Regeringens proposition

1998/99:30

Investerarskydd

Prop.

1998/99:30

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 november 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att en lag om investerarskydd införs. Den nya

lagen bygger på EG-direktivet 97/9/EG av den 3 mars 1997 om system

för ersättning till investerare. Genom lagen införs ett skydd för

investerares finansiella instrument och likvida medel som handhas av

värdepappersinstitut i samband med tjänster som instituten utför. Skyddet

kan ses som en motsvarighet till den garanti som gäller för insättningar i

bank enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

Investerarskyddet träder in om ett värdepappersinstitut försätts i

konkurs, eller om en utländsk myndighet förklarar att finansiella

instrument och likvida medel är indisponibla, och investeraren inte kan få

tillbaka sina tillgångar. Värdepappersinstitut är i regel skyldiga att hålla

finansiella instrument och likvida medel som tillhör investerare åtskilda

från sina egna tillgångar. Investerarna har därför normalt separationsrätt

till sina tillgångar om institutet går i konkurs. Först om tillgångarna

sammanblandats med institutets egna, eller om de på grund av brottslig

handling inte finns kvar, uppkommer en situation där investerarskyddet

kan behöva ersätta investerare. Medel som finns på konto hos ett

värdepappersinstitut täcks i dag av insättningsgarantin och kommer även

att göra det i fortsättningen.

Investerarskyddet skall enligt förslaget administreras av

Insättningsgarantinämnden dvs. den myndighet som har hand om

administrationen av insättningsgarantin och finansieras genom avgifter

av de institut som tillhör skyddet. Insättningsgarantinämnden skall

fastställa de närmare grunderna för hur avgifterna skall beräknas.

Sammantaget skall dock avgifterna motsvara vad som är nödvändigt för

en långsiktig finansiering av skyddet samt för att täcka nämndens

administrationskostnader.

Nämnden ges stor flexibilitet när det gäller valet av metod för att

säkerställa utbetalningar från investerarskyddet. Nämnden kan t.ex. välja

mellan att fondera de avgifter som betalas av instituten eller att teckna en

kollektiv försäkring. Vidare får nämnden en möjlighet att låna medel hos

Riksgäldskontoret.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 maj 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om investerarskydd 6

2.2 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 13

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse 16

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti 19

3 Ärendet och dess beredning 20

4 Bakgrund 22

4.1 EG-direktivet om skydd för investerare 22

4.2 Genomförandet av EG-direktivet om system för garanti

av insättningar 24

4.3 Befintliga säkerhetsarrangemang 25

4.3.1 Allmänt 25

4.3.2 Lagen om värdepappersrörelse 26

4.3.3 Aktiekontolagen 29

5 Ett svenskt investerskydd allmän inriktning 31

6 Administrationen av investerarskyddet 34

7 Investerarskyddets omfattning 39

7.1 Verksamheter som omfattas av investerarskyddet 39

7.2 Tillgångar som omfattas av skyddet 44

7.2.1 Finansiella instrument 44

7.2.2 Medel 47

7.2.3 Individuellt pensionssparande 48

7.3 Vilka investerare omfattas av skyddet? 50

7.4 När aktualiseras skyddet? 53

7.5 Förhållandet till utländska investerarskydd 54

7.5.1 Allmänt om filialer 54

7.5.2 Svenska värdepappersinstituts filialer

utomlands 55

7.5.3 Utländska värdepappersinstituts filialer i

Sverige 57

8 Ersättningens storlek 60

9 Insättningsgarantinämndens handläggning av investerarskyddet 65

9.1 Utredningen av krav 65

9.2 Utbetalning och återbetalning av ersättning 70

9.3 Övertagande av fordran 74

9.4 Sekretess 76

9.5 Överklagande 78

10 Värdepappersinstitutens skyldigheter 79

10.1 Värdepappersinstitutens informationsskyldighet 79

10.2 Värdepappersinstituts underlåtenhet att fullgöra sina

skyldigheter 80

11 Investerarskyddets finansiering 83

12 Ikraftträdande 91

13 Ekonomiska konsekvenser 92

14 Författningskommentar 93

14.1 Förslaget till lag om investerarskydd 93

14.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617) 107

14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse 107

14.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti. 108

Bilaga 1 Direktivet (97/9/EG) om system för ersättning till

 investerare 109

Bilaga 2 Investerarskyddsutredningens sammanfattning av

 betänkandet 134

Bilaga 3 Investerarskyddsutredningens lagförslag 137

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna 152

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 153

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 166

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträdet den 5 november 1998 171

Rättsdatablad 172

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om investerarskydd,

2. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

3. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och

4. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om investerarskydd

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ersättning för förlust av in-

vesterares finansiella instrument och medel hos ett värdepappersinstitut

(investerarskydd).

Frågor om investerarskyddet handläggs av Insättningsgarantinämnden.

Definitioner

2 § I denna lag betyder

1. värdepappersinstitut: detsamma som anges i 1 kap. 2 § lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse,

2. investerare: den som anlitat ett värdepappersinstitut för utförande av

en investeringstjänst eller den för vars räkning tjänsten utförs,

3. investeringstjänst: en sådan tjänst som avses i 1 kap. 3 § första

stycket och 3 kap. 4 § första stycket 2 och 3 lagen om

värdepappersrörelse, 2 kap. 2 § första stycket 9 bankrörelselagen

(1987:617) samt 14 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder,

4. finansiella instrument: detsamma som anges i 1 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument.

