av

 följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före

 nuvarande 18 § skall sättas närmast före

 den nya 22 §.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-10, 13-17 och 19 2-10, 13-21 och 23

 §§ tillämpas i §§ tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

 Luxemburg d. 20 Luxemburg d. 20

 maj 1980 maj 1980

 dagtecknade dagtecknade

 konventionen om konventionen om

 erkännande och erkännande och

 verkställighet av verkställighet av

 avgöranden rörande avgöranden rörande

 vårdnad om barn vårdnad om barn

 samt om samt om

 återställande av återställande av

 vård av barn vård av barn

 (Europarådskon- (Europarådskon-

 ventionen). ventionen).

 Bestämmelserna Bestämmelserna

 tillämpas dock ej tillämpas dock ej

 i förhållande till i förhållande till

 Danmark, Finland, Danmark, Finland,

 Island eller Norge Island eller Norge

 i den mån sär- i den mån sär-

 skilda bestäm- skilda bestäm-

 melser gäller. melser gäller.

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-4 och 11-19 §§ 2-4 och 11-23 §§

 tillämpas i tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.

 1980 dagtecknade 1980 dagtecknade

 konventionen om de konventionen om de

 civila aspekterna civila aspekterna

 på på

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 internationella internationella

 bortföranden av bortföranden av

 barn (Haagkon- barn (Haagkon-

 ventionen). ventionen).

 Regeringen får, under förutsättning av

 ömsesidighet, föreskriva att lagens

 bestämmelser om erkännande och

 verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m.

 eller lagens bestämmelser om över-

 flyttning av barn skall tillämpas även i

 förhållande till en stat som inte har

 tillträtt Europarådskonventionen eller

 Haagkonventionen.

 16 §

 Innan länsrätten

 förordnar om

 verkställighet

 eller över-

 flyttning får den

 uppdra åt en

 ledamot eller

 suppleant i

 socialnämnden

 eller en tjänste-

 man inom

 socialtjänsten att

 verka för att den

 som har hand om

 barnet frivilligt

 skall fullgöra vad

 som åligger honom

 eller henne. Ett

 sådant uppdrag får

 även lämnas åt

 någon annan

 lämplig person.

 Uppdrag får lämnas

 endast om det kan

 antas att detta

 kommer att leda

 till att barnet

 överlämnas utan

 att målets be-

 handling onödigt

 fördröjs.

 Nuvarande lydelse Den som har fått

 ett uppdrag enligt

 första stycket

 skall inom den tid

 som länsrätten be-

 stämmer lämna

 rätten en redo-

 görelse för de

 åtgärder som har

 vidtagits och vad

 som i övrigt har

 kommit fram. Tiden

 får inte sättas

 längre än två

 veckor. Om

 synnerliga skäl

 föreligger, får

 länsrätten dock

 bestämma en längre

 tid eller förlänga

 en redan bestämd

 tid.

 Föreslagen lydelse

 18 §

 Förordnar

 länsrätten om

 verkställighet

 eller överflytt-

 ning, får den

 förelägga vite, om

 detta kan antas

 komma att leda

 till att barnet

 överlämnas utan

 onödigt dröjsmål,

 eller besluta att

 barnet skall

 hämtas genom

 polismyndighetens

 Nuvarande lydelse försorg.

 Länsrätten kan i

 samband med

 förordnandet lämna

 uppdrag enligt 16

 §.

 Är det fråga om

 en dom eller ett

 beslut om umgänge,

 får dock

 länsrätten besluta

 om hämtning av

 barnet endast om

 det finns

 särskilda skäl att

 anta att verk-

 ställighet annars

 inte kan ske.

 Frågor om

 utdömande av

 förelagt vite

 prövas av läns-

 rätten på ansökan

 av den part som

 har begärt

 verkställigheten

 eller

 överflyttningen.

 19 §

 Om det i ett mål

 enligt denna lag

 finns risk för att

 barnet förs ur

 landet eller att

 verkställigheten

 eller överflytt-

 ningen på annat

 sätt försvåras,

 kan länsrätten

 omedelbart

 förordna att

 barnet skall tas

 om hand på det

 sätt som

 länsrätten finner

 lämpligt.

 Länsrätten kan

 därvid meddela

 föreskrifter om

 villkor eller

 tidpunkt för um-

 gänge med barnet.

 Föreslagen lydelse

 För att underlätta

 att barnet

 överflyttas kan

 länsrätten i sam-

 band med dom eller

 beslut om

 verkställighet

 eller över-

 flyttning

 föreskriva att

 barnet

 tillfälligt skall

 tas om hand på

 lämpligt sätt.

 20 §

 Har talan enligt

 denna lag inte

 väckts eller kan

 ett beslut enligt

 19 § första

 stycket inte

 avvaktas, får

 polismyndigheten

 genast omhänderta

 barnet eller vidta

 andra omedelbara

 åtgärder som kan

 ske utan skada för

 barnet. När en

 sådan åtgärd

 vidtas skall om

 möjligt en läkare

 samt en före-

 trädare för

 socialtjänsten

 eller i före-

 kommande fall en

 sådan kon-

 taktperson för

 barnet som avses i

 socialtjänstlagen

 (1980:620) vara

 närvarande.

 Åtgärden skall

 genast anmälas

 till länsrätten,

 som utan dröjsmål

 prövar om den

 skall bestå.

 17 § 21 §

 Beträffande Beträffande

 förfarandet i förfarandet i

 övrigt i mål om övrigt i mål om

 verkställighet av verkställighet av

 ett avgörande som ett avgörande som

 avses i 5 § eller avses i 5 § eller

 om överflyttning om överflyttning

 av barn enligt 11 av barn enligt 11

 § tillämpas 21 § tillämpas 21

 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 9 och 11-16

 § första och andra §§ föräldrabalken.

 styckena samt 9-16 Vad som föreskrivs

 §§ föräldrabalken. i 21 kap. 13 §

 föräldrabalken om

 Nuvarande lydelse kostnader för

 utförande av

 Föreslagen lydelse

 uppdrag skall

 gälla i fråga om

 uppdrag enligt 16

 § första stycket

 andra meningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 2 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 15 §

 föräldrabalken1 skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar

 för att barnets behov av umgänge med en

 förälder som inte är vårdnadshavare eller

 med någon annan som står barnet särskilt

 nära så långt möjligt tillgodoses.

 Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda

 skäl talar mot det, lämna sådana

 upplysningar rörande barnet som kan

 främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av en förälder som

 inte är vårdnadshavare, beslutar rätten

 på talan av denna förälder i frågan om

 umgänge efter vad som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av någon annan än

 en förälder, beslutar rätten på talan av

 socialnämnden i frågan om umgänge efter

 vad som är bäst för barnet.

 Vid beslut

 enligt andra och

 tredje styckena

 skall rätten

 beakta risken för

 att barnet i

 samband med

 utövande av um-

 gänge utsätts för

 övergrepp,

 olovligen bortförs

 eller kvarhålls

 eller annars far

 illa.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 1 Balken omtryckt 1990:1526.

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 26 november 1992

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 Proposition om olovligt bortförande och

 andra övergrepp mot barn

 1 Inledning

 Genom lagen (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn införlivades två

 konventioner med svensk rätt, nämligen

 Europarådskonventionen den 20 maj 1980 om

 erkännande och verkställighet av

 avgöranden rörande vårdnad om barn samt

 om återställande av vård av barn och

 Haagkonventionen den 25 oktober 1980 om

 de civila aspekterna på internationella

 bortföranden av barn. Lagen trädde i

 kraft delvis den 1 juni 1989 och i övrigt

 den 1 juli 1989. Konventionerna har

 kungjorts genom publicering i Sveriges

 överenskommelser med främmande makter (SÖ

 1989:7 och 8) i sin lydelse på

 originalspråken engelska och franska. En

 översättning av konventionerna till

 svenska finns intagen i bilaga till prop.

 1988/89:8 om olovligt bortförande av barn

 i internationella förhållanden.

 För Sveriges del är

 Europarådskonventionen i kraft i

 förhållande till Belgien, Cypern,

 Danmark, Frankrike, Irland, Luxemburg,

 Nederländerna, Norge, Portugal, Schweiz,

 Spanien, Storbritannien och Nordirland,

 Tyskland samt Österrike. Haagkonventionen

 är i kraft mellan Sverige och Amerikas

 Förenta Stater, Argentina, Australien,

 Belize, Canada, Danmark, Frankrike,

 Jugoslavien, Irland, Israel, Luxemburg,

 Mexico, Nederländerna, Norge, Nya

 Zeeland, Portugal, Schweiz, Spanien,

 Storbritannien och Nordirland, Tyskland,

 Ungern samt Österrike.

 Som ett första led i en översyn av 1989

 års lag anordnade Justitiedepartementet

 hösten 1991 en hearing angående olovligt

 bortförda barn i internationella

 förhållanden. I hearingen deltog

 företrädare för Utrikesdepartementet,

 Socialdepartementet, Domstolsverket, Kam-

 marrätten i Stockholm, Länsrätten i

 Stockholms län, Länsrätten i Uppsala län,

 Rikspolisstyrelsens interpolsektion samt

 Socialstyrelsen. Vid hearingen framfördes

 synpunkter framför allt på de förfarande-

 regler som skall tillämpas i mål och

 ärenden enligt lagen.

 I en inom Justitiedepartementet

 upprättad departementspromemoria, Ds

 1992:39, Olovligt bortförande och andra

 övergrepp mot barn, föreslås ändringar i

 lagen (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn. I promemorian

 föreslås också att det genom ett tillägg

 i föräldrabalken uttryckligen skall slås

 fast att domstolen när den bedömer en

 umgängesfråga skall beakta risken för att

 barnet i samband med utövande av umgänge

 utsätts för övergrepp, olovligen bortförs

 eller kvarhålls eller annars far illa.

 Promemorian har remissbehandlats. Till

 protokollet i detta ärende bör fogas dels

 en sammanfattning av promemorian som

 bilaga 1, dels promemorians lagförslag

 som bilaga 2, dels en förteckning över

 remissinstanserna som bilaga 3. En

 sammanställning av remissyttrandena finns

 tillgänglig i lagstiftningsärendet

 (Justitiedepartementets dnr 91-3333).

 Lagrådet

 Regeringen beslutade den 17 september

 1992 att inhämta Lagrådets yttrande över

 förslag till dels lag om ändring i lagen

 (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska vårdnadsav-

 göranden m.m. och om överflyttning av

 barn, dels lag om ändring i

 föräldrabalken.

 Lagförslagen bör fogas till protokollet

 som bilaga 4.

 Lagrådet har lämnat förslagen utan

 erinran. Lagrådets yttrande bör fogas

 till protokollet i detta ärende som

 bilaga 5. Jag har gjort några

 redaktionella ändringar i det remitterade

 lagförslaget.

 2 Allmän motivering

 2.1 Olovligt bortförande av barn i

 internationellaförhållanden

 2.1.1 Nuvarande ordning

 Med olovligt bortförande av barn avses

 framför allt fall då en förälder utan lov

 för med sig sitt barn till ett annat land

 i syfte att undanhålla den andra

 föräldern vårdnaden om barnet. Hit hör

 också fall då en förälder olovligen

 håller kvar barnet i ett annat land efter

 utgången av en umgängestid eller efter

 det att en domstol har anförtrott

 vårdnaden om barnet åt den andra

 föräldern. Barnet som bortförs kan även

 vara omhändertaget för vård efter ett

 beslut av ett barnavårdande organ.

 I FN:s konvention från år 1989 om

 barnets rättigheter stadgas i artikel 11

 att konventionsstaterna skall vidta

 åtgärder för att bekämpa olovligt

 bortförande och kvarhållande av barn i

 utlandet. För detta ändamål skall

 konventionsstaterna främja ingåendet av

 bilaterala eller multilaterala

 överenskommelser eller anslutning till

 befintliga överenskommelser. Sverige har

 ratificerat barnkonventionen.

 Genom att Sverige har anslutit sig till

 Europarådskonventionen kan avgöranden om

 vårdnad, umgänge eller rätten att ta vård

 om barn som har meddelats i en

 konventionsstat erkännas och verkställas

 i Sverige. På motsvarande sätt kan

 avgöranden av detta slag som har

 meddelats här i landet få verkan i de

 andra konventionsstaterna. Även i de fall

 då en förälder har vårdnaden om sitt barn

 direkt på grund av lag och barnet

 olagligen förs bort till en annan

 konventionsstat kan det komma i fråga att

 flytta över barnet från den staten.

 Anslutningen till Haagkonventionen

 innebär att det är möjligt mellan

 konventionsstaterna att få överflyttat

 ett barn som olovligen har förts bort

 från den stat där barnet hade sitt

 hemvist vid bortförandet eller som

 olovligen hålls kvar i en annan konven-

 tionsstat.

 Utrikesdepartementet är

 centralmyndighet när det gäller frågor om

 bortförda barn (se förordningen,

 1989:177, om erkännande och verk-

 ställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om överflytt-

 ning av barn). Centralmyndigheten skall

 ta emot och förmedla framställningar om

 åtgärder enligt konventionerna, hjälpa

 till med att leta efter barn som

 olovligen har förts till Sverige eller

 som olovligen hålls kvar här, söka få

 till stånd lösningar på frivillighetens

 väg samt samarbeta med central-

 myndigheterna i de andra

 konventionsstaterna.

 Ansökan om verkställighet av ett

 avgörande som avses i 5 § 1989 års lag

 eller om överflyttning av barn enligt 11

 § samma lag görs hos länsrätten. Dessa

 mål skall handläggas skyndsamt. Om ett

 mål om överflyttning av barn enligt 11 §

 1989 års lag inte har avgjorts inom sex

 veckor från det att ansökan gjordes om

 överflyttningen, måste rätten på

 sökandens begäran redogöra för orsaken

 till dröjsmålet.

 Förfarandet inför länsrätten följer i

 stora delar reglerna i 21 kap.

 föräldrabalken. Detta innebär att rätten

 har möjlighet att lämna medlingsuppdrag

 enligt 21 kap. 2 § föräldrabalken för att

 få den som har hand om barnet att

 frivilligt fullgöra vad som åligger honom

 eller henne. Om rätten förordnar om

 verkställighet, får den enligt 21 kap. 3

 § föräldrabalken förelägga vite eller

 besluta att barnet skall hämtas genom

 polismyndighetens försorg. Är det fråga

 om dom eller beslut om vårdnad eller

 överlämnande av barn, får rätten besluta

 om hämtning av barnet endast om

 verkställighet annars inte kan ske eller

 om hämtning är nödvändig för att undvika

 att barnet lider allvarlig skada. När det

 gäller dom eller beslut om umgänge mellan

 barnet och en förälder som inte är

 vårdnadshavare, får rätten besluta om

 hämtning av barnet endast om verk-

 ställighet annars inte kan ske och barnet

 har ett särskilt starkt behov av umgänge

 med föräldern. Hämtning får inte ske när

 det är fråga om umgänge mellan barnet och

 annan än förälder. När rätten förordnar

 om verkställighet, kan den även lämna

 medlingsuppdrag. Ett sådant uppdrag skall

 enligt 21 kap. 4 § föräldrabalken lämnas

 när rätten beslutat att barnet skall

 hämtas genom polismyndighetens försorg,

 om inte särskilda skäl talar mot det.

 Om det i ett verkställighets- eller

 överflyttningsmål föreligger fara för att

 barnet förs ur landet eller om saken av

 annan anledning brådskar, kan länsrätten

 enligt 21 kap. 10 § första stycket

 föräldrabalken omedelbart förordna att

 barnet skall tas om hand på lämpligt

 sätt. Om ett sådant beslut inte kan

 avvaktas, får polismyndigheten enligt 21

 kap. 10 § andra stycket föräldrabalken,

 oavsett om något mål pågår, vidta sådana

 omedelbara åtgärder som kan ske utan

 skada för barnet. Vidare har polisen

 enligt allmänna regler befogenhet och

 skyldighet att förebygga och hindra brott

 samt att ingripa när brott har begåtts.

 Allmänna bestämmelser härom finns i

 polislagen (1984:387) och i polisför-

 ordningen (1984:730). I samband med att

 rätten förordnar om verkställighet kan

 den enligt 21 kap. 4 § föräldrabalken, om

 det finns särskilda skäl för att under-

 lätta att barnet överflyttas, föreskriva

 att barnet tillfälligt skall tas om hand

 på lämpligt sätt.

 Av 21 kap. 14 § föräldrabalken följer

 att länsrätten kan förordna att ett

 beslut om vite eller hämtning skall gälla

 omedelbart.

 I förhållande till de övriga nordiska

 länderna gäller vissa särskilda regler i

 fråga om erkännande och verkställighet av

 nordiska avgöranden rörande vårdnaden om

 eller umgänge med barn (se förordningen,

 1931:429, om vissa internationella

 rättsförhållanden rörande äktenskap,

 adoption och förmynderskap samt lagen,

 1977:595, om erkännande och

 verkställighet av nordiska domar på

 privaträttens område). Denna reglering

 innebär i huvudsak att ett avgörande av

 detta slag som har meddelats i ett

 nordiskt land har samma verkan i ett

 annat nordiskt land som om det hade

 meddelats i det landet. Den nordiska

 regleringen är emellertid inte heltäckan-

 de. Sålunda är det bara vissa avgöranden

 som erkänns; utanför regleringen i denna

 del faller bl.a. avgöranden rörande

 vårdnaden om barn till ogifta föräldrar.

 Av 1 § första stycket 1989 års lag

 framgår att de bestämmelser som grundas

 på Europarådskonventionen inte skall

 tillämpas i förhållande till de övriga

 nordiska länderna i den mån särskilda

 regler gäller mellan dessa länder.

 Haagkonventionens regler skall däremot

 tillämpas vid sidan av den särskilda

 nordiska regleringen (se prop. 1988/89:8

 s. 22 f.).

 Även i förhållande till Schweiz gäller

 särskilda regler i fråga om erkännande

 och verkställighet av vårdnadsavgöranden

 e.d. (se lagen, 1936:79, om erkännande

 och verkställighet av dom som meddelats i

 Schweiz). Såväl Europaråds- som

 Haagkonventionen gäller vid sidan om den

 särskilda regleringen mellan Sverige och

 Schweiz (se prop. 1988/89:8 s. 23 f.).

 2.1.2 Utgångspunkter för en reform

 Den ökande rörligheten över gränserna

 har medfört ett allt större behov av

 samarbete mellan länderna för att

 motverka att föräldrar eller andra

 personer obehörigen för med sig barn till

 ett annat land eller olovligen håller

 kvar dem där och på så sätt skiljer

 barnen från deras vårdnadshavare. Det är

 därför angeläget att anslutningen till

 Haag- och Europarådskonventionerna blir

 så stor som möjligt. Det är också

 väsentligt att Sverige lever upp till de

 folkrättsliga förpliktelser som vi har

 åtagit oss genom ratificeringen av de

 båda konventionerna. Från svensk sida

 förutsätter vi att andra konven-

 tionsstater medverkar till att barn som

 olovligen har förts bort från Sverige

 snabbt återförs hit. På motsvarande sätt

 förutsätter givetvis andra stater att vi

 från svensk sida medverkar till att

 snabbt återföra barn till andra konven-

 tionsstater.

 En bärande tanke bakom de båda

 konventionerna är att hänsynen till

 barnets bästa skall sättas främst när man

 bedömer frågor rörande vårdnaden.

 Haagkonventionen har enligt sin

 preambel till syfte att ge barnen ett

 skydd på internationell nivå mot de

 skadliga effekterna av ett olovligt

 bortförande eller kvarhållande av dem,

 att fastställa förfaranden i syfte att

 säkerställa ett snabbt återförande av dem

 till den stat i vilken de har sitt

 hemvist samt att säkerställa ett skydd

 för rätten till umgänge. I konventionen

 betonas att man skall söka få barnet

 återlämnat på frivillig väg.

 I Europarådskonventionen sägs på

 motsvarande sätt att man genom att träffa

 överenskommelser för att säkerställa att

 avgöranden rörande vårdnaden om barn blir

 mer allmänt erkända och verkställda

 kommer att ge ett bättre skydd för

 barnens bästa. Det framhålls också att

 föräldrars rätt till umgänge är en

 naturlig följd av vårdnadsrätten.

 Europarådskonventionen har även till

 syfte att åstadkomma en lämplig ordning

 för att göra det möjligt att återställa

 vården av barn som egenmäktigt har

 avbrutits.

 Huvudprincipen enligt konventionerna är

 att det inte skall löna sig för en

 förälder eller någon annan person att

 föra bort ett barn från dess hemland

 eller hålla kvar ett barn i ett främmande

 land. Ett beslut om vårdnad i barnets

 hemland skall därför normalt verkställas

 och barnet skall enligt huvudregeln

 flyttas över dit. Avsikten är att barnet

 snabbt skall få komma tillbaka till sin

 hemvanda miljö. En vårdnadsprocess skall

 äga rum under ordnade former.

 I de båda konventionerna framhålls

 vikten av snabb handläggning. Enligt

 Haagkonventionen art. 2 skall staterna

 använda de snabbaste förfaranden som

 finns tillgängliga. Om ett avgörande inte

 har fattats inom sex veckor från den dag

 då förfarandet inleddes, har sökanden

 eller centralmyndigheten enligt Haagkon-

 ventionen art. 11 rätt att kräva en

 redogörelse för orsakerna till dröjsmålet

 (se även 15 § 1989 års lag). Detta

 innebär visserligen inte en absolut skyl-

 dighet att målet skall vara slutligt

 avgjort inom sex veckor, men härigenom

 understryks vikten av ett snabbt och

 effektivt förfarande. Riktpunkten bör

 därför vara att ett mål om verkställighet

 eller överflyttning i normalfallet skall

 kunna avslutas inom sex veckor.

 Till skydd för barnet finns det

 emellertid vissa möjligheter att vägra

 att erkänna och verkställa ett avgörande

 eller att vägra att besluta om

 överflyttning av barn. Dessa

 förutsättningar, som givetvis är av

 grundläggande betydelse, regleras i 6-9

 och 12 §§ 1989 års lag. Erkännande och

 verkställighet eller överflyttning skall

 således under vissa förutsättningar

 vägras, om ändrade förhållanden inträtt,

 om barnet riskerar att ta skada av

 verkställigheten eller överflyttningen

 eller om barnet självt motsätter sig

 verkställighet eller överflyttning och

 har nått en sådan mognad att dess vilja

 bör beaktas. Dessutom finns ordre

 public-regler. Vissa formella krav

 beträffande den utländska domstolens

 behörighet m.m. ställs också upp.

 Vid tillämpningen av 1989 års lag har

 det emellertid visat sig att vissa

 problem har uppstått i Sverige. Det

 gäller främst fall där barn olovligen har

 förts till eller kvarhållits i Sverige

 och där verkställighet av vårdnads-

 avgöranden eller återförande till

 utlandet har begärts, men det gäller

 också fall avseende verkställighet av um-

 gängesavgöranden.

 Utrikesdepartementet har i sin egenskap

 av centralmyndighet under tiden den 1

 januari 1990 - 31 december 1991 handlagt

 37 ärenden (beträffande sammanlagt 52

 barn) avseende överflyttning av barn

 enligt Haagkonventionen. Därav avser 18

 ärenden (sammanlagt 25 barn) fall där

 barn har förts till eller kvarhållits i

 Sverige. Av de ärenden som avser barn som

 har förts till Sverige har överflyttning

 kunnat ske endast i fem fall (åtta barn)

 och då först efter avsevärd tidsutdräkt.

 Förlikning har träffats i fem fall, fyra

 ärenden pågår, i ett fall har ansökan

 avvisats och i två fall har barnen förts

 till ett annat land. När det gäller barn

 som har förts från Sverige har överflytt-

 ning skett i tio fall (14 barn),

 förlikning har träffats i tre fall,

 överflyttning har vägrats i ett fall och

 förfarandet pågår i sju fall.

 Antalet ärenden enligt

 Europarådskonventionen är mycket litet

 såväl när det gäller barn som har förts

 till Sverige som när det gäller barn som

 har förts från Sverige.

 Förfarandet i mål om verkställighet av

 vårdnads- eller umgängesavgöranden och om

 överflyttning av barn följer, som jag

 tidigare nämnt, i stora delar reglerna i

 21 kap. föräldrabalken. Hand-

 läggningstiden i förvaltningsdomstolarna

 kan ofta bli lång med skriftväxling,

 eventuellt inhämtande av barnpsykiatriskt

 utlåtande, medling, ett eller flera

 vitesförelägganden samt hämtningsbeslut.

 Därutöver följer tidsutdräkt på grund av

 överklaganden, inhibitionsbeslut och

 prövning av frågor om utdömande av

 försuttna viten. Ett ärende kan på detta

 sätt passera de olika instanserna flera

 gånger.

 Den långa handläggningstiden kan komma

 i konflikt med syftet med konventionerna

 samt kravet på snabb handläggning (se

 Haagkonventionen art. 1, 2 och 11,

 Europarådskonventionen art. 14 samt 15 §

 1989 års lag). Det finns därför anledning

 att överväga om förfarandereglerna, med

 beaktande av skyddet för barnen, kan

 göras effektivare. Vid den hearing som

 Justitiedepartementet höll under hösten

 1991 framfördes också uppfattningen att

 förfarandet borde effektiviseras.

 I promemorian föreslås lagändringar som

 syftar till att dessa önskemål skall

 tillgodoses. Förfarandet bör enligt vad

 som sägs i promemorian inriktas på att -

 med beaktande av skyddet för barnen - så

 fort som möjligt nå ett avgörande i sak,

 ett avgörande som i förekommande fall

 verkligen kan verkställas. I första hand

 bör man givetvis försöka få barnet

 överlämnat på frivillig väg, men om detta

 inte kan antas leda till önskat resultat

 måste enligt promemorian möjligheter till

 ett effektivt ingripande med tvångsmedel

 finnas.

 Promemorian tar upp några särskilda

 inslag i förfarandet enligt 21 kap.

 föräldrabalken som har visat sig ge

 upphov till problem när de skall

 tillämpas på 1989 års lag. Främst gäller

 det reglerna om medling och om hur

 tvångsmedel (vitesföreläggande och

 polishämtning) skall användas. Ett annat

 problem är att verkställighet av ett

 vårdnads- eller umgängesavgörande samt

 överflyttning av barn kan försvåras eller

 omöjliggöras genom att en förälder eller

 någon annan person innan, under eller

 efter domstolsförfarandet gömmer undan

 barnet. I flera fall har polisen aldrig

 kunnat verkställa ett hämtningsbeslut.

 Promemorieförslaget innebär att

 särskilda regler i dessa hänseenden skall

 införas i 1989 års lag och att

 motsvarande bestämmelser i 21 kap.

 föräldrabalken inte längre skall

 tillämpas på förfarandet vid mål om

 verkställighet eller överflyttning enligt

 1989 års lag.

 Denna uppläggning godtas genomgående av

 remissinstanserna, som allmänt vitsordar

 att förfarandet behöver stramas upp.

 Även jag delar uppfattningen att

 förfarandet vid tillämpningen av 1989 års

 lag måste bli effektivare än det nu är.

 Jag menar också att det är en lämplig

 ordning som föreslås i promemorian. I det

 följande skall jag behandla den närmare

 utformningen av reglerna om medling

 (avsnitt 2.1.3), vite (avsnitt 2.1.4),

 polishämtning (avsnitt 2.1.5) respektive

 åtgärder för att säkerställa verk-

 ställighet eller överflyttning (avsnitt

 2.1.6).

 Ett par remissinstanser har ifrågasatt

 om inte de skäl som ligger till grund för

 promemorieförslagen motiverar en

 motsvarande översyn även av

 förfarandereglerna i 21 kap.

 föräldrabalken för inhemska fall. Jag är

 emellertid inte beredd att i detta

 lagstiftningsärende föreslå några

 ändringar i föräldrabalkens verkställig-

 hetsregler. Behovet av sådana ändringar

 får övervägas i ett annat sammanhang.

 Domstolsutredningen har i sitt

 betänkande (SOU 1991:106) Domstolarna

 inför 2000-talet föreslagit att frågor om

 verkställighet av avgöranden om vårdnad

 om och umgänge med barn samt frågor om

 överflyttning av barn skall handläggas av

 tingsrätterna i stället för av

 länsrätterna. Utredningen har också

 föreslagit att det skall införas ett krav

 på prövningstillstånd för att få ett

 sådant avgörande överprövat av hovrätt

 och att det - utom i prejudikatfall -

 inte skall gå att överklaga hovrättens

 avgörande. I konsekvens härmed har

 utredningen föreslagit ändringar i 1989

 års lag så att ansökan om verkställighet

 av ett avgörande som avses i 5 § eller om

 överflyttning av barn enligt 11 § skall

 göras hos tingsrätten i den ort där

 vårdnadshavaren eller någon av

 vårdnadshavarna har sitt hemvist. Om det

 inte finns någon behörig domstol, skall

 frågan enligt förslaget tas upp vid

 Stockholms tingsrätt. Även för dessa fall

 har utredningen föreslagit regler om

 prövningstillstånd i hovrätt m.m.