Investerarskyddets omfattning

3 § Investerarskyddet omfattar

1. finansiella instrument som tillhör en investerare och som ett svenskt

värdepappersinstitut eller en filial i Sverige till ett utländskt värdepap-

persinstitut förfogar över i samband med att en investeringstjänst utförs,

och

2. medel som ett svenskt värdepappersinstitut eller en filial i Sverige

till ett utländskt värdepappersinstitut har tagit emot med

redovisningsskyldighet i samband med att en investeringstjänst utförs.

Rätt till ersättning enligt denna lag föreligger inte om medlen kan er-

sättas enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

4 § Ett svenskt värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet enligt denna

lag.

Investerarskyddet omfattar även tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett annat land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES). Det svenska investerarskyddets nivå och om-

fattning överstiger i sådana fall inte det skydd som gäller i det landet.

Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett svenskt värdepap-

persinstitut besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta även

tillgångar enligt 3 § som finns hos en filial till institutet i ett land utanför

EES.

5 § Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett utländskt värdepap-

persinstitut besluta att institutets filial i Sverige skall tillhöra investe-

rarskyddet, om filialen inte tillhör ett investerarskydd i ett annat land som

uppfyller minst de krav som gäller inom EES.

När ersättning fastställs enligt denna lag skall i fall som avses i första

stycket avdrag göras för den ersättning en investerare som anlitat filialen

kan få från ett investerarskydd i institutets hemland.

6 § Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett utländskt värdepap-

persinstitut från ett land inom EES besluta att institutets filial i Sverige

skall tillhöra det svenska investerarskyddet som komplettering till det

skydd som gäller för institutet i hemlandet (kompletteringsskydd).

Detsamma gäller för ett utländskt värdepappersinstitut från ett land

utanför EES, om dess filial i Sverige tillhör ett skydd i hemlandet som

uppfyller minst de krav som gäller inom EES.

När ersättning fastställs enligt denna lag skall i fall som avses i första

och andra styckena avdrag göras för den ersättning en investerare som

anlitat filialen kan få från skyddet i institutets hemland.

Ersättning från investerarskyddet

7 § En investerare har rätt till ersättning från investerarskyddet om ett

värdepappersinstitut som tillhör skyddet försätts i konkurs och

investeraren inte från institutet kan få ut finansiella instrument eller

medel som avses i 3 §.

Om en filial till ett utländskt värdepappersinstitut tillhör

investerarskyddet, har investerare som anlitat filialen även rätt till

ersättning om en behörig myndighet i institutets hemland förklarat att

finansiella instrument och medel hos institutet inte är tillgängliga. Vad

som sägs i denna lag om konkursbeslut skall i sådana fall tillämpas på

motsvarande sätt.

8 § Ersättning för finansiella instrument skall lämnas med belopp som

motsvarar instrumentens marknadsvärde vid utgången av den dag kon-

kursbeslutet meddelas. Om instrumenten är föremål för kurssättning

skall, om inte annat framgår, marknadsvärdet anses uppgå till den senast

noterade betalkursen eller, om sådan inte finns, senast noterade

köpkursen.

Om rätt till ränta finns enligt lag eller avtal, skall ersättning för medel

även omfatta ränta till och med dagen för konkursbeslutet.

Finansiella instrument eller medel som är angivna i ett annat lands va-

luta skall räknas om till svenska kronor enligt den senaste köpkurs som

gällde dagen för konkursbeslutet.

9 § En investerare har rätt till ersättning enligt denna lag med

sammanlagt högst 250 000 kronor för varje värdepappersinstitut.

En investerare har inte rätt till ersättning från investerarskyddet till den

den del han erhållit utdelning i institutets konkurs, ersättning genom

institutets ansvarsförsäkring eller skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1998:000) om kontoföring av finansiella instrument, för en enligt denna

lag ersättningsgill förlust.

10 § Om en person har anlitat ett värdepappersinstitut helt eller delvis för

någon annans räkning, skall denne ha rätten till ersättning. Rätten till er-

sättning skall i sådant fall prövas som om den personen själv har anlitat

institutet.

11 § Om de finansiella instrument eller medel som ersättningen avser är

pantsatta, skall panthavaren ha panträtt i ersättningen.

Undantag från investerarskyddet

12 § Andelsägare i en värdepappersfond enligt lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder har inte rätt till ersättning för tillgångar som ingår i

fonden.

Investerarskyddet gäller inte heller för tillgångar som omfattas av

lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande.

13 § Ett värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet kan inte få

ersättning från detta.

14 § Ett krav avseende tillgångar som enligt en lagakraftvunnen dom har

varit föremål för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § brottsbalken, skall

inte ge rätt till ersättning från investerarskyddet.

Utredning och utbetalning av ersättning

15 § En investerare som vill ha ersättning enligt denna lag skall

framställa sitt krav till Insättningsgarantinämnden senast ett år från dagen

för konkursbeslutet. Har investeraren inte framställt sitt krav inom denna

tid är rätten till ersättning förlorad.

Om investeraren har varit förhindrad att framställa sitt krav inom den

tid som anges i första stycket, börjar tidsfristen i stället att löpa när

hindret upphör.

16 § Om förvaltaren i ett värdepappersinstituts konkurs finner att en in-

vesterare kan ha rätt till ersättning från investerarskyddet, skall

förvaltaren genast informera investeraren om detta. Förvaltaren skall

också lämna de uppgifter till Insättningsgarantinämnden som nämnden

behöver för att kunna ta ställning till en investerares ersättningskrav.

17 § Insättningsgarantinämnden skall betala ut ersättning till en

investerare snarast möjligt och senast två veckor efter det att ersättningen

slutligt har fastställts.

18 § Om åtal har väckts för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §

brottsbalken avseende viss tillgång och ersättning begärs för tillgången,

skall Insättningsgarantinämnden besluta att ersättning tills vidare inte

skall betalas ut.