 Domstolsutredningens betänkande

 remissbehandlas för närvarande. Därefter

 kommer förslagen att beredas inom

 regeringskansliet. Med hänsyn härtill

 behandlar jag nu inte frågan om vilka

 domstolar som skall pröva ansökningar om

 verkställighet av vårdnads- eller um-

 gängesavgöranden samt om överflyttning av

 barn. Inte heller tar jag upp frågan om

 eventuella fullföljdsbegränsningar.

 2.1.3 Medling

 Promemorians förslag: Överensstämmer

 med mitt (se promemorian s.20 f.).

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna har tillstyrkt

 förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Domstolsverket har dock ansett att

 medlingstiden inte bör få sättas längre

 än två veckor men att länsrätten vid

 synnerliga skäl skall få förlänga tiden.

 Uppsala universitets juridiska

 fakultetsstyrelse har ifrågasatt om inte

 en kort medling borde vara obligatorisk,

 medan Föreningen jurister vid Sveriges

 allmänna advokatbyråer har befarat att

 promemorians förslag kan ge stora

 möjligheter till förhalning. Föreningen

 BRIS - Barnens Rätt I Samhället har

 ansett att ledamot eller suppleant i

 socialnämnden inte bör få medlingsupp-

 drag.

 Skälen för mitt förslag: Enligt

 nuvarande ordning (21 kap. 2 § föräldra-

 balken) får länsrätten, innan den

 förordnar om verkställighet, uppdra åt

 ledamot eller suppleant i socialnämnden

 eller tjänsteman inom socialtjänsten att

 verka för att den som har hand om barnet

 frivilligt skall fullgöra vad som åligger

 honom eller henne. Sådant uppdrag får

 även lämnas åt någon annan lämplig

 person. Tiden för medlingsuppdraget får

 inte sättas längre än två veckor. Om det

 finns förutsättningar för att nå en

 frivillig fullgörelse får dock länsrätten

 förlänga tiden. Enligt 4 § förordningen

 (1967:715) om tillämpning av 21 kap.

 föräldrabalken bör medlingsuppdrag inte

 lämnas, om det är osannolikt att ett

 sådant uppdrag kommer att leda till att

 barnet överlämnas eller om uppdraget kan

 antas onödigt fördröja ärendets

 behandling.

 De nu gällande reglerna om medling

 infördes i föräldrabalken den 1 juli 1983

 (prop. 1982/83:165, bet. 1982/83:LU41,

 rskr. 1982/83:369). Departementschefen

 ansåg det vara av största betydelse att

 alla ansträngningar gjordes för att

 barnet skulle överlämnas frivilligt, så

 att ett förordnande om verkställighet

 inte behövde meddelas (se a. prop. s.

 15).

 Även när det gäller verkställighets-

 eller överflyttningsmål enligt 1989 års

 lag är det givetvis i hög grad önskvärt

 att barnet överlämnas frivilligt. Vid

 internationella bortföranden av barn

 torde emellertid motsättningarna mellan

 parterna ofta vara så djupgående att

 utsikterna är små att barnet återlämnas

 frivilligt. I sådana fall kan medlingen

 leda till onödig tidsutdräkt. Av denna

 anledning anser jag att medling inte bör

 vara obligatorisk utan att en prövning

 skall ske i varje enskilt fall.

 Om det kan antas att medling kan komma

 att leda till att barnet överlämnas

 frivilligt, bör emellertid ett sådant

 uppdrag lämnas. Det är dock väsentligt

 att ärendets behandling inte därigenom

 onödigt fördröjs. Annars finns det risk

 för att konventionsåtagandena om snabb

 handläggning inte kan uppfyllas.

 Det är viktigt att domstolen inte

 lämnar medlingsuppdrag rutinmässigt utan

 bara efter en bedömning av förhållandena

 i det enskilda fallet. Om det inte

 föreligger konkreta omständigheter som

 ger anledning att räkna med att en

 medling skulle bli framgångsrik, bör

 domstolen normalt avstå från medling och

 i stället förelägga vite eller förordna

 om polishämtning (se avsnitt 2.1.4 och

 2.1.5).

 Om länsrätten lämnar ett

 medlingsuppdrag, är det av hänsyn till

 risken för tidsutdräkt viktigt att tiden

 för uppdraget inte sätts för lång. Före

 den 1 juli 1983 gällde att tiden inte

 utan synnerliga skäl fick sättas längre

 än två veckor. Det var således i rena

 undantagsfall som längre tid kunde

 förekomma. De nu gällande reglerna

 innebär att tiden visserligen inte från

 början kan sättas längre än två veckor

 men att länsrätten är oförhindrad att

 förlänga denna tid. En sådan förlängning

 borde enligt förarbetena (se prop.

 1982/83:165 s. 27) kunna komma i fråga i

 fall då det alltjämt finns

 förutsättningar för att komma fram till

 en frivillig lösning. Tiden kan förlängas

 flera gånger. I förarbetena framhålls

 dock att särskilt av hänsyn till barnet

 ett utdraget förfarande så långt möjligt

 bör undvikas.

 Ett utdraget medlingsförfarande måste

 alltså undvikas. Med tanke på det snabba

 förfarande som krävs enligt

 konventionerna bör tiden för

 medlingsuppdraget inte sättas längre än

 vad som i det enskilda fallet är absolut

 nödvändigt. Om hela förfarandet skall

 kunna avslutas inom sex veckor, kan

 medlingen knappast få ta längre tid än

 två veckor. Den tiden bör också normalt

 vara tillräcklig för att det skall kunna

 utrönas om det går att få till stånd ett

 frivilligt överlämnande. Det kan dock

 inte uteslutas att förhållandena i

 undantagsfall är sådana att länsrätten

 redan från början kan bedöma att det

 behövs något längre tid för att medlingen

 skall bli framgångsrik. Ena parten kan

 exempelvis vistas utomlands och inte

 omedelbart hinna infinna sig i Sverige.

 Även under ett pågående medlingsuppdrag

 kan det visa sig att det finns utsikter

 att medlingen lyckas om längre tid ges

 härför. Länsrätten bör därför ha rätt att

 redan från början sätta en längre tid än

 två veckor eller att förlänga en redan

 bestämd tid, om synnerliga skäl motiverar

 det.

 En särskild bestämmelse med denna

 innebörd bör införas i 1989 års lag att

 gälla i stället för de nuvarande reglerna

 i 21 kap. 2 § föräldrabalken.

 Kretsen av de personer till vilka

 länsrätten kan lämna ett medlingsuppdrag

 överensstämmer i promemorians förslag med

 vad som gäller enligt 21 kap. 2 § första

 stycket föräldrabalken. Enligt min mening

 finns det ingen anledning att i det

 hänseendet ha en annan reglering i 1989

 års lag än i föräldrabalken. Jag vill

 dock framhålla att det är väsentligt att

 den person som utses till medlare -

 förutom de allmänna kunskaper som en

 medlare skall ha - även har kunskap om

 olika kulturmönster och annat som har

 särskild betydelse när det gäller tvister

 mellan parter med olika nationellt

 ursprung.

 Slutligen bör det framhållas att det,

 även om ett medlingsuppdrag inte lämnas,

 finns utrymme för frivilliga

 överenskommelser under pågående hand-

 läggning av målet i länsrätten, t.ex. i

 samband med muntlig förhandling. Av denna

 anledning kan det vara lämpligt att

 länsrätten förelägger parterna att

 inställa sig personligen till muntlig

 förhandling.

 2.1.4 Vite

 Promemorians förslag: Överensstämmer

 med mitt (se promemorian s. 22 f.).

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanerna har tillstyrkt förslaget

 eller lämnat det utan erinran. Uppsala

 universitet har emellertid ansett att

 vite bör få förekomma endast när det

 gäller verkställighet av avgörande om

 umgänge med barn. Föreningen jurister vid

 Sveriges allmänna advokatbyråer har

 befarat att förslaget kan ge möjlighet

 till förhalning. Länsrätten i Uppsala län

 har föreslagit att beslut enligt 1989 års

 lag skall gälla omedelbart om inte annat

 förordnas.

 Skälen för mitt förslag: Om

 ansträngningarna att uppnå en lösning på

 frivillighetens väg har misslyckats eller

 om länsrätten bedömer att ett

 medlingsuppdrag inte kan lämnas, återstår

 det för länsrätten att ta ställning till

 om den ändå skall besluta om verk-

 ställighet eller överflyttning.

 Utgångspunkten bör vara att det utländska

 avgörandet skall verkställas eller att

 barnet skall överflyttas. Emellertid kan

 det föreligga olika hinder mot

 verkställighet eller överflyttning. I 6-9

 och 12 §§ 1989 års lag regleras under

 vilka förutsättningar domstolen kan vägra

 att verkställa ett utländskt avgörande

 eller att flytta över ett barn. Som jag

 har varit inne på i det föregående (se

 avsnitt 2.1.2) är dessa regler uppställda

 till skydd för barnet.

 Om länsrätten finner att det inte

 föreligger hinder mot verkställighet

 eller överflyttning, har rätten att

 besluta om hur verkställigheten eller

 överflyttningen skall genomföras i

 praktiken. De tvångsmedel som kan komma i

 fråga för närvarande är vite och hämtning

 genom polismyndighetens försorg (21 kap.

 3 § föräldrabalken). Hämtning får

 beslutas bara i särskilt angivna fall och

 under särskilda förutsättningar. Vite är

 således det tvångsmedel som i första hand

 skall komma i fråga.

 Vitesinstitutet är emellertid förenat

 med vissa olägenheter som har framträtt

 tydligt vid tillämpningen av 1989 års

 lag. Om den som vitesföreläggandet riktas

 mot inte vill efterkomma föreläggandet,

 har han eller hon stora möjligheter att

 förhala hela verkställighetsförfarandet.

 Till att börja med kan föreläggandet

 överklagas. Om parten inte efterkommer

 föreläggandet, kan länsrätten därefter på

 ansökan av den part som har begärt

 verkställigheten eller överflyttningen

 pröva frågan om utdömande av vitet. Även

 ett beslut om att döma ut vitet kan

 överklagas. Länsrätten kan inte förordna

 om hämtning eller döma ut vitet innan

 vitesföreläggandet har vunnit laga kraft

 (se RÅ 1980 2:53).

 Givetvis behöver ett överklagande inte

 vara en förhalningsmanöver. En part kan

 naturligtvis ha sakligt motiverade skäl

 att överklaga ett vitesföreläggande.

 Eftersom vitesinstitutet inte är ägnat

 att främja en snabb verkställighet, bör

 det få en mindre framskjuten plats vid

 tillämpningen av 1989 års lag. Som har

 konstaterats i avsnittet om medling råder

 i allmänhet stora motsättningar mellan

 parterna i mål av detta slag. Situationen

 är nog oftast sådan att man inte kan

 räkna med att den som ett

 vitesförläggande skulle riktas mot skulle

 komma att rätta sig efter det. Dessutom

 kan partens ekonomiska situation vara så

 dålig att ett vitesföreläggande även av

 detta skäl blir verkningslöst.

 Jag vill dock inte gå så långt som

 Uppsala universitets juridiska fakul-

 tetsstyrelse har föreslagit och helt

 avskaffa möjligheten till vites-

 föreläggande när det gäller

 verkställighet av ett vårdnadsavgörande

 eller överflyttning av ett olovligt

 bortfört barn. Trots allt finns det utan

 tvivel fall där ett vitesföreläggande kan

 vara effektivt. Länsrätten bör därför få

 förelägga vite, men endast om för-

 hållandena i det särskilda fallet är

 sådana att ett vite bedöms vara

 ändamålsenligt för att förmå den som har

 hand om barnet att fullgöra vad som

 åligger honom eller henne. Därvid bör det

 vara en förutsättning för att ett

 vitesföreläggande skall få meddelas att

 detta kan antas leda till att barnet

 överlämnas utan onödigt dröjsmål. Liksom

 när det gäller medling är det viktigt att

 länsrätten här gör en omsorgsfull bedöm-

 ning av utsikterna till framgång i det

 enskilda fallet.

 I samband med att ett vitesföreläggande

 meddelas bör länsrätten liksom nu kunna

 lämna ett medlingsuppdrag, eftersom det

 är bäst för barnet om överlämnandet kan

 genomföras på frivillighetens väg. Ett

 sådant uppdrag bör få lämnas även om ett

 medlingsuppdrag redan tidigare har

 lämnats men inte lett till åsyftat

 resultat. Om utsikterna att nå ett

 resultat är små, bör dock länsrätten

 underlåta att lämna ett sådant uppdrag.

 För att förstärka effektiviteten av

 vitesförelägganden har länsrätten i

 Uppsala län föreslagit att beslut enligt

 1989 års lag skall gälla omedelbart, om

 inte annat förordnas. En sådan regel

 skulle ersätta den nuvarande bestämmelsen

 i 21 kap. 14 § föräldrabalken, som säger

 att länsrätten kan förordna att beslut

 skall gälla omedelbart. Den ordning som

 länsrätten föreslår överensstämmer med

 vad som gällde enligt föräldrabalken före

 den 1 januari 1977, då den nu gällande

 ordningen infördes (se prop. 1975/76:170,

 bet. 1975/76:LU33, rskr. 1975/76:397).

 Som skäl för ändringen anfördes bl.a. (se

 a. prop. s. 154 f.) att länsrättens

 avgöranden, trots att dessa har en

 exekutiv prägel, delvis också har en

 materiell karaktär samt att avgörandena

 ofta rör mycket känsliga frågor. Det

 ansågs därför inte lämpligt att ha en

 huvudregel som innebar att avgörandena

 skulle gälla omedelbart. I det enskilda

 fallet borde dock länsrätten ha

 befogenhet att förordna att dess beslut

 skulle gälla omedelbart. I propositionen

 anfördes som exempel på när ett sådant

 förordnande kunde vara påkallat att saken

 rörde umgängesrätt som skulle utövas vid

 en nära förestående tidpunkt.

 Mot bakgrund av vad som uttalades i

 samband med lagändringen 1977 är jag inte

 beredd att föreslå en sådan ändring som

 länsrätten i Uppsala län har förordat.

 Jag vill emellertid understryka att

 länsrätten i samband med att den fattar

 beslut enligt 1989 års lag noga måste

 överväga om det finns skäl att förordna

 att beslutet skall gälla omedelbart. Ges

 ett sådant förordnande kan överrätten

 efter besvär förordna om inhibition med

 stöd av 28 § förvaltningsprocesslagen.