Återbetalning av ersättning

19 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat

att ersättning betalats ut felaktigt eller med för högt belopp, skall

återbetalning ske av vad som har betalats ut för mycket tillsammans med

ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635).

Återbetalning skall också ske om någon i annat fall har tagit emot

ersättning felaktigt eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett

detta. Ränta skall i sådana fall beräknas enligt 5 § räntelagen.

Beslut enligt första och andra styckena fattas av Insättningsgaranti-

nämnden och får verkställas enligt utsökningsbalken.

Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldighet enligt första

och andra styckena efterges helt eller delvis.

Information

20 § Ett värdepappersinstitut skall informera sina kunder om

1. det skydd som gäller hos institutet för tillgångar som avses i 3 §,

2. den ersättningsnivå som gäller för skyddet, och

3. formerna för utbetalning av ersättning från skyddet.

Informationen skall hållas tillgänglig på svenska språket.

I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i första

stycket eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt

finns bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450).

Övertagande av fordran

21 § I fråga om ersättningar som har betalats ut från investerarskyddet

träder staten in i investerarens rätt mot värdepappersinstitutet med

företrädesrätt framför investeraren intill det utgivna beloppet.

När ett utländskt skyddssystem har betalat ut ersättning med anledning

av att ett svenskt värdepappersinstitut försatts i konkurs, träder det ut-

ländska skyddssystemet in i investerarens rätt mot värdepappersinstitutet

med företrädesrätt framför investeraren intill det utgivna beloppet.

22 § Om en investerare har rätt till ersättning enligt en ansvarsförsäkring

som har tecknats av ett värdepappersinstitut och om ersättning har

betalats ut enligt denna lag för de tillgångar som försäkringsersättningen

avser, träder staten in i investerarens rätt till ersättning enligt ansvars-

försäkringen med företrädesrätt framför investeraren intill det utgivna

beloppet.

Om en investerare har rätt till skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1998:000) om kontoföring av finansiella instrument och ersättning har

betalats ut från investerarskyddet för de tillgångar som skadeståndet

avser, träder staten in i investerarens rätt till ersättning enligt den lagen

med företrädesrätt framför investeraren intill det utgivna beloppet.

Ingripanden

23 § Insättningsgarantinämnden skall underrätta Finansinspektionen, om

ett värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag.

24 § Om en filial som avses i 6 § första stycket tillhör investerarskyddet

och värdepappersinstitutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag,

skall Insättningsgarantinämnden underrätta tillsynsmyndigheten i institu-

tets hemland om detta. Nämnden skall samarbeta med den tillsynsmyn-

digheten i fråga om åtgärder som vidtas för att säkerställa att institutet

fullgör sina skyldigheter.

Om institutet ändå inte fullgör sina skyldigheter får nämnden förelägga

institutet att vidta rättelse inom viss tid, dock minst ett år. Institutet skall

erinras om att skyddet inte längre skall gälla för filialen, om institutet inte

fullgör sina skyldigheter. Har institutet inte vidtagit rättelse inom

föreskriven tid får nämnden besluta att skyddet inte längre skall gälla för

filialen. Ett sådant beslut får meddelas endast om tillsynsmyndigheten i

institutets hemland har samtyckt till beslutet.

25 § Om en filial som avses i 6 § andra stycket tillhör investerarskyddet

och värdepappersinstitutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag,

får Insättningsgarantinämnden förelägga institutet att vidta rättelse inom

viss tid. Har rättelse inte skett inom föreskriven tid får nämnden besluta

att skyddet inte längre skall gälla för filialen. Sådant beslut får meddelas

först sedan tillsynsmyndigheten i institutets hemland har underrättats.

26 § Om ett svenskt värdepappersinstituts filial i ett land utanför EES

tillhör investerarskyddet enligt 4 § tredje stycket och institutet inte

fullgör de skyldigheter som enligt denna lag gäller för filialen, får

Insättningsgarantinämnden förelägga institutet att vidta rättelse inom viss

tid. Har rättelse inte skett inom föreskriven tid får nämnden besluta att

skyddet inte längre skall gälla för filialen. Har nämnden beslutat att

skyddet inte längre skall gälla, skall nämnden underrätta

Finansinspektionen och tillsynsmyndigheten i det land där filialen finns

om beslutet.

27 § När Insättningsgarantinämnden har beslutat att investerarskyddet

inte längre skall gälla för tillgångar hos ett värdepappersinstitut, skall

institutet informera berörda investerare om beslutet.

28 § Ett beslut om att skyddet inte längre skall gälla hos ett värdepap-

persinstitut inverkar inte på skyddet av de tillgångar som omfattades av

skyddet när beslutet meddelades. Motsvarande gäller när Finansinspek-

tionen återkallat en oktroj eller ett tillstånd att driva värdepappersrörelse.

Avgifter och säkerställande av utbetalningar

29 § De värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet skall betala

avgifter till Insättningsgarantinämnden.

Institutens sammanlagda avgifter skall motsvara vad som är

nödvändigt för en långsiktig finansiering av skyddet och för att täcka

nämndens administrationskostnader. Vid beräkningen av avgiften skall

beaktas hur stor andel skyddade tillgångar som finns hos institutet

jämfört med samtliga skyddade tillgångar.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Insättningsgaranti-

nämnden, får meddela föreskrifter om hur avgiften skall beräknas.

30 § Om skyddet för ett värdepappersinstitut börjar eller upphör att gälla

under ett löpande kalenderår får Insättningsgarantinämnden ta hänsyn till

detta när avgiften för skyddet fastställs.