 2.1.5 Polishämtning

 Promemorians förslag: Överensstämmer

 med mitt (se promemorian s. 23 ff.)

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna har tillstyrkt

 förslaget eller lämnat det utan erinran.

 BRIS har emellertid ansett att det för

 polishämtning för verkställighet av

 umgängesavgöranden dessutom bör krävas

 att barnet har ett uttalat starkt behov

 av umgänget.

 Skälen för mitt förslag: Som har

 framhållits i föregående avsnitt har man

 att räkna med åtskilliga fall där ett

 vitesföreläggande inte är tillräckligt

 för att förmå en part att överlämna

 barnet, i vart fall inte inom rimlig tid.

 Många gånger torde länsrätten redan från

 början kunna göra den bedömningen att ett

 vitesföreläggande inte kommer att leda

 till önskat resultat. Därtill kommer att

 det i fall då länsrätten har förelagt

 vite men föreläggandet inte har

 efterkommits i allmänhet torde vara

 meningslöst att förelägga nytt vite. I

 dessa fall återstår för länsrätten att

 besluta om polishämtning. Redan vetskapen

 om att hämtning kan tillgripas kan å

 andra sidan vara tillräcklig för att

 förmå en tredskande part att medverka

 till en så skonsam överflyttning som

 möjligt.

 Polishämtning kan utgöra en psykologisk

 påfrestning för barnet som det kan ta

 skada av, varför det är angeläget att

 hämtning inte kommer till användning

 annat än när det är nödvändigt. Om det å

 andra sidan står klart att verkställighet

 eller överflyttning skall ske, torde det

 oftast vara bäst för barnet att detta

 sker så snart som möjligt för att

 minimera skadorna av det olovliga

 bortförandet eller kvarhållandet. Av 21

 kap. 9 § föräldrabalken följer att

 hämtning skall utföras på ett sätt som är

 så skonsamt som möjligt för barnet. Det

 är en grannlaga uppgift för länsrätten

 att avväga vilket tvångsmedel som bör

 användas för att verkställighet eller

 överflyttning skall komma till stånd.

 Enligt 21 kap. 3 § föräldrabalken får

 länsrätten besluta om hämtning bara under

 särskilt angivna förutsättningar (se

 avsnitt 2.1.1). Vid tillämpningen av 1989

 års lag måste nog polishämtning till-

 gripas i relativt stor utsträckning,

 eftersom ett vitesföreläggande ofta inte

 är ändamålsenligt. I en ny regel i 1989

 års lag bör därför inte - utom då fråga

 är om umgänge med barn - anges några

 särskilda inskränkande förutsättningar

 för att länsrätten skall få förordna om

 polishämtning.

 Enligt nu gällande ordning (21 kap. 3 §

 tredje stycket föräldrabalken) får

 länsrätten inte besluta om hämtning av

 barnet, om det är fråga om verkställighet

 av en dom eller ett beslut om umgänge

 mellan barnet och någon annan än barnets

 förälder. Reglerna i Europaråds-

 konventionen om erkännande och verkstäl-

 lighet av avgöranden om umgänge med barn

 är emellertid inte begränsade till att

 avse umgänge mellan barn och dess

 förälder. Även avgöranden om umgänge

 mellan barn och någon annan person

 omfattas av Europarådskonventionen. De

 svenska reglerna bör därför möjliggöra

 att även sådana avgöranden verkligen kan

 verkställas. Den vanligaste situationen

 är dock naturligtvis att verkställighet

 begärs beträffande ett avgörande rörande

 umgänge mellan ett barn och dess

 förälder.

 Umgänge avser samvaro endast under en

 begränsad tid. Å andra sidan skall det

 normalt upprepas regelbundet.

 Verkställighet av umgängesavgöranden har

 därför en annan karaktär än verkställig-

 het av vårdnadsavgöranden. Härtill kommer

 att en polishämtning - även om den utförs

 under lugna former - kan hämma förutsätt-

 ningarna för ett harmoniskt umgänge

 mellan barnet och den andra personen och

 därmed medföra att syftet med umgänget

 förfelas. Situationen kan vara sådan att

 man tvingas godta att ett umgänges-

 avgörande inte kan verkställas

 omedelbart. Till en del är det således

 hänsyn av speciellt slag som gör sig

 gällande vid verkställighet av

 umgängesavgöranden. Möjligheterna att

 använda polishämtning för verkställighet

 av sådana avgöranden bör därför vara mer

 begränsade än när det gäller

 verkställighet av vårdnadsavgöranden

 eller överflyttning av barn.

 I första hand bör naturligtvis

 ansträngningar göras för att få barnet

 överlämnat för umgänge på annat sätt än

 genom polismyndighetens försorg. Om detta

 misslyckas eller om det redan från början

 står klart att motsättningarna mellan

 parterna är så stora att det är

 meningslöst att förordna om medling eller

 att förelägga vite, bör länsrätten kunna

 förordna om polishämtning för att

 verkställa ett umgängesavgörande. Det bör

 emellertid krävas att det på grund av

 någon särskild omständighet i det

 enskilda fallet kan antas att

 verkställighet annars inte kan ske.

 Förutom då vite redan har förelagts kan

 det vara fråga om situationer där

 vårdnadshavaren vid flera tidigare

 tillfällen har vägrat att överlämna

 barnet för umgänge eller då denne har

 gjort sådana uttalanden att det klart

 framgår att han eller hon inte godvilligt

 kommer att överlämna barnet.

 Barnets egen inställning till umgänget

 har givetvis stor betydelse för

 länsrättens prövning. Liksom nu (se 16 §)

 bör därför gälla att rätten skall inhämta

 barnets egen mening, om det inte är

 omöjligt med hänsyn särskilt till barnets

 ålder och mognad.

 Jag anser att det inte bör ställas upp

 något krav på att barnet skall ha ett

 särskilt starkt behov av umgänge med

 personen i fråga. Detta innebär en

 skillnad i förhållande till vad som

 gäller enligt 21 kap. 3 § tredje stycket

 föräldrabalken. Anledningen till mitt

 ställningstagande är att Sverige i och

 med ratificeringen av Europarådskon-

 ventionen har förbundit sig att

 verkställa avgöranden om umgänge med

 barn. Reglerna i 6-9 §§ 1989 års lag, som

 jag har redogjort för tidigare (se

 avsnitt 2.1.2), ger tillräckliga

 garantier för att ett avgörande som inte

 är förenligt med barnets bästa inte

 erkänns och verkställs här i landet.

 I samband med att länsrätten beslutar

 om polishämtning bör den kunna lämna ett

 medlingsuppdrag för att få barnet

 överlämnat frivilligt. Om utsikterna att

 nå ett resultat är små, bör dock läns-

 rätten underlåta att lämna ett sådant

 uppdrag. Detsamma gäller om barnet

 omedelbart måste hämtas från den miljö

 där det vistas.

 2.1.6 Åtgärder för att säkerställa

 verkställighet eller överflyttning

 Promemorians förslag: Överensstämmer

 med mitt (se promemorian s. 25 ff.)

 Remissinstanserna: De flesta

 remissinstanserna har tillstyrkt

 förslaget eller lämnat det utan erinran.

 Idégruppen för mansrollsfrågor har dock

 ansett att omhändertagandetiden skall

 begränsas samt att åklagare i

 jourberedskap i stället för

 polismyndigheten skall fatta beslut i de

 fall då länsrättens beslut inte kan

 avvaktas.

 Skälen för mitt förslag: Verkställighet

 av ett vårdnads- eller umgängesavgörande

 samt överflyttning av barn kan försvåras

 eller omöjliggöras genom att en förälder

 eller någon annan person före,

 under eller efter domstolsförfarandet

 gömmer undan barnet. Så har också skett i

 praktiken. I flera fall har polisen

 aldrig kunnat verkställa ett av domstol

 meddelat hämtningsbeslut.

 I 21 kap. 10 § föräldrabalken ges

 föreskrifter om interimistiskt ingripande

 av länsrätt och av polismyndighet. En

 förutsättning för ett sådant ingripande

 är att det föreligger fara för att barnet

 förs ur landet eller att saken av annan

 anledning är brådskande. I samband med

 att länsrätten förordnar om

 verkställighet kan den vidare enligt 21

 kap. 4 § andra stycket föräldrabalken

 föreskriva att barnet tillfälligt skall

 tas om hand för att underlätta att barnet

 överflyttas.

 Ibland kan mycket brådskande åtgärder

 vara påkallade. Exempelvis kan en

 utländsk centralmyndighet meddela den

 svenska centralmyndigheten att ett barn

 olovligen är på väg att föras till

 Sverige. Det kan då finnas anledning att

 ingripa redan när barnet förs in i

 landet. Uppgifter kan också framkomma om

 att ett barn som olovligen har förts hit

 är på väg att lämna landet igen eller att

 gömmas undan på okänd plats i Sverige. Ju

 längre tid föräldern eller någon annan

 person har att arrangera för barnets

 undangömmande i Sverige, desto svårare

 kan det antas bli att verkställa

 länsrättens kommande dom. Även i fall då

 någon akut brådska inte föreligger, kan

 det vara angeläget att omedelbart kunna

 vidta åtgärder som möjliggör en kommande

 verkställighet.

 Enligt dansk rätt kan domstolen

 bestämma att barnet under målets

 handläggning skall vistas hos en av

 föräldrarna eller, efter medverkan av de

 sociala myndigheterna, på en neutral

 plats. Enligt norsk rätt kan domstolen

 bestämma att barnavårdsmyndigheterna

 skall överta omsorgen om barnet till dess

 målet har avgjorts. Den norska domstolen

 kan också bestämma att barnet skall

 vistas hos en av föräldrarna under målets

 handläggning och domstolen kan därvid

 bestämma villkor för umgänget.

 Att polisen så ofta inte har kunnat

 verkställa hämtningsbeslut tyder på att

 bestämmelserna i 21 kap. 10 §

 föräldrabalken är otillräckliga så som de

 har tillämpats. Möjligen kan det

 förklaras av att det i rättstillämpningen

 har uppfattats som en förutsättning för

 ett interimistiskt ingripande att saken

 är brådskande. Hovrätten för Västra

 Sverige har emellertid ifrågasatt om

 lagtexten bör läsas så att det föreligger

 ett absolut krav på att saken skall vara

 brådskande. Det tycks således råda delade

 meningar om hur lagtexten skall

 uppfattas.

 Många gånger kan nog situationen vara

 sådan att det finns grundad anledning att

 befara att en part kommer att försöka

 omintetgöra en kommande verkställighet,

 även om det inte föreligger någon mer

 påtaglig omständighet som visar att någon

 åtgärd är omedelbart förestående. I

 sådana situationer bör det vara möjligt

 att ingripa redan på den grunden att det

 kan befaras att verkställigheten eller

 överflyttningen försvåras. Detta bör

 framgå otvetydigt av lagtexten.

 Om det i ett pågående mål enligt 1989

 års lag föreligger fara för att barnet

 förs ur landet eller att verkställigheten

 eller överflyttningen på annat sätt

 försvåras, bör således länsrätten

 omedelbart kunna förordna att barnet

 skall tas om hand på lämpligt sätt.

 Länsrätten bör t.ex. - som föreskrivs i

 den danska och den norska lagen - kunna

 bestämma att barnet skall vistas hos en

 av föräldrarna eller att barnet skall

 placeras på lämpligt ställe genom de

 sociala myndigheternas försorg.

 Länsrätten bör därvid även kunna meddela

 föreskrifter om villkor eller tidpunkt

 för umgänge med barnet. Exempelvis bör

 länsrätten kunna föreskriva att den

 förälder som har fört bort barnet skall

 få träffa det endast i närvaro av en

 tredje person och på särskild plats.

 I vissa fall kan behov av ett

 omedelbart ingripande uppkomma redan

 innan ett mål har anhängiggjorts vid

 länsrätten, t.ex. då ett barn just har

 förts in i landet. Polismyndigheten bör

 då omedelbart kunna omhänderta barnet

 eller vidta sådana andra omedelbara

 åtgärder som erfordras för att hindra att

 barnet förs ur landet eller att

 verkställigheten på annat sätt försvåras.

 Polismyndigheten bör också kunna vidta

 sådana brådskande åtgärder trots att ett

 mål pågår vid länsrätten. En

 förutsättning är då att länsrättens

 beslut inte kan avvaktas. Det är viktigt

 att polisen endast vidtar sådana åtgärder

 som kan ske utan skada för barnet. Liksom

 enligt nu gällande rätt bör polis-

 myndighetens åtgärd genast anmälas till

 länsrätten, som utan dröjsmål skall pröva

 om den skall bestå.

 Enligt 2 kap. 16 § första stycket punkt

 7 polisförordningen (1984:730) skall

 beslut om åtgärd enligt 21 kap. 10 §

 andra stycket föräldrabalken i princip

 fattas av en tjänsteman med polischefsut-

 bildning. Jag har för avsikt att föreslå

 regeringen att detta skall gälla även i

 fråga om polismyndighets beslut enligt

 1989 års lag om åtgärder för att

 säkerställa verkställighet eller

 överflyttning.

 Idégruppen för mansrollsfrågor har

 ansett att omhändertagandetiden skall

 tidsbegränsas. Omständigheterna i dessa

 fall är emellertid speciella så till vida

 att omhändertagandet sker för att säker-

 ställa kommande verkställighet eller

 överflyttning. Det är därför svårt att i

 förväg ange under hur lång tid

 omhändertagandet skall få pågå. Det är

 emellertid ytterst angeläget att påskynda

 målets handläggning då barnet är

 omhändertaget. Som jag tidigare har sagt

 skall länsrätten bestämma att barnet

 skall vistas på lämpligt ställe,

 exempelvis hos en av föräldrarna. Det

 ankommer därmed på domstolen att se till

 att negativa verkningar av omhändertagan-

 det undviks så långt som möjligt.

 Även om barnet inte har tagits om hand

 tidigare under målets handläggning, kan

 det i vissa fall vara lämpligt att barnet

 i samband med länsrättens dom eller

 beslut om verkställighet eller

 överflyttning tillfälligt tas om hand på

 lämpligt sätt. Länsrätten bör kunna

 förordna om barnets omhändertagande, om

 det krävs för att underlätta att barnet

 överflyttas. Det kan annars finnas risk

 att barnet göms undan inför den kommande

 verkställigheten eller överflyttningen.