31 § Avgifter och andra medel som Insättningsgarantinämnden förvaltar

skall placeras på räntebärande konto i Riksgäldskontoret. Medlen får en-

dast användas för utbetalning av ersättning enligt denna lag samt för att

täcka kostnader för tillhandahållande av investerarskyddet och nämndens

administrationskostnader för skyddet.

Om de medel som finns på konto hos Riksgäldskontoret inte räcker till

för att betala ut ersättningar eller om ersättningar inte kan betalas på

annat sätt, får Insättningsgarantinämnden låna medel i Riksgäldskontoret.

32 § Ett värdepappersinstitut som omfattas av investerarskyddet skall

lämna de uppgifter till Insättningsgarantinämnden som nämnden behöver

för att fastställa institutets avgift och i övrigt för sin verksamhet enligt

denna lag.

Överklagande

33 § Insättningsgarantinämndens beslut enligt denna lag får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Detta gäller dock inte beslut i ärenden

som avses i 20 § första stycket 5 förvaltningslagen (1986:223).

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999 utom i fråga om 14 och 18 §§,

som träder i kraft den 1 juli 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4, 7 och 7 b §§ samt 7 kap. 18 § bank-

rörelselagen (1987:617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Ett utländskt bankföretag får

1. efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen driva bankrörelse från filial eller

2. efter anmälan till Finansinspektionen driva verksamhet, som huvud-

sakligen avser representation och förmedling av banktjänster, från kontor

eller annat fast driftställe (representationskontor).

Tillstånd till filialetablering enligt första stycket 1 skall lämnas om

1. den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en

sund bankverksamhet, och

2. insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen

(1995:1571) om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som om-

fattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har en

högsta ersättningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande

20 000 ecu innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en

självrisk med högst 10 procent av en enskild insättares garanterade

insättning.

Tillstånd till filialetablering får

inte lämnas om insättningar hos

filialen omfattas av en utländsk

garanti med en ersättningsnivå

som överstiger den som gäller en-

ligt lagen om insättningsgaranti.

Ersättningen får inte heller avse

fler slag av insättningar eller be-

talas till andra insättare än vad

som anges i den lagen.

Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon

ytterligare bank.

7 §

Ett bankaktiebolag som avser att inrätta filial i ett annat land inom EES

skall underrätta Finansinspektionen innan verksamheten påbörjas.

Underrättelsen skall innehålla den information som anges i 6 § andra

stycket.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa struk-

tur eller finansiella situation, skall

Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäcknings-grad samt uppgift

om den insättningsgaranti som

gäller för insättare i banken.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa struk-

tur eller finansiella situation, skall

Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäcknings-grad samt uppgift

om den insättningsgaranti och det

investe-rarskydd som gäller för

bankens kunder.

När Finansinspektionen vidarebefordrar underrättelsen enligt andra

stycket, skall inspektionen underrätta banken om detta.

Om Finansinspektionen finner att det inte finns förutsättningar för att

vidarebefordra den underrättelse som avses i andra stycket, skall inspek-

tionen meddela beslut om det inom tre månader från det att underrättel-

sen mottogs.

7 b §

Om något av de förhållanden som angetts i bankens underrättelse till Fi-

nansinspektionen enligt 7 § skall ändras efter det att filialen inrättats,

skall banken underrätta inspektionen och den behöriga myndigheten i det

andra landet minst en månad innan ändringen genomförs.

Om Finansinspektionen finner att ändringen inte får göras, skall in-

spektionen meddela beslut om det inom en månad från det att under-

rättelsen kom in till inspektionen. Den behöriga myndigheten i det andra

landet skall genast underrättas om beslutet.

Om insättningsgarantin som av-

ses i 7 § andra stycket ändras, skall

Finansinspektionen underrätta den

behöriga myndigheten i det land

där filialen finns om ändringen.

Om insättningsgarantin eller in-

vesterarskyddet som avses i 7 §

andra stycket ändras, skall Finans-

inspektionen underrätta den behö-

riga myndigheten i det land där

filialen finns om ändringen

7 kap.

18 §

Om ett bankföretag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver

bankrörelse från filial här i landet och därvid överträder en bestämmelse

som avses i 15 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att utöva

bankverk-samhet, får Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller,

om det är tillräckligt, meddela varning.

Ett filialtillstånd skall också

återkallas om

- insättningar hos filialen om-

fattas av en utländsk garanti som

har en högsta ersättningsnivå som

överstiger den som gäller enligt

lagen (1995:1571) om insättnings-

garanti, eller

- ersättningen avser fler slag av

insättningar, eller

- betalas till andra insättare än

vad som anges i den lagen.

Om insättningar hos filialen om-

fattas av garanti till följd av ett

beslut enligt 3 § andra stycket la-

gen om insättningsgaranti och till-

stånd till filialetablering inte skulle

ha meddelats utan ett sådant

beslut, får inspektionen, om

bankföretaget inte fullgör sina

skyldigheter enligt lagen om

insättningsgaranti, förelägga

bankföretaget att vidta rättelse

med förklaring att filialtillståndet

annars skall återkallas. Har

bankföretaget inte vidtagit rättelse

inom ett år från föreläggandet, får

inspektionen återkalla tillståndet.

Om insättningar hos filialen om-

fattas av garanti till följd av ett

beslut enligt 3 § andra stycket la-

gen (1995:1571) om

insättningsgaranti och tillstånd till

filialetablering inte skulle ha

meddelats utan ett sådant beslut,

får inspektionen, om bankföretaget

inte fullgör sina skyldigheter enligt

lagen om insättningsgaranti,

förelägga bankföretaget att vidta

rättelse med förklaring att

filialtillståndet annars skall

återkallas. Har bankföretaget inte

vidtagit rättelse inom ett år från

föreläggandet, får inspektionen

återkalla tillståndet.

Om filialtillståndet återkallas gäller 16 § tredje och fjärde styckena i

tillämpliga delar.

Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där

bankföretaget har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av

denna paragraf.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 och 7 §§ samt 6 kap. 8 d och 9 §§ la-

gen (1991:981) om värdepappersrörelse skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Tillstånd för ett bankinstitut att

driva värdepappersrörelse får med-

delas endast om den planerade

verksamheten kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund värde-

pappersrörelse.

Tillstånd för ett bankinstitut att

driva värdepappersrörelse får med-

delas endast om den planerade

verksamheten kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund värde-

pappersrörelse och institutet tillhör

ett investerarskydd som uppfyller

minst de krav som gäller inom

EES.

7 §

Andra utländska företag än sådana som avses i 1 kap. 3 c och 3 d §§ får

efter tillstånd av Finansinspektionen driva värdepappersrörelse från filial.

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om företaget står

under betryggande tillsyn av

myndighet eller något annat

behörigt organ i hemlandet och

den planerade verksamheten här i

landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse.

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om

1. företaget står under be-

tryggande tillsyn av myndighet

eller något annat behörigt organ i

hemlandet,

2. filialen tillhör ett inve-

sterarskydd som uppfyller minst

de krav som gäller inom EES, och

3. den planerade verksamheten

här i landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund värde-

pappersrörelse.

6 kap.

8 d §

Om ett utländskt företag, som är hemmahörande i ett land utanför EES,

driver värdepappersrörelse från filial här i landet och därvid överträder en

bestämmelse som avses i 7 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att dri-

va värdepappersrörelse, får Finansinspektionen återkalla filialtillståndet

eller, om det är tillräckligt, meddela varning.

Om filialtillståndet återkallas

gäller 9 a § andra och tredje

styckena i tillämpliga delar.

Ett tillstånd enligt 3 kap. 4 §

första stycket 4 och 5 skall åter-

kallas av inspektionen om insätt-

ningar hos filialen omfattas av en

utländsk garanti som har en hög-

sta ersättningsnivå som överstiger

den som gäller enligt lagen

(1995:1571) om insättnings-

garanti, eller ersättningen avser

fler slag av insättningar eller be-

talas till andra insättare än vad

som anges i den lagen.

Om insätttningar hos filialen

omfattas av garanti till följd av ett

beslut enligt 3 § andra stycket

lagen om insättningsgaranti och

tillstånd till filialetablering inte

skulle ha meddelats utan ett sådant

beslut, får inspektionen, om

värdepappersföretaget inte fullgör

sina skyldigheter enligt lagen om

insättningsgaranti, förelägga

värdepappersföretaget att vidta

rättelse med förklaring att

filialtillståndet annars skall

återkallas. Har

värdepappersföretaget inte vidtagit

rättelse inom ett år från

föreläggandet, får inspektionen

återkalla tillståndet.

Om insättningar hos filialen

omfattas av garanti till följd av ett

beslut enligt 3 § andra stycket

lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti eller

investerarskydd till följd av ett

beslut enligt 5 § lagen (1999:000)

om investerarskydd och tillstånd

till filialetablering inte skulle ha

meddelats utan ett sådant beslut,

får Finansinspektionen, om

värdepappersföretaget inte fullgör

sina skyldigheter enligt de

lagarna, förelägga

värdepappersföretaget att vidta

rättelse med förklaring att

filialtillståndet annars skall åter-

kallas. Har värdepappersföretaget

inte vidtagit rättelse inom ett år

från föreläggandet, får

inspektionen återkalla tillståndet.

Om filialtillståndet återkallas

tillämpas 9 a § andra och tredje

styckena.

Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där företa-

get har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna

paragraf.

9 §

Tillstånd som enligt denna lag har lämnats ett svenskt värdepappersin-

stitut skall återkallas av Finansinspektionen om

1. institutet inte inom ett år från beviljande av tillstånd har börjat driva

sådan rörelse som tillståndet avser, eller om institutet dessförinnan

förklarat sig avstå från tillståndet,

2. institutet under en sammanhängande tid av sex månader inte har dri-

vit sådan rörelse som tillståndet avser, eller

3. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som medde-

lats med stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att utöva så-

dan rörelse som tillståndet avser.

Ett värdepappersbolags tillstånd

enligt 3 kap. 4 § första stycket 4

och 5 skall återkallas av inspektio-

nen om bolaget inte fullgjort sina

skyldigheter enligt lagen

(1995:1571) om insättningsgaran-

ti, och inte vidtagit rättelse inom

ett år efter det att inspektionen har

förelagt värdepappersbolaget att

fullgöra sina skyldigheter med för-

klaring att värdepappersbolagets

tillstånd annars kan komma att

återkallas.

Ett svenskt

värdepappersinstituts tillstånd

skall återkallas av inspektionen

om bolaget inte fullgjort sina

skyldigheter enligt lagen

(1999:000) om investerarskydd,

och inte vidtagit rättelse inom ett

år efter det att inspektionen har

förelagt värdepappersbolaget att

fullgöra sina skyldigheter med

förklaring att

värdepappersbolagets tillstånd

annars kan komma att återkallas.

Detsamma gäller ett

värdepappersbolags tillstånd

enligt 3 kap. 4 § första stycket 4

och 5 om bolaget inte fullgjort

sina skyldigheter enligt lagen

(1995:1571) om

insättningsgaranti.