 Till skillnad från vad som gäller enligt

 motsvarande bestämmelse i 21 kap. 4 §

 andra stycket föräldrabalken bör det inte

 ställas upp som förutsättning att det

 skall föreligga särskilda skäl för att

 barnet skall få tas om hand. I mål av

 förevarande slag bör länsrätten efter en

 helhetsbedömning ta ställning till vad

 som erfordras för att verkställighet

 eller överflyttning skall kunna

 genomföras. Om barnet skall tas om hand,

 får länsrätten avgöra hur barnet skall

 placeras med hänsyn till vad som är

 lämpligt med tanke på omständigheterna

 och de möjligheter som står till buds.

 2.2 Regler om umgänge i föräldrabalken

 2.2.1 Nuvarande ordning

 Bestämmelserna i 6 kap. föräldrabalken om

 vårdnad och umgänge sätter barnet i

 centrum. De avgöranden som fattas skall

 bygga på barnets bästa.

 Det råder i dag stor enighet inom

 beteendevetenskapen om att det för ett

 barns utveckling är viktigt att barnet

 har nära och goda relationer till båda

 föräldrarna även om dessa är i konflikt

 med varandra. Under de olika faserna i

 barnets utveckling kan föräldrarna stå

 barnet olika nära och fylla skilda behov.

 En bristfällig kontakt med en av

 föräldrarna kan försämra barnets

 utveckling i olika avseenden.

 Genom ändringar i föräldrabalken som

 trädde i kraft den 1 mars 1991 (prop.

 1990/91:8, bet. 1990/91:LU13, rskr.

 1990/91:53, SFS 1990:1526) betonas

 ytterligare det gemensamma

 föräldraansvaret och framhålls vikten av

 att barnet, även om föräldrarna bor på

 skilda håll, kan hålla kontakt med båda

 föräldrarna. Det slås uttryckligen fast

 att frågan om barnets behov av kontakt

 med båda föräldrarna skall ges en

 särskilt framträdande plats vid prövning-

 en av vad som är bäst för barnet (6 kap.

 6 a §).

 Förutsättningarna för en nära och god

 kontakt mellan barnet och båda

 föräldrarna torde typiskt sett vara

 bättre om föräldrarna gemensamt utövar

 vårdnaden än om en förälder är ensam

 vårdnadshavare. Genom de nämnda

 lagändringarna 1991 ökades möjligheterna

 att få till stånd gemensam vårdnad (se a.

 prop. s. 31 f.). I de fall då vårdnaden

 om ett barn skall anförtros en av

 föräldrarna skall utgångspunkten vara att

 den av föräldrarna skall förordnas till

 vårdnadshavare som kan antas bäst främja

 ett nära och gott umgänge mellan barnet

 och den andra föräldern (jfr a. prop. s.

 61).

 Bestämmelserna i 6 kap. 15 §

 föräldrabalken om umgänge anknyter till

 det nu sagda. Enligt en uttrycklig

 föreskrift har barnets vårdnadshavare ett

 ansvar för att barnets behov av umgänge

 med en förälder som inte är vårdnadshava-

 re tillgodoses.

 Den omständigheten att lagstiftningen

 utgår från att det är viktigt för ett

 barn att få umgås med båda sina

 föräldrar, även om dessa bor på skilda

 håll, innebär naturligtvis inte att det

 alltid är bäst för barnet att ett umgänge

 med den förälder som barnet inte bor

 tillsammans med kommer till stånd. I

 förarbetena till de ovan nämnda lagänd-

 ringarna framhålls vikten och betydelsen

 av att umgänget blir individuellt

 anpassat och flexibelt och att domstolars

 beslut om umgänge också i övrigt utformas

 så att de beaktar de skilda aspekter som

 kan förekomma i sammanhanget och svarar

 mot barnets behov. Det sägs vidare (a.

 prop. s. 38): "En schabloniserad bedöm-

 ning av umgängesfrågor kan leda inte bara

 till stereotypa umgängesmodeller utan

 också till att en förälders talan om

 umgänge bifalls trots att det vore bäst

 för barnet om något umgänge inte alls

 förekom. Det kan i ett enskilt fall

 förhålla sig på det sättet att det ur

 barnets synvinkel är bäst om något

 umgänge inte alls äger rum eller om

 umgänge kommer till stånd först när

 barnet har nått en mogen ålder. Så kan

 vara fallet exempelvis om föräldern har

 gjort sig skyldig till ett allvarligt

 övergrepp mot barnet. Därmed är dock inte

 sagt att umgänge bör uteslutas i alla

 sådana fall. Det måste som alltid bli

 beroende av en individuell prövning."

 2.2.2 Beaktande av risk för övergrepp

 m.m.

 Promemorians förslag: Överensstämmer

 med mitt (se promemorian s. 29 ff).

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser har tillstyrkt förslaget

 eller lämnat det utan erinran. Några

 remissinstanser, bl.a. Socialstyrelsen,

 har avstyrkt förslaget och anfört att det

 kan leda till en upptrappning av

 umgängeskonflikterna. En del har också

 ansett att gällande rätt ger utrymme för

 att beakta de omständigheter som omfattas

 av förslaget. Sveriges Domareförbund har

 framhållit att domstolarna inte gör

 schabloniserade bedömningar i umgänges-

 frågor. Hovrätten för Västra Sverige har

 understrukit att umgängesfrågor skall

 avgöras efter en bedömning av samtliga

 omständigheter i det enskilda fallet och

 att det därför är mindre lämpligt att i

 lagtexten framhålla vissa av de

 omständigheter som skall beaktas.

 Skälen för mitt förslag: Som jag har

 nämnt tidigare (se avsnitt 2.1.2) har den

 ökande rörligheten över gränserna medfört

 ett behov av en fungerande internationell

 reglering i syfte att motverka att

 föräldrar, som inte har vårdnaden om sina

 barn, obehörigen för med sig barnen till

 ett annat land eller olovligen håller dem

 kvar där och på så sätt skiljer barnen

 från deras vårdnadshavare. Detta

 utesluter naturligtvis inte att det finns

 ett behov av att också på det rent

 nationella planet finna en ordning som

 motverkar att barn olovligen förs ut ur

 landet. Tvärtom bör ambitionen vara att

 de nationella reglerna skall vara

 utformade så att behovet av att använda

 konventionerna blir så litet som möjligt.

 I det sammanhanget kan jag peka på

 straffbestämmelsen i 7 kap. 4 §

 brottsbalken om egenmäktighet med barn.

 Den bestämmelsen innebär att det är

 brottsligt att obehörigen skilja ett barn

 under 15 år från någon som har vårdnaden

 om barnet. Också reglerna i 21 kap.

 föräldrabalken om verkställighet av domar

 eller beslut om vårdnad eller umgänge

 m.m. är av betydelse. Reglerna innebär

 att en länsrätt, om det föreligger fara

 för att ett barn förs ut ur landet, kan

 förordna att barnet tas om hand på sätt

 som länsrätten finner lämpligt (10 §

 första stycket). Kan ett beslut av detta

 slag inte avvaktas, får polismyndigheten

 vidta sådana omedelbara åtgärder som kan

 ske utan skada för barnet (10 § andra

 stycket). I polisens allmänna uppgifter

 ingår naturligtvis också att söka

 förebygga brott (se bl.a. 2 § polislagen,

 1984:387).

 Även de grundläggande reglerna i

 föräldrabalken om vårdnad och umgänge är,

 genom att de utgår från barnets bästa,

 ägnade att motverka att barn olovligen

 förs bort av en förälder i samband med

 utövande av umgänge. I den praktiska

 tillämpningen tycks emellertid utgången i

 umgängesmål tendera att följa vissa

 modeller (se Socialstyrelsen redovisar

 1988:11). Det har i skilda sammanhang

 gjorts gällande att umgänge bestäms på

 ett schablonartat sätt också i fall där

 det finns risker för att barnet kan komma

 till skada, exempelvis genom att

 olovligen föras från landet eller

 utsättas för övergrepp. Det har därvid

 hävdats att domstolarna avviker från

 standardnormen endast om det kan ledas i

 bevis att den förälder som inte är

 vårdnadshavare är olämplig att umgås med

 barnet.

 Som jag nyss har beskrivit (se avsnitt

 2.2.1) har i förarbetena till de

 lagändringar som vidtogs år 1991 betonats

 vikten av att umgängesbeslut inte fattas

 efter schabloner utan grundas på om-

 ständigheterna i det enskilda fallet. Den

 debatt som har förts om umgängesfrågor i

 vid bemärkelse har dock inte avstannat

 efter de nämnda lagändringarna. Kritiken

 mot reglernas praktiska tillämpning, med

 udden riktad mot schabloniseringar, är

 fortfarande stark. Det för-hållandet att

 den praktiska tillämpningen av umgänges-

 reglerna av många inte upplevs som

 tillfredsställande trots de uttalanden om

 önskvärdheten av en individualiserad

 prövning som gjordes i propositionen till

 de nyssnämnda lagändringarna talar för

 att lagreglerna bör förtydligas.

 Visserligen torde det inte stå att få

 någon enkel och för alla fall giltig

 lösning på de problem som hänger samman

 med att barn kommer till skada i samband

 med utövande av umgänge. Tvärtom måste,

 som jag nyss har framhållit, varje fall

 bedömas utifrån de omständigheter som

 föreligger i just det fallet. Detta

 utesluter emellertid inte att en lag-

 bestämmelse som mera direkt fäster upp-

 märksamheten på de aktuella problemen kan

 fylla en funktion.

 På sina håll har den nya bestämmelsen i

 6 kap. 6 a § föräldrabalken kommit att

 uppfattas så att vårdnadshavaren skulle

 vara skyldig att medverka till umgänge

 även när detta riskerar att skada barnet.

 Detta är naturligtvis inte fallet. Ett

 klarläggande är därför på sin plats.

 Även om det är viktigt för ett barn att

 ha nära och goda relationer till båda

 föräldrarna fastän dessa bor isär, är det

 givetvis också viktigt för barnet att

 inte fara illa när barnet umgås med en

 förälder som det inte bor tillsammans

 med. Intresset av att förhindra det

 senare får inte offras för intresset av

 att kunna tillgodose det förra.

 Bedömningen skall inte utgå från att en

 förälder i princip har rätt till umgänge

 med mindre det kan slås fast att

 föräldern är olämplig därtill. Det är

 barnets och inte förälderns bästa som

 skall vara avgörande (jfr prop.

 1981/82:168 s. 41 f.).

 Detta betyder att det inte kan vara

 enbart i sådana fall där det måste hållas

 för visst att exempelvis en förälder

 kommer att olovligen föra ett barn ut ur

 landet som detta spörsmål bör få inverka

 på umgängesbeslutet. Också i de fall där

 det annars finns en risk för ett olovligt

 bortförande e.d. bör umgängesbeslutet

 utformas med beaktande av denna risk för

 att barnets bästa skall kunna

 tillgodoses.

 Rätten kan då föreskriva exempelvis att

 umgänge skall få utövas endast i Sverige

 eller att umgänget bara skall få utövas i

 närvaro av en socialtjänsteman eller

 annan person. Det kan också förekomma att

 risken för att barnet olovligen förs

 utomlands är så påtaglig att rätten över

 huvud taget inte bör förordna om umgänge

 eller kringgärda detta med även andra

 försiktighetsmått än som nyss sagts.

 Självklart är det inte bara i de fall

 som nu har berörts som barnet kan råka

 illa ut i samband med utövande av

 umgänge. Barnet kan olovligen föras bort

 eller hållas kvar inom landets gränser,

 kanske på en för vårdnadshavaren okänd

 ort. Barnet kan också, vilket sannolikt

 torde vara mera vanligt än de förut

 nämnda fallen, utsättas för andra former

 av övergrepp, t.ex. misshandel eller

 sexuella förgripelser. Ett barn kan även

 fara illa genom att exempelvis behöva

 vistas i olämpliga miljöer när det umgås

 med en förälder som har missbruksproblem.

 En bestämmelse som mera direkt fäster

 uppmärksamheten hos domstolar, föräldrar

 och andra inblandade på betydelsen av att

 barn inte kommer till skada i samband med

 utövande av umgänge bör därför ges en vid

 ram. Det kan dock finnas anledning att

 uttryckligen peka på övergreppsfallen och

 inte minst då de olovliga bortförandena

 och kvarhållandena.

 Med hänvisning till det nu anförda

 anser jag att det i 6 kap. 15 § föräldra-

 balken bör tas in ett nytt fjärde stycke

 av innehåll att rätten vid beslut om

 umgänge skall beakta risken för att

 barnet i samband med utövande av umgänge

 kan komma att utsättas för övergrepp,

 olovligen bortföras eller kvarhållas

 eller annars fara illa. Till den närmare

 innebörden av en sådan bestämmelse

 återkommer jag i specialmotiveringen

 (avsnitt 4.2).

 Den föreslagna bestämmelsen syftar till

 att i vissa avseenden precisera när

 umgänge bör komma till stånd. Den kan

 därmed bidra till att undanröja

 missförstånd om räckvidden av be-

 stämmelsen i 6 kap. 6 a § föräldrabalken.

 Som jag tidigare har framhållit måste

 dock en helhetsbedömning av samtliga

 omständigheter i det enskilda fallet

 göras när en umgängesfråga skall avgöras.

 Den möjlighet till samarbetssamtal som

 infördes den 1 mars 1991 bör kunna

 utnyttjas för att motverka upptrappning

 av konflikter i samband med um-

 gängestvister.

 2.3 Kostnader och resursbehov

 De föreslagna ändringarna i

 förfarandereglerna syftar till att - med

 bibehållande av skyddet för barnen - göra

 förfarandet snabbare och mer effektivt.

 Länsrätten får större möjligheter att

 pröva om en föreslagen åtgärd verkligen

 kan antas leda till att barnet överlämnas

 eller om någon annan mer verkningsfull

 åtgärd bör sättas in. Detta torde leda

 till att långvariga processer undviks.

 Dessa mål är inte så många. De

 besparingar som kan uppstå torde därför

 bli marginella.

 Vidare torde de föreslagna åtgärderna

 för att säkerställa att en kommande

 verkställighet eller överflyttning inte

 saboteras komma att medföra att polisens

 kostnader för eftersökning och hämtning

 av barn minskar.

 För närvarande tas mycket av

 centralmyndighetens tid i anspråk för att

 förklara handläggningen för berörda

 parter och försöka skynda på förfarandet

 samt att efterforska barnen. Om

 förfarandet effektiviseras och

 handläggningstiden för ärendena

 förkortas, torde arbetsbelastningen på

 centralmyndigheten därför komma att

 minska.

 För de enskilda parterna kan de nya

 reglerna medföra lägre processkostnader.