Ett värdepappersbolags tillstånd skall dessutom återkallas om:

1. bolagets kapitalbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i 5

kap. 1 § andra stycket och bristen inte har täckts inom tre månader efter

det att den blev känd för bolaget, eller

2. någon som ingår i bolagets styrelse eller är verkställande direktör el-

ler dennes ställföreträdare inte uppfyller de krav som anges i 2 kap. 1 §

första stycket 4.

I fall som avses i tredje stycket 2 får tillstånd återkallas bara om

Finansinspektionen först beslutat att anmärka på att personen ingår i

styrelsen eller är verkställande direktör eller dennes ställföreträdare och

han eller hon, sedan en av inspektionen bestämd tid av högst tre månader

gått, fortfarande finns kvar i styrelsen eller är verkställande direktör eller

dennes ställföreträdare.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

I fråga om utbetalade ersättningar

enligt garantin inträder staten i

insättarens rätt mot institutet. Ut-

delning i institutets konkurs för

insättning som har ersatts enligt

garantin tillfaller staten intill detta

belopp.

När ett utländskt garantisystem

har betalat ut ersättning i

anledning av att ett svenskt institut

försatts i konkurs inträder det

utländska garantisystemet i

insättarens rätt mot institutet.

Utdelning i institutets konkurs för

insättning som ersatts tillfaller det

utländska garantisystemet intill

detta belopp.

I fråga om utbetalade ersättningar

enligt garantin träder staten in i

insättarens rätt mot institutet med

företrädesrätt framför insättaren

intill det utgivna beloppet.

När ett utländskt garantisystem

har betalat ut ersättning med

anledning av att ett svenskt institut

försatts i konkurs träder det

utländska garantisystemet in i

insättarens rätt mot institutet med

företrädesrätt framför insättaren

intill det utgivna beloppet.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Den 1 januari 1996 infördes lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,

varigenom rådets direktiv 94/19/EEG av den 30 maj 1994 om system för

garanti av insättningar genomfördes. Insättningsgarantin skyddar de in-

sättningar som gjorts hos ett kreditinstitut, om institutet går i konkurs.

Ersättning kan dock utgå med högst 250 000 kronor per insättare och in-

stitut. Något liknande skyddssystem finns inte i Sverige för investeringar

i aktier och andra finansiella instument. Sådana system finns på sina håll

utomlands, bl.a. i vissa andra länder inom EU.

Frågan om att införa krav på investerarskydd i samtliga medlemsländer

har dock diskuterats en längre tid inom EG. I rådets direktiv 93/22/EEG

av den 10 maj 1993 om investeringstjänster (investeringstjänste-

direktivet) sägs att ett direktiv om investerarskydd skall övervägas. Ge-

nom investeringstjänstedirektivet har väsentliga förutsättningar för en

inre marknad för investeringstjänster skapats. Direktivet innebär att

värdepappersföretag som har auktorisation i ett land och står under

tillsyn där skall kunna erbjuda sina tjänster i övriga länder inom EU,

antingen genom att etablera en filial eller genom s.k. gränsöverskridande

verksamhet. En för-utsättning för att den inre marknaden skall få

genomslag i praktiken har ansetts vara att det införs i vart fall

minimiregler om investerarskydd i respektive medlemsland.

Mot denna bakgrund antog Europaparlamentet och rådet direktivet

97/9/EG av den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare

(investerarskyddsdirektivet). Direktivet syftar till att skapa ett skydd för

investerares tillgångar i investeringsverksamhet om ett kreditinstitut eller

värdepappersföretag går i konkurs eller på annat liknande sätt sätts ur

stånd att fullgöra sina ekonomiska åtaganden. En förutsättning för att

skyddssystemet skall träda in är att en investerare inte kan återfå finansi-

ella instrument eller pengar som institutet innehaft för investerarens räk-

ning. Direktivet finns i bilaga 1.

Den 22 augusti 1996 bemyndigade regeringen chefen för Finansdepar-

tementet att tillkalla en särskild utredare för att utreda hur ett svenskt sys-

tem för ersättning till investerare bör utformas. Utredningen antog

namnet Investerarskyddsutredningen. Utredningen redovisade sitt

uppdrag den 20 oktober 1997 genom att betänkandet Ett svenskt

investerarskydd (SOU 1997:125) överlämnades till Finansdepartementet.

Utredningens samman-fattning av sitt förslag finns i bilaga 2 och dess

lagförslag i bilaga 3. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning

över remissinstanserna finns i bilaga 4. En sammanställning av

remissyttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Fi 97/3083).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 10 september 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

Lagrådets synpunkter behandlas under de avsnitt i propositionen som

de hänför sig till eller i författningskommentaren. Regeringen har i

propositionen i huvudsak följt Lagrådets yttrande. När det gäller frågan

om inbördes prioritet mellan en investerares eventuella restkrav och

investerarskyddets återkrav för utbetald ersättning till investeraren i

förhållande till annan ersättning utdelning i värdepappersinstitutets

konkurs, ersättning ur institutetets ansvarsförsäkring eller skadestånd

enligt aktiekontolagen (1989:827), som föreslås ersättas av lagen om

kontoföring av finansiella instrument, har Lagrådets förslag följts

såtillvida att den inbördes prioriteten nu föreslås lösas på samma sätt i

alla situationer. Regeringen anser dock att staten bör ha företräde framför

investerarna. Detta innebär att regeringen har frångått sitt förslag i

lagrådsremissen att ge investeraren och staten lika inbördes rätt till

utdelning i institutets konkurs. Frågan behandlas i avsnitt 9.3. I

förhållande till lagrådsremissen har även vissa ändringar av redaktionellt

slag gjorts i lagtexten.