 I den mån processandet bedrivs med stöd

 av allmän rättshjälp kan även statens

 kostnader komma att minska.

 Det tillägg i föräldrabalken som

 föreslås innefattar en markering av att

 rätten vid bedömningen av en umgängesfrå-

 ga skall väga in förekommande risker för

 att barnet i samband med utövande av

 umgänge kan komma att fara illa. Detta

 kan inte antas leda till några ökade

 kostnader för domstolsväsendet. För det

 allmännas del torde snarare en viss

 besparing vara att räkna med. Ett noga

 övervägt och individuellt utformat

 umgängesbeslut är ägnat att motverka att

 barnet kommer till skada och kan därmed i

 en del fall bespara samhället kostnader

 för hjälp- och biståndsinsatser som

 annars skulle ha blivit nödvändiga.

 Samtliga nu berörda besparingar torde bli

 marginella.

 2.4 Ikraftträdande m.m.

 De föreslagna lagändringarna bör träda i

 kraft så snart som möjligt. Detta bör

 kunna ske den 1 april 1993.

 Det torde inte vara påkallat med några

 övergångsbestämmelser till de föreslagna

 ändringarna i 1989 års lag. Också i mål

 som har inletts vid ikraftträdandet bör

 de nya reglerna kunna tillämpas. Det är

 nämligen angeläget att Sverige snarast

 möjligt kan leva upp till konventionernas

 krav på att dessa mål skall avgöras

 snabbt. Detta betyder bl.a. att om

 domstolen före ikraftträdandet har lämnat

 ett medlingsuppdrag, de nya reglerna

 beträffande förutsättningarna för att

 förlänga tiden för uppdraget skall gälla

 efter lagändringens ikraftträdande. På

 samma sätt skall de nya reglerna

 beträffande vite och hämtning tillämpas.

 Även reglerna som syftar till att

 säkerställa en kommande verkställighet

 eller överflyttning skall tillämpas i

 pågående mål.

 Inte heller när det gäller det

 föreslagna tillägget i 6 kap. 15 §

 föräldrabalken är det påkallat med några

 övergångsbestämmelser. Också i mål som

 har inletts vid ikraftträdandet bör

 domstolen kunna tillämpa den nya regeln.

 3 Upprättade lagförslag

 I enlighet med vad jag har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn,

 2. lag om ändring i föräldrabalken.

 Lagrådet har granskat lagförslagen.

 4 Specialmotivering

 4.1 Förslaget till lag om ändring i

 lagen (1989:14) omerkännande och verk-

 ställighet av utländska vårdnads-

 avgöranden m.m. och om överflyttning av

 barn

 1 §

 Bestämmelserna i 2-10, 13-21 och 23 §§

 tillämpas i förhållande till stater som

 har tillträtt den i Luxemburg d. 20 maj

 1980 dagtecknade konventionen om

 erkännande och verkställighet av

 avgöranden rörande vårdnad om barn samt

 om återställande av vård av barn

 (Europarådskonventionen). Bestämmelserna

 tillämpas dock ej i förhållande till

 Danmark, Finland, Island eller Norge i

 den mån särskilda bestämmelser gäller.

 Bestämmelserna i 2-4 och 11-23 §§

 tillämpas i förhållande till stater som

 har tillträtt den i[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt. 1980

 dagtecknade konventionen om de civila

 aspekterna på internationella bortföran-

 den av barn (Haagkonventionen).

 Regeringen får, under förutsättning av

 ömsesidighet, föreskriva att lagens

 bestämmelser om erkännande och

 verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m.

 eller lagens bestämmelser om över-

 flyttning av barn skall tillämpas även i

 förhållande till en stat som inte har

 tillträtt Europarådskonventionen eller

 Haagkonventionen.

 I paragrafen anges i förhållande till

 vilka stater de olika bestämmelserna i

 lagen skall tillämpas. Eftersom vissa

 förfaranderegler nu införs i 1989 års lag

 har hänvisningen till olika paragrafer i

 första och andra styckena anpassats

 härtill.

 16 §

 Innan länsrätten förordnar om

 verkställighet eller överflyttning får

 den uppdra åt en ledamot eller suppleant

 i socialnämnden eller en tjänsteman inom

 socialtjänsten att verka för att den som

 har hand om barnet frivilligt skall

 fullgöra vad som åligger honom eller

 henne. Ett sådant uppdrag får även lämnas

 åt någon annan lämplig person. Uppdrag

 får lämnas endast om det kan antas att

 detta kommer att leda till att barnet

 överlämnas utan att målets behandling

 onödigt fördröjs.

 Den som har fått ett uppdrag enligt

 första stycket skall inom den tid som

 länsrätten bestämmer lämna rätten en

 redogörelse för de åtgärder som har

 vidtagits och vad som i övrigt har kommit

 fram. Tiden får inte sättas längre än två

 veckor. Om synnerliga skäl föreligger,

 får länsrätten dock bestämma en längre

 tid eller förlänga en redan bestämd tid.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om

 medling i mål om verkställighet eller

 överflyttning.

 Första stycket

 Som har framhållits i den allmänna

 motiveringen (avsnitt 2.1.3) är det i hög

 grad önskvärt att barnet överlämnas

 frivilligt. Med beaktande av

 konventionernas krav på kort

 handläggningstid har bestämmelsen

 utformats så att medling skall komma till

 stånd i de fall där detta snabbt kan leda

 till ett frivilligt överlämnande.

 Det är inte meningen att rätten

 rutinmässigt skall besluta om medling i

 alla mål om verkställighet eller

 överflyttning. I stället skall det i

 varje enskilt fall prövas huruvida

 omständigheterna är sådana att det

 framstår som lämpligt att försöka få till

 stånd ett frivilligt överlämnande.

 Om det således kan antas att medling

 kan komma att leda till att barnet

 överlämnas frivilligt, bör ett sådant

 uppdrag lämnas. Vid den bedömning som

 länsrätten därvid skall göra har det

 tidigare handlandet av den person som har

 fört bort eller hållit kvar barnet liksom

 dennes inställning i målet naturligtvis

 stor betydelse. Länsrätten måste därför

 noga pröva hur stora motsättningarna

 mellan parterna är samt om medling kan

 antas leda till önskat resultat.

 Som tidigare har nämnts är det

 väsentligt att handläggningen av målen -

 med beaktande av skyddet för barnen - är

 snabb och effektiv. Ett medlingsuppdrag

 får därför inte lämnas, om det kan antas

 att uppdraget medför att ärendets

 behandling onödigt fördröjs. I annat fall

 finns det risk för att medlingen leder

 till sådan tidsutdräkt att målet inte kan

 avgöras inom den korta tid som

 konventionerna förutsätter.

 Även om länsrätten inte skulle lämna

 ett medlingsuppdrag, finns det emellertid

 inom ramen för en pågående process

 normalt tid och utrymme för frivilliga

 överenskommelser i saken.

 Kretsen av de personer till vilka

 länsrätten kan lämna ett medlingsuppdrag

 överensstämmer med vad som gäller enligt

 21 kap. 2 § första stycket

 föräldrabalken.

 Av 17 § framgår att länsrätten kan

 lämna medlingsuppdrag också i samband med

 att den förordnar om vite eller

 polishämtning.

 Andra stycket

 Om länsrätten beslutar om medling,

 skall den också bestämma den tid inom

 vilken medlingsuppdraget skall vara

 avslutat. Tiden skall bestämmas med

 hänsyn till omständigheterna i det

 enskilda fallet och får inte utan

 synnerliga skäl sättas längre än två

 veckor. I vissa fall kan det vara

 lämpligt att tiden för uppdraget sätts

 till kortare tid för att undvika onödig

 tidsutdräkt. Visar det sig under

 medlingsarbetets gång att det finns

 mycket goda förutsättningar att

 åstadkomma ett frivilligt överlämnande,

 kan länsrätten förlänga tiden. Ett

 utdraget förfarande måste dock undvikas.

 I likhet med vad som gäller enligt 21

 kap. 2 § andra stycket föräldrabalken

 skall medlaren till länsrätten lämna en

 redogörelse för medlingsuppdraget.

 18 §

 Förordnar länsrätten om verkställighet

 eller överflyttning, får den förelägga

 vite, om detta kan antas komma att leda

 till att barnet överlämnas utan onödigt

 dröjsmål, eller besluta att barnet skall

 hämtas genom polismyndighetens försorg.

 Länsrätten kan i samband med förordnandet

 lämna uppdrag enligt 16 §.

 Är det fråga om en dom eller ett beslut

 om umgänge, får dock länsrätten besluta

 om hämtning av barnet endast om det finns

 särskilda skäl att anta att

 verkställighet annars inte kan ske.

 Frågor om utdömande av förelagt vite

 prövas av länsrätten på ansökan av den

 part som har begärt verkställigheten

 eller överflyttningen.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om

 tvångsmedel i de fall då verkställighet

 eller överflyttning har beslutats.

 Första och andra styckena

 Jämfört med nu gällande regler i 21

 kap. 3 § första och andra styckena

 föräldrabalken innebär bestämmelsen bl.a.

 att möjligheterna att förordna om

 polishämtning ökas.

 När länsrätten i samband med att den

 förordnar om verkställighet eller

 överflyttning beslutar om tvångsmedel

 skall den av hänsyn till barnets bästa

 tillgripa den minst ingripande åtgärd som

 kan antas leda till att domen kan

 verkställas. Om vite kan antas vara

 tillräckligt effektivt för att

 verkställighet eller överflyttning skall

 komma till stånd, bör länsrätten inte

 besluta om polishämtning. På grund av

 risken för förhalning är det dock en

 förutsättning för att vite skall få

 meddelas att vitesföreläggandet kan antas

 leda till att barnet överlämnas utan

 onödigt dröjsmål. Länsrätten måste därför

 göra en noggrann prövning av omständig-

 heterna i det enskilda fallet.

 I de fall där medling eller vite inte

 har lett till att verkställighet eller

 överflyttning har kommit till stånd

 återstår endast polishämtning. I andra

 fall kan länsrätten redan från början ha

 gjort den bedömningen att varken medling

 eller vite kan antas leda till att barnet

 överlämnas utan onödigt dröjsmål. I de

 fallen kan länsrätten direkt förordna om

 polishämtning.

 Vissa inskränkningar beträffande

 polishämtning av barn gäller dock då det

 är fråga om verkställighet av dom eller

 beslut om umgänge med barn. Så långt det

 är möjligt bör ansträngningar göras för

 att få barnet överlämnat på annat sätt än

 genom polismyndighetens försorg. Det kan

 emellertid inträffa fall då vite redan

 har förelagts utan att detta har lett

 till att barnet har överlämnats.

 Vårdnadshavaren kan vidare vid flera

 tidigare tillfällen ha vägrat att

 överlämna barnet för umgänge. Vårdnadsha-

 varen kan också ha gjort sådana

 uttalanden att det klart framgår att han

 eller hon inte godvilligt kommer att

 överlämna barnet. Om det på grund av

 sådana eller andra omständigheter i det

 enskilda fallet finns särskilda skäl att

 anta att verkställighet annars inte kan

 ske, bör rätten kunna förordna om

 polishämtning. Barnets egen inställning

 till umgänget har naturligtvis stor

 betydelse för länsrättens prövning.

 Barnets mening skall enligt den nya 18 §

 (tidigare 16 §) inhämtas, om det inte är

 omöjligt med hänsyn särskilt till barnets

 ålder och mognad.

 Till skillnad från vad som gäller

 enligt 21 kap. 3 § tredje stycket

 föräldrabalken kan länsrätten förordna om

 hämtning av barnet även då fråga är om

 umgänge mellan barnet och annan person än

 dess förälder. Den vanligaste situationen

 torde dock vara att fråga är om umgänge

 mellan barn och förälder.

 Tredje stycket

 Bestämmelsen överensstämmer i sak med

 innehållet i 21 kap. 3 § fjärde stycket

 föräldrabalken.

 19 §

 Om det i ett i mål enligt denna lag

 finns risk för att barnet förs ur landet

 eller att verkställigheten eller

 överflyttningen på annat sätt försvåras,

 kan länsrätten omedelbart förordna att

 barnet skall tas om hand på det sätt som

 länsrätten finner lämpligt. Länsrätten

 kan därvid meddela föreskrifter om

 villkor eller tidpunkt för umgänge med

 barnet.

 För att underlätta att barnet

 överflyttas kan länsrätten i samband med

 dom eller beslut om verkställighet eller

 överflyttning föreskriva att barnet

 tillfälligt skall tas om hand på lämpligt

 sätt.

 Paragrafen innehåller bestämmelser som

 syftar till att säkerställa kommande

 verkställighet eller överflyttning.

 Första stycket

 När det gäller fall av internationella

 bortföranden av barn kan det finnas stor

 risk för att barnet förs ur landet eller

 göms inom landets gränser så att en

 kommande verkställighet eller över-

 flyttning försvåras eller omöjliggörs.

 Det kan därför finnas behov av att mycket

 brådskande åtgärder vidtas i ett pågående

 mål för att förhindra att

 verkställigheten eller överflyttningen

 saboteras. I dessa situationer kan

 länsrätten förordna att barnet skall tas

 om hand på lämpligt sätt.

 Länsrätten får med ledning av

 omständigheterna i det enskilda fallet

 bestämma var barnet skall placeras.

 Barnet kan t.ex. placeras på lämpligt

 ställe genom de sociala myndigheternas

 försorg eller hos sökanden eller någon

 anhörig i den mån detta bedöms lämpligt.

 Det är viktigt att barnet placeras på ett

 tryggt ställe.

 I samband med att länsrätten beslutar

 att omhänderta barnet kan domstolen

 meddela föreskrifter om villkor och

 tidpunkt för umgänge med barnet.

 Exempelvis kan föreskrifter ges om att en

 förälder som har fört bort eller hållit

 kvar barnet skall få träffa det endast i

 närvaro av en tredje person för att

 förhindra ett nytt bortförande.

 Föreskrifter kan också ges om att umgänge

 skall få utövas bara på viss plats eller

 på bestämda tidpunkter. Länsrätten kan

 vidare besluta att en förälder måste

 lämna ifrån sig sitt pass i samband med

 umgänge med barnet.

 När domstolen har beslutat att

 omhänderta ett barn är det av största

 vikt att målet handläggs så snabbt som

 möjligt.

 Andra stycket

 Även om i ett enskilt fall risken för

 att barnet skall föras ut ur landet eller

 gömmas inom landets gränser har bedömts

 inte vara så stor under målets

 handläggning, kan risken öka i samband

 med att länsrättens dom eller beslut om

 verkställighet eller överflyttning

 meddelas. För att underlätta att barnet

 överflyttas kan länsrätten därvid

 föreskriva att barnet tillfälligt skall

 tas om hand. Liksom är fallet beträffande

 omhändertaganden enligt första stycket

 får länsrätten med ledning av

 omständigheterna i det enskilda fallet

 och de möjligheter som står till buds

 bestämma var barnet skall placeras.