4 Bakgrund

4.1 EG-direktivet om skydd för investerare

Inledning

System som har till uppgift att ersätta investerare om det institut som in-

vesteraren anlitat för värdepappersaffärer inte kan återlämna värdepapper

eller pengar som tillhör denne (investerarskyddssystem) finns i några län-

der inom EU sedan flera år. Belgien och Storbritannien är exempel på

sådana länder. Som ett led i strävan att förbättra den inre marknaden för

värdepapperstjänster antogs Europaparlamentets och rådets direktiv av

den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare (97/9/EG,

investerarskyddsdirektivet), för att se till att liknande system skapades i

alla medlemsländer. Direktivet kan ses som ett komplement till rådets

direktiv 93/22/EEG av den 10 maj 1993 om investeringstjänster inom

värdepappersområdet (investeringstjänstedirektivet). En motsvarighet till

investerarskyddsdirektivet finns i rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj

1994 om system för garanti för insättningar

(insättningsgarantidirektivet), som skulle ha genomförts i

medlemsländerna senast den 1 juli 1995.

I huvudsak syftar investerarskyddsdirektivet till att i varje

medlemsland skapa ett system till skydd för investerare om ett institut

som fått en investerares finansiella instrument eller medel i sin vård

försätts i konkurs eller i en liknande situation och därvid inte förmår att

återställa instrumenten respektive medlen till investeraren.

Bestämmelserna i direktivet kan delas in i fyra områden: tillämp-

ningsområdet, investerarnas rättigheter, skyddet i filialverksamhet samt

vissa procedurfrågor. Den finansiella och administrativa uppbyggnaden

av ersättningssystemen i fråga regleras inte i direktivet utan har lämnats

åt medlemsländernas bestämmande. I direktivets ingress sägs dock att

kost-naden för systemen skall bäras av instituten själva och att systemens

fi-nansiella kapacitet skall stå i rimlig proportion till deras åtaganden.

Direktivets tillämpningsområde

Ersättningssystemen skall omfatta värdepappersföretag som är auktorise-

rade antingen som värdepappersföretag enligt artikel 3 i investerings-

tjänstedirektivet eller som kreditinstitut enligt första och andra

banksamordningsdirektiven, dvs. rådets direktiv 77/780/EEG av den 12

december 1977 om samordning av lagar och andra författningar om

rätten att starta och bedriva verksamhet i kreditinstitut och rådets direktiv

89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar och

andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i

kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG. Definitionerna

av begrepp som "värdepappersföretag", "investeringstjänst" och

"instrument" över-ensstämmer med definitionerna i

investeringstjänstedirektivet.

Direktivet omfattar i princip alla kategorier av investerare. I ingressen

talas dock om ett skydd för i första hand mindre investerare. Det är

därför möjligt för medlemsländerna att helt eller delvis undanta vissa

kategorier av investerare från det skydd som systemet tillhandahåller

(artikel 4.2 och bilaga 1). De investerare som kan undantas utgörs av dels

ett antal insti-tutionella och andra större investerare, dels sådana personer

och företag som har anknytning till värdepappersföretaget.

Investerarnas rättigheter

Investerarna har rätt till ersättning om det institut som fått hand om deras

finansiella instrument eller likvida medel har försatts i konkurs eller

drabbats av ett liknande beslut grundat på institutets finansiella ställning

(artikel 2.2). Ersättningen skall avse instrument eller likvida medel som

institutet inte förmår att återlämna respektive betala tillbaka till investera-

ren. Instrumenten skall värderas till marknadsvärdet per konkursdagen,

eller motsvarande, och i ersättningen för likvida medel kan ingå ränta

fram till den dagen (artikel 2.4).

Ersättningssystemet skall ge skydd upp till ett högsta belopp om minst

motsvarande 20 000 ecu per investerare och institut. Systemet får reduce-

ra ersättningen med en självrisk beräknad som en procentsats av det an-

nars ersättningsgilla beloppet. En sådan regel får inte vara mer långtgåen-

de än att minst 90 % av det annars ersättningsgilla beloppet kan erhållas

av investeraren, dvs. högst 10 % i självrisk (artikel 4.1 och 4.4). Om ett

medlemsland väljer högre ersättningsnivåer i systemet får självrisken

ock-så höjas.

Ett medlemsland får ha system som ger investerarna ett mer

fördelaktigt skydd än vad direktivet anger (artikel 4.3).

Utbetalning av ersättningen skall ske så snart som möjligt, dock senast

tre månader från fastställandet av det ersättningsbelopp som investeraren

har rätt till. Investerarna skall alltid ha möjlighet att få ersättningsfrågan

rättsligt prövad (artikel 9.2 och 13).

Filialverksamhet

Om ett företag hemmahörande i ett medlemsland (hemlandet) etablerar

en filial i ett annat medlemsland (värdlandet) gäller investerarskyddet i

hem-landet även filialens verksamhet. Hemlandsanslutningen är då ett

tillräck-ligt skydd även i värdlandet. Om värdlandets skyddssystem är

mer för-månligt för investerarna än systemet i filialens hemland, har

filialen rätt att ansluta sig även till värdlandets system (s.k. topping up).

Denna an-slutning ger en komplettering av skyddet upp till värdlandets

nivå. Skulle värdlandets skydd, å andra sidan, vara sämre för

investerarna, får filialen inte "ta med sig" mer av hemlandsskyddet än

upp till värdlandets nivå. Bestämmelsen utgör alltså ett exportförbud,

dvs. ett förbud mot att ta med sig sitt bättre hemlandsskydd till ett

värdland med sämre skydd. Be-stämmelsen gäller t.o.m. den 31

december 1999. Den skall till dess ha utvärderats, varefter dess fortsatta

giltighet skall övervägas (artikel 7.1).

När det gäller filialer från länder utanför EU och EES föreskriver

direktivet att medlemsländerna skall undersöka vilket skydd som gäller

för sådana filialer samt att länderna kan kräva anslutning till ett skydds-

system i värdlandet, om det skydd som åberopas inte når upp till vad som

gäller som minimikrav enligt direktivet. Det sägs inget om sådana

filialers rätt att kompletteringsansluta sig, för det fall att

hemlandsskyddet skulle vara acceptabelt eller vad som gäller om

hemlandsskyddet är bättre än det investerarskydd som gäller i värdlandet.

Inte heller sägs något om vad som gäller när ett företag från ett

medlemsland etablerar en filial utanför EES.

Procedurfrågor m.m.

Direktivet innehåller också regler om uteslutning av institut som inte be-

talar avgifter eller fullgör andra skyldigheter mot systemet. Uteslutning

får ske tidigast efter det att en frist på ett år löpt. Tillsynsmyndigheten

skall ge sitt samtycke dels innan varseltiden inleds, dels när denna löpt ut

och uteslutningen skall verkställas. Om det gäller en filial från ett annat

medlemsland skall hemlandsmyndigheten också delta i förfarandet

(artikel 5). Utöver uteslutningsreglerna finns även vissa förfaranderegler

som hör samman med regler som behandlats i det föregående,

exempelvis vad gäller skyldighet för institut och ersättningssystem att

lämna information till investerarna (artikel 9.1).

Tidsfristen för medlemsländerna att införliva direktivet med nationell

rätt är 18 månader från direktivets ikraftträdande, dvs. dagen för publice-

ringen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Publiceringen

skedde den 26 mars 1997, vilket innebär att fristen för att genomföra di-

rektivets bestämmelser i nationell lagstiftning löper ut den 26 september

1998.

4.2 Genomförandet av EG-direktivet om system för

garanti av insättningar

Med avseende på såväl struktur som innehåll påminner investerarskydds-

direktivet om insättningsgarantidirektivet. Av det direktivet följer att det i

varje medlemsland måste finnas åtminstone ett sådant system till vilket

kreditinstitut som tar emot insättningar skall vara anslutna.

Ett svenskt system för garanti av insättningar infördes den 1 januari

1996 genom lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Detta system

(insättningsgarantin) har till uppgift att ersätta den som har medel insatta

hos banker och vissa värdepappersbolag för den händelse institutet går i

konkurs och de insatta medlen inte kan återbetalas till insättaren. Ersätt-

ningsnivån uppgår till högst 250 000 kronor per insättare. Insättningar

hos instituten omfattas av garantin i och med att dessa får tillstånd att

bedriva verksamhet. Därmed blir instituten också skyldiga att betala

avgifter för garantins finansiering. Många av instituten bedriver också

värdepappers-rörelse och kommer därför att behöva ansluta sig även till

ett investe-rarskyddssystem. Insättningsgarantin administreras av en

särskild myn-dighet, Insättningsgarantinämnden.

4.3 Befintliga säkerhetsarrangemang

4.3.1 Allmänt

På flera håll i den svenska lagstiftningen finns regler som på olika sätt

skapar förutsättningar för handel med finansiella instrument. Dit hör

delar av den associationsrättsliga lagstiftningen och civilrätten i övrigt. I

denna redogörelse riktas intresset främst mot lagstiftning som syftar till

att ge marknadens aktörer förhållningsregler för deras verksamhet,

vanligtvis kompletterat med auktorisationstvång och tillsyn. Dessa regler

återfinns väsentligen i lagen (1991:980) om handel med finansiella

instrument, lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet, lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse samt, delvis, i bankrörelselagen

(1987:617). När man talar om säkerhetsarrangemang är emellertid även

vissa regler i aktiekontolagen (1989:827) av intresse.

Regleringen syftar dels till att säkerställa det finansiella systemets sta-

bilitet, dels till att utgöra ett skydd för konsumenter. Dessa två syften

hänger nära samman, och det är ofta svårt att hänföra enskilda bestäm-

melser till enbart ett av syftena. Regler som primärt syftar till att skydda

systemet har indirekt en skyddande effekt för investerarna och vice versa.

Lagen om handel med finansiella instrument innehåller framför allt

regler för handeln i allmänhet, såsom

 krav på att upprätta prospekt vid vissa emissioner och erbjudanden,

 regler för värdepapperslån samt

 anmälningsskyldighet för förvärv som innebär att ett innehav uppnår

vissa nivåer (flaggningsskyldighet).

Lagen innehåller också definitioner som har betydelse för övrig lag-

stiftning på värdepappersmarknaden, nämligen när det gäller begreppen

finansiellt instrument och fondpapper.

Lagen om börs- och clearingverksamhet innehåller regler om auktori-

sation av och tillsyn över företag som yrkesmässigt bedriver verksamhet

som börs, auktoriserad marknadsplats eller clearingorganisation. Med

börs avses företag vars verksamhet syftar till att åstadkomma

regelbunden handel med finansiella instrument mellan till verksamheten

anslutna medlemmar. En auktoriserad marknadsplats bedriver samma typ

av verk-samhet men utan krav på medlemsanslutning. I stället gäller fritt

tillträde att delta i handeln för dem som uppfyller de krav som ställs av

marknads-platsen. En clearingorganisation medverkar på olika sätt till

avvecklingen av förpliktelser mellan clearingmedlemmarna att leverera

finansiella in-strument eller att betala i svensk