 I likhet med en bestämmelse med

 liknande innehåll i 21 kap. 4 § andra

 stycket föräldrabalken är ändamålet med

 omhändertagandet att skapa gynnsamma

 betingelser för överflyttningen. Endast

 kortvariga omhändertaganden bör komma

 ifråga i dessa situationer och något

 behov av längre omhändertaganden torde

 inte heller föreligga.

 20 §

 Har talan enligt denna lag inte väckts

 eller kan ett beslut enligt 19 § första

 stycket inte avvaktas, får polis-

 myndigheten genast omhänderta barnet

 eller vidta andra omedelbara åtgärder som

 kan ske utan skada för barnet. När en

 sådan åtgärd vidtas skall om möjligt en

 läkare samt en företrädare för

 socialtjänsten eller i förekommande fall

 en sådan kontaktperson för barnet som

 avses i socialtjänstlagen (1980:620) vara

 närvarande. Åtgärden skall genast anmälas

 till länsrätten, som utan dröjsmål prövar

 om den skall bestå.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om

 interimistiskt ingripande av

 polismyndighet för att säkerställa

 verkställighet eller överflyttning.

 I vissa situationer kan länsrättens

 beslut enligt 19 § första stycket inte

 avvaktas. Det kan vara fråga om fall där

 talan ännu inte har väckts, exempelvis då

 ett barn just har förts in i landet. Det

 kan också vara fråga om fall där saken är

 så brådskande att det inte finns tid att

 avvakta ett beslut av länsrätten i ett

 pågående mål. Som exempel kan nämnas att

 uppgifter framkommer om att barnet inom

 mycket kort tid kommer att föras ur

 landet, eller att ett barn som tidigare

 har vistats på känd adress är på väg att

 gömmas undan. Polismyndigheten skall då

 ha möjlighet att vidta interimistiska

 åtgärder för att säkerställa

 verkställighet eller överflyttning.

 När polisen ingriper med stöd av denna

 bestämmelse bör den inte vidta mer

 ingripande åtgärder än som fordras för

 att skydda barnet. I vissa fall kan det

 räcka med att barnets pass omhändertas.

 Den mest verkningsfulla åtgärden torde

 dock vara att polisen tar hand om barnet.

 Barnet kan därvid placeras genom de

 sociala myndigheternas försorg eller på

 ett barnsjukhus eller annat lämpligt

 ställe. Det kan vara mindre lämpligt att

 barnet på detta stadium överlämnas till

 en förälder.

 Som framgår av redogörelsen för den

 nuvarande ordningen (avsnitt 2.1.1) har

 polisen enligt allmänna regler befogenhet

 och skyldighet att förebygga och hindra

 brott samt att ingripa när brott har

 begåtts. Det bör framhållas att den

 förevarande bestämmelsen inte är avsedd

 att inskränka polisens befogenheter att

 ingripa i anledning av brott som hänger

 samman med det här aktuella ämnet.

 Liksom enligt de nu gällande reglerna i

 21 kap. 10 § andra stycket föräldrabalken

 skall om möjligt en läkare samt

 företrädare för socialtjänsten eller en

 kontaktperson för barnet vara närvarande

 då polismyndigheten vidtar en

 interimistisk åtgärd och åtgärden skall

 genast anmälas till länsrätten, som utan

 dröjsmål skall pröva om den skall bestå.

 21 §

 Beträffande förfarandet i övrigt i mål

 om verkställighet av ett avgörande som

 avses i 5 § eller om överflyttning av

 barn enligt 11 § tillämpas 21 kap. 9 och

 11-16 §§ föräldrabalken. Vad som före-

 skrivs i 21 kap. 13 § andra stycket

 föräldrabalken om kostnader för utförande

 av uppdrag skall gälla i fråga om uppdrag

 enligt 16 § första stycket andra

 meningen.

 Paragrafen (tidigare betecknad 17 §)

 innebär att huvuddelen av de gemensamma

 bestämmelserna i 21 kap. föräldrabalken

 gäller även i mål om verkställighet eller

 överflyttning av barn enligt denna lag.

 I den nu gällande paragrafen anges att

 även 21 kap. 2 och 3 §§, 4 § första och

 andra styckena samt 10 § föräldrabalken

 är tillämpliga i mål enligt 1989 års lag.

 De frågor som regleras i dessa be-

 stämmelser särregleras nu i 1989 års lag

 under 16 och 18-20 §§. I övrigt införs

 inga ändringar i sak i förevarande

 paragraf.

 Övergångsbestämmelsen

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 Frågan om övergångsregleringen har

 behandlats i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 2.4).

 4.2 Förslaget till lag om ändring i

 föräldrabalken

 6 kap. Om vårdnad och umgänge

 15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar

 för att barnets behov av umgänge med en

 förälder som inte är vårdnadshavare eller

 med någon annan som står barnet särskilt

 nära så långt möjligt tillgodoses.

 Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda

 skäl talar mot det, lämna sådana

 upplysningar rörande barnet som kan

 främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av en förälder som

 inte är vårdnadshavare, beslutar rätten

 på talan av denna förälder i frågan om

 umgänge efter vad som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av någon annan än

 en förälder, beslutar rätten på talan av

 socialnämnden i frågan om umgänge efter

 vad som är bäst för barnet.

 Vid beslut enligt andra och tredje

 styckena skall rätten beakta risken för

 att barnet i samband med utövande av

 umgänge utsätts för övergrepp, olovligen

 bortförs eller kvarhålls eller annars far

 illa.

 Paragrafen innehåller bestämmelser om

 umgänge mellan barn och förälder samt

 andra som står barnet särskilt nära.

 Bestämmelsen i sista stycket är ny. Som

 har anförts i den allmänna motiveringen

 är tanken med tillägget att markera

 vikten av att domstolen vid avgörandet av

 umgängesfrågor beaktar föreliggande

 risker för att barnet vid utövandet av

 umgänge far illa. Det behöver alltså inte

 vara ställt utom allt tvivel att

 förhållanden kommer att inträffa som kan

 leda till att barnet far illa för att det

 skall inverka på beslutet om umgänge. Det

 räcker med att det föreligger konkreta

 omständigheter som talar för att det

 finns en risk för det.

 I lagtexten nämns till en början risk

 för övergrepp. Det kan vara fråga om

 fysiska övergrepp, såsom misshandel eller

 sexuella förgripelser. Omständigheter

 som därvid kan spela in kan vara

 umgängesförälderns allmänna attityd till

 våld, eventuella tidigare övergrepp,

 hotelser om övergrepp m.m. Också

 övergrepp som enbart är av psykisk natur

 måste beaktas.

 I lagtexten nämns vidare risken för att

 barnet olovligen bortförs eller

 kvarhålls. Även sådana förfaranden är en

 form av övergrepp men det har ansetts

 viktigt att uttryckligen nämna dessa fall

 i lagtexten. Vad det här handlar om är

 att umgängesföräldern bortför eller

 kvarhåller barnet i strid mot den rätt

 att ta vård om barnet som tillkommer

 vårdnadshavaren.

 Risk för att ett barn olovligen kommer

 att föras ut ur landet föreligger

 naturligtvis framför allt om föräldrarna

 eller någon av dem har anknytning till

 något annat land än Sverige. En om-

 ständighet som kan påverka bedömningen

 kan vara i vilken mån umgängesföräldern

 har funnit sig i att den andra föräldern

 tillerkänts vårdnaden om barnet; enligt

 vissa främmande rättsuppfattningar

 erkänns sålunda i princip inte att modern

 har bestämmanderätten över var barnet

 skall vistas.

 Även risken för att barnet olovligen

 förs bort eller hålls kvar inom landet

 måste beaktas. Om omständigheterna ger

 anledning att anta att den förälder som

 inte är vårdnadshavare kommer att föra

 barnet till en okänd ort eller inte lämna

 tillbaka barnet på föreskriven tid,

 exempelvis därför att föräldern tidigare

 agerat på sådant sätt, är detta en faktor

 som domstolen har att väga in vid

 bedömningen av hur umgängesbeslutet skall

 utformas.

 Domstolen skall också ta hänsyn till

 risken för att barnet annars kan komma

 att fara illa i samband med utövande av

 umgänge. Om exempelvis den förälder som

 barnet skall umgås med är missbrukare och

 det finns en risk för att föräldern

 kommer att lämna barnet vind för våg

 under umgängestillfällena eller låta

 barnet vistas i olämpliga miljöer, är

 detta omständigheter som bör vägas in vid

 bestämmandet av umgänge.

 Kommer domstolen till uppfattningen att

 försiktighetsmått är påkallade, har

 domstolen möjlighet att föreskriva

 exempelvis att umgänget skall få utövas

 enbart i Sverige eller enbart i närvaro

 av en tredje person eller enbart under

 kortare stunder. Naturligtvis kan också

 risken för att barnet far illa vara så

 beaktansvärd att det med hänsyn till

 barnets bästa framstår som lämpligast att

 umgänge över huvud taget inte kommer till

 stånd.

 Det förhållandet att barnet, om det

 olovligen bortförs eller kvarhålls utom

 landet, kan återföras till Sverige enligt

 Europaråds-och Haagkonventionerna (se

 avsnitt 2.1.2), bör inte utgöra skäl att

 underlåta att vidta sådana försiktighets-

 mått som annars är påkallade.

 Som har framhållits i den allmänna

 motiveringen måste en bedömning av

 samtliga föreliggande omständigheter i

 det enskilda fallet ske när en

 umgängesfråga skall avgöras.

 Utgångspunkten för den helhetsbedömningen

 skall - som framgår av andra stycket -

 vara vad som är bäst för barnet. Vid

 bedömningen av vad som är bäst för barnet

 kan bl.a. beaktas barnets ålder och

 mognadsgrad och den känslomässiga

 anknytningen mellan barnet och den som

 begär umgänge.

 Övergångsbestämmelsen

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 Frågan om övergångsregleringen har

 behandlats i den allmänna motiveringen

 (avsnitt 2.4).

 5 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslagen till

 1. lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn,

 2. lag om ändring i föräldrabalken.

 6 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta de förslag som föredraganden har

 lagt fram.

 Bilaga 1

 Sammanfattning av promemorian (Ds

 1992:39) Olovligt bortförande och andra

 övergrepp mot barn

 I promemorian behandlas två frågor.

 Den ena frågan rör olovligt bortförda

 barn i internationella förhållanden. Det

 föreslås att det i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn införs särskilda

 regler beträffande förfarandet i mål om

 verkställighet eller överflyttning. De

 föreslagna reglerna syftar till att - med

 bibehållande av skyddet för barnen -

 effektivisera förfarandet för att bättre

 uppnå syftet med Europarådskonventionen

 den 20 maj 1980 om erkännande och

 verkställighet av avgöranden rörande

 vårdnad om barn samt om återställande av

 vård av barn och Haagkonventionen den 25

 oktober 1980 om de civila aspekterna på

 internationella bortföranden av barn. Det

 föreslås vidare att särskilda regler

 införs i syfte att säkerställa

 verkställighet eller överflyttning.

 Den andra frågan rör umgängesreglerna i

 föräldrabalken. Det föreslås att en

 uttrycklig bestämmelse förs in i

 föräldrabalken om att domstolen när den

 bedömer en umgängesfråga skall beakta

 risken för att barnet i samband med

 utövande av umgänge utsätts för över-

 grepp, olovligen bortförs eller kvarhålls

 eller annars far illa.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft

 den 1 januari 1993.

 Promemorians lagförslag Bilaga 2

 1 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen

 (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om överflytt-

 ning av barn

 dels att nuvarande 16 och 17-19 §§

 skall betecknas 18 respektive 21-23 §§,

 dels att 1 § samt den nya 21 § skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas fyra

 nya paragrafer, 16, 17, 19 och

 20 §§,

 dels att rubriken närmast före

 nuvarande 18 § skall sättas närmast före

 den nya 22 §.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-10, 13-17 och 19 2-10, 13-21 och 23

 §§ tillämpas i §§ tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

 Luxemburg d. 20 Luxemburg d. 20

 maj 1980 maj 1980

 dagtecknade dagtecknade

 konventionen om konventionen om

 erkännande och erkännande och

 verkställighet av verkställighet av

 avgöranden rörande avgöranden rörande

 vårdnad om barn vårdnad om barn

 samt om samt om

 återställande av återställande av

 vård av barn vård av barn

 (Europarådskonven- (Europarådskon-

 tionen). Bestäm- ventionen).

 melserna tillämpas Bestämmelserna

 dock ej i tillämpas dock ej

 förhållande till i förhållande till

 Danmark, Finland, Danmark, Finland,

 Island eller Norge Island eller Norge

 i den mån sär- i den mån sär-

 skilda bestäm- skilda bestäm-

 melser gäller. melser gäller.

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-4 och 11-19 §§ 2-4 och 11-23 §§

 tillämpas i tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.

 1980 dagtecknade 1980 dagtecknade

 konventionen om de konventionen om de

 civila aspekterna civila aspekterna

 på på

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 internationella internationella

 bortföranden av bortföranden av

 barn barn (Haagkon-

 (Haagkonventionen). ventionen).

 Regeringen får, under förutsättning av

 ömsesidighet, föreskriva att lagens

 bestämmelser om erkännande och

 verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m.

 eller lagens bestämmelser om över-

 flyttning av barn skall tillämpas även i

 förhållande till en stat som inte har

 tillträtt Europarådskonventionen eller

 Haagkonventionen.

 16 §

 Innan länsrätten

 förordnar om

 verkställighet

 eller över-

 flyttning får den

 uppdra åt ledamot

 eller suppleant i

 socialnämnden

 eller tjänsteman

 inom

 socialtjänsten att

 verka för att den

 som har hand om

 barnet frivilligt

 skall fullgöra vad

 som åligger honom

 eller henne.

 Sådant uppdrag får

 även lämnas åt

 någon annan

 lämplig person.

 Uppdrag får lämnas

 endast om det kan

 antas att detta

 kommer att leda

 till att barnet

 överlämnas utan

 att ärendets be-

 handling onödigt

 fördröjs.

 Den som har fått

 Nuvarande lydelse ett uppdrag enligt

 första stycket

 skall inom den tid

 som länsrätten be-

 stämmer lämna

 rätten en redo-

 görelse för de

 åtgärder som har

 vidtagits och vad

 som i övrigt har

 kommit fram. Tiden

 får inte utan

 synnerliga skäl

 sättas längre än

 två veckor.

 17 §

 Förordnar

 länsrätten om

 verkställighet

 eller

 Föreslagen lydelse

 överflyttning, får

 den förelägga

 vite, om detta kan

 antas komma att

 leda till att

 barnet överlämnas

 utan onödigt

 dröjsmål, eller

 besluta att barnet

 skall hämtas genom

 polismyndighetens

 försorg. Läns-

 rätten kan i

 samband med för-

 ordnandet lämna

 uppdrag enligt 16

 §.

 Är det fråga om

 dom eller beslut

 om umgänge, får

 Nuvarande lydelse dock länsrätten

 besluta om hämt-

 ning av barnet

 endast om det

 finns särskilda

 skäl att anta att

 verkställighet

 annars inte kan

 ske.

 Frågor om

 utdömande av

 förelagt vite

 prövas av läns-

 rätten på ansökan

 av den part som

 har begärt

 verkställigheten

 eller

 överflyttningen.

 19 §

 Föreligger i mål

 enligt denna lag

 fara för att

 barnet förs ur

 landet eller att

 verkställigheten

 eller överflytt-

 ningen på annat

 sätt försvåras,

 kan länsrätten

 omedelbart

 förordna att

 barnet skall tas

 om hand på det

 sätt som

 länsrätten finner

 lämpligt.

 Länsrätten kan

 därvid meddela

 föreskrifter om

 villkor eller

 tidpunkt för um-

 gänge med barnet.

 För att

 underlätta att

 barnet överflyttas

 kan länsrätten i

 samband med dom

 eller beslut i

 målet föreskriva

 att barnet

 Föreslagen lydelse

 tillfälligt skall

 tas om hand på

 lämpligt sätt.

 20 §

 Kan ett beslut

 enligt 19 § första

 stycket inte

 avvaktas, får

 polismyndigheten,

 oavsett om något

 mål pågår, genast

 omhänderta barnet

 eller vidta andra

 omedelbara

 åtgärder som kan

 ske utan skada för

 barnet. När en

 sådan åtgärd

 vidtas skall om

 möjligt en läkare

 samt företrädare

 för socialtjänsten

 eller i före-

 kommande fall en

 sådan kon-

 taktperson för

 barnet som avses i

 socialtjänstlagen

 (1980:620) vara

 närvarande.

 Åtgärden skall

 genast anmälas

 till länsrätten,

 som utan dröjsmål

 prövar om den

 skall bestå.

 17 § 21 §

 Beträffande Beträffande

 förfarandet i förfarandet i

 övrigt i mål om övrigt i mål om

 verkställighet av verkställighet av

 ett avgörande som ett avgörande som

 avses i 5 § eller avses i 5 § eller

 om överflyttning om överflyttning

 av barn enligt 11 av barn enligt 11

 § tillämpas 21 § tillämpas 21

 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 9 och 11-16

 § första och andra §§ föräldrabalken.

 styckena samt 9-16 Vad som föreskrivs

 §§ föräldrabalken. i 21 kap. 13 §

 föräldrabalken om

 kostnader för

 utförande av

 uppdrag skall

 gälla i fråga om

 uppdrag enligt 16

 § första stycket

 andra meningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993.

 2 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 15 §

 föräldrabalken1 skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar

 för att barnets behov av umgänge med en

 förälder som inte är vårdnadshavare eller

 med någon annan som står barnet särskilt

 nära så långt möjligt tillgodoses.

 Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda

 skäl talar mot det, lämna sådana

 upplysningar rörande barnet som kan

 främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av en förälder som

 inte är vårdnadshavare, beslutar rätten

 på talan av denna förälder i frågan om

 umgänge efter vad som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av någon annan än

 en förälder, beslutar rätten på talan av

 socialnämnden i frågan om umgänge efter

 vad som är bäst för barnet.

 Vid beslut

 enligt andra och

 tredje styckena

 skall rätten

 beakta risken för

 att barnet i

 samband med

 utövande av um-

 gänge utsätts för

 övergrepp,

 olovligen bortförs

 eller kvarhålls

 eller annars far

 illa.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1993.

 1 Balken omtryckt 1990:1526.

 Bilaga 3

 Förteckning över remissinstanser som har

 yttrat sig över departementspromemorian

 (Ds 1992:39) Olovligt bortförande och

 andra övergrepp mot barn

 Efter remiss har yttranden över

 betänkandet avgetts av Hovrätten för

 Västra Sverige, Kammarrätten i Jönköping,

 Stockholms tingsrätt, Länsrätten i

 Stockholms län, Länsrätten i Uppsala län,

 Socialstyrelsen, Domstolsverket, Statens

 invandrarverk, Rikspolisstyrelsen,

 Uppsala universitets juridiska

 fakultetsstyrelse, Riksdagens ombudsmän,

 Brottsförebyggande rådet, Svenska

 kommunförbundet, Malmö kommun, Sveriges

 advokatsamfund, Föreningen jurister vid

 Sveriges allmänna advokatbyråer, Sveriges

 domareförbund, Föreningen kommunal- och

 landstingsanställda familjerådgivare,

 Föreningen BRIS - Barnens Rätt I

 Samhället, Rädda Barnens riksförbund,

 Bortrövade barns förening, Umgängesrätts-

 föräldrarnas Riksförening, Söndags-

 föräldrarnas i Stockholm förening,

 Riksorganisationen för kvinnojourer i

 Sverige, Husmodersförbundet Hem och

 Samhälle, Föreningen Familj och Rätt,

 Idégruppen om mansrollsfrågor och

 Riksförbundet mot sexuella övergrepp på

 barn (RMSÖ).

 Yttrande har också inkommit från

 Kvinnojouren i Umeå, Föreningen

 Söndagsförälder - Hudiksvall och

 Föreningen Mullvadarna.

 Sveriges Mansjourers Riksorganisation

 har översänt ett yttrande från

 Mansföreningen i Linköping.

 Riksförbundet Hem och Skola samt

 Fredrika-Bremer-Förbundet har beretts

 tillfälle att avge yttranden men har

 avstått från att yttra sig.

 Lagrådsremissens lagförslag Bilaga 4

 1 Förslag till

 Lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen

 (1989:14) om erkännande och

 verkställighet av utländska

 vårdnadsavgöranden m.m. och om överflytt-

 ning av barn

 dels att nuvarande 16 och 17-19 §§

 skall betecknas 18 respektive 21-23 §§,

 dels att 1 § samt den nya 21 § skall ha

 följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas fyra

 nya paragrafer, 16, 17, 19 och

 20 §§, av följande lydelse,

 dels att rubriken närmast före

 nuvarande 18 § skall sättas närmast före

 den nya 22 §.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-10, 13-17 och 19 2-10, 13-21 och 23

 §§ tillämpas i §§ tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

 Luxemburg d. 20 Luxemburg d. 20

 maj 1980 maj 1980

 dagtecknade dagtecknade

 konventionen om konventionen om

 erkännande och erkännande och

 verkställighet av verkställighet av

 avgöranden rörande avgöranden rörande

 vårdnad om barn vårdnad om barn

 samt om samt om

 återställande av återställande av

 vård av barn vård av barn

 (Europarådskon- (Europarådskon-

 ventionen). ventionen).

 Bestämmelserna Bestämmelserna

 tillämpas dock ej tillämpas dock ej

 i förhållande till i förhållande till

 Danmark, Finland, Danmark, Finland,

 Island eller Norge Island eller Norge

 i den mån sär- i den mån sär-

 skilda bestäm- skilda bestäm-

 melser gäller. melser gäller.

 Bestämmelserna i Bestämmelserna i

 2-4 och 11-19 §§ 2-4 och 11-23 §§

 tillämpas i tillämpas i

 förhållande till förhållande till

 stater som har stater som har

 tillträtt den i tillträtt den i

[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.[REDACTED_EFTERNAMN] d. 25 okt.

 1980 dagtecknade 1980 dagtecknade

 konventionen om de konventionen om de

 civila aspekterna civila aspekterna

 på på

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 internationella internationella

 bortföranden av bortföranden av

 barn (Haagkon- barn (Haagkon-

 ventionen). ventionen).

 Regeringen får, under förutsättning av

 ömsesidighet, föreskriva att lagens

 bestämmelser om erkännande och

 verkställighet av vårdnadsavgöranden m.m.

 eller lagens bestämmelser om över-

 flyttning av barn skall tillämpas även i

 förhållande till en stat som inte har

 tillträtt Europarådskonventionen eller

 Haagkonventionen.

 16 §

 Innan länsrätten

 förordnar om

 verkställighet

 eller över-

 flyttning får den

 uppdra åt en

 ledamot eller

 suppleant i

 socialnämnden

 eller en tjänste-

 man inom

 socialtjänsten att

 verka för att den

 som har hand om

 barnet frivilligt

 skall fullgöra vad

 som åligger honom

 eller henne. Ett

 sådant uppdrag får

 även lämnas åt

 någon annan

 lämplig person.

 Uppdrag får lämnas

 endast om det kan

 antas att detta

 kommer att leda

 till att barnet

 överlämnas utan

 att ärendets be-

 handling onödigt

 fördröjs.

 Nuvarande lydelse Den som har fått

 ett uppdrag enligt

 första stycket

 skall inom den tid

 som länsrätten be-

 stämmer lämna

 rätten en redo-

 görelse för de

 åtgärder som har

 vidtagits och vad

 som i övrigt har

 kommit fram. Tiden

 får inte utan

 synnerliga skäl

 sättas längre än

 två veckor.

 17 §

 Förordnar

 länsrätten om

 verkställighet

 eller

 Föreslagen lydelse

 överflyttning, får

 den före-lägga

 vite, om detta kan

 antas komma att

 leda till att

 barnet överlämnas

 utan onödigt

 dröjsmål, eller

 besluta att barnet

 skall hämtas genom

 polismyndighetens

 försorg.

 Länsrätten kan i

 samband med

 förordnandet lämna

 uppdrag enligt 16

 §.

 Är det fråga om

 en dom eller ett

 Nuvarande lydelse beslut om umgänge,

 får dock

 länsrätten besluta

 om hämtning av

 barnet endast om

 det finns

 särskilda skäl att

 anta att verk-

 ställighet annars

 inte kan ske.

 Frågor om

 utdömande av

 förelagt vite

 prövas av läns-

 rätten på ansökan

 av den part som

 har begärt

 verkställigheten

 eller

 överflyttningen.

 19 §

 Om det i ett mål

 enligt denna lag

 finns risk för att

 barnet förs ur

 landet eller att

 verkställigheten

 eller överflytt-

 ningen på annat

 sätt försvåras,

 kan länsrätten

 omedelbart

 förordna att

 barnet skall tas

 om hand på det

 sätt som

 länsrätten finner

 lämpligt.

 Länsrätten kan

 därvid meddela

 föreskrifter om

 villkor eller

 tidpunkt för um-

 gänge med barnet.

 För att

 underlätta att

 barnet överflyttas

 kan länsrätten i

 samband med dom

 eller beslut i

 målet föreskriva

 att barnet

 Föreslagen lydelse

 tillfälligt skall

 tas om hand på

 lämpligt sätt.

 20 §

 Om ett beslut

 enligt 19 § första

 stycket inte kan

 avvaktas, får

 polismyndigheten,

 oavsett om något

 mål pågår, genast

 omhänderta barnet

 eller vidta andra

 omedelbara åt-

 gärder som kan ske

 utan skada för

 barnet. När en

 sådan åtgärd

 vidtas skall om

 möjligt en läkare

 samt en före-

 trädare för

 socialtjänsten

 eller i före-

 kommande fall en

 sådan kon-

 taktperson för

 barnet som avses i

 socialtjänstlagen

 (1980:620) vara

 närvarande.

 Åtgärden skall

 genast anmälas

 till länsrätten,

 som utan dröjsmål

 prövar om den

 skall bestå.

 17 § 21 §

 Beträffande Beträffande

 förfarandet i förfarandet i

 övrigt i mål om övrigt i mål om

 verkställighet av verkställighet av

 ett avgörande som ett avgörande som

 avses i 5 § eller avses i 5 § eller

 om överflyttning om överflyttning

 av barn enligt 11 av barn enligt 11

 § tillämpas 21 § tillämpas 21

 kap. 2 och 3 §§, 4 kap. 9 och 11-16

 § första och andra §§ föräldrabalken.

 styckena samt 9-16 Vad som föreskrivs

 §§ föräldrabalken. i 21 kap. 13 §

 föräldrabalken om

 kostnader för

 utförande av

 uppdrag skall

 gälla i fråga om

 uppdrag enligt 16

 § första stycket

 andra meningen.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 2 Förslag till

 Lag om ändring i föräldrabalken

 Härigenom föreskrivs att 6 kap. 15 §

 föräldrabalken1 skall ha följande

 lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 15 §

 Barnets vårdnadshavare har ett ansvar

 för att barnets behov av umgänge med en

 förälder som inte är vårdnadshavare eller

 med någon annan som står barnet särskilt

 nära så långt möjligt tillgodoses.

 Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda

 skäl talar mot det, lämna sådana

 upplysningar rörande barnet som kan

 främja umgänget.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av en förälder som

 inte är vårdnadshavare, beslutar rätten

 på talan av denna förälder i frågan om

 umgänge efter vad som är bäst för barnet.

 Motsätter sig barnets vårdnadshavare

 det umgänge som begärs av någon annan än

 en förälder, beslutar rätten på talan av

 socialnämnden i frågan om umgänge efter

 vad som är bäst för barnet.

 Vid beslut

 enligt andra och

 tredje styckena

 skall rätten

 beakta risken för

 att barnet i

 samband med

 utövande av um-

 gänge utsätts för

 övergrepp,

 olovligen bortförs

 eller kvarhålls

 eller annars far

 illa.

 Denna lag träder i kraft den 1 april

 1993.

 1 Balken omtryckt 1990:1526.

 Bilaga 5

 Lagrådet

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1992-11-12

 Närvarande: justitierådet Per Jermsten,

 regeringsrådet Stig von Bahr,

 justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

 Enligt protokoll vid

 regeringssammanträde den 17 september

 1992 har regeringen på hemställan av

 statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta

 lagrådets yttrande över förslag till

 1. lag om ändring i lagen (1989:14) om

 erkännande och verkställighet av

 utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om

 överflyttning av barn,

 2. lag om ändring i föräldrabalken.

 Förslagen har inför lagrådet

 föredragits av hovrättsassessorn Meit

 Camving Gillberg.

 Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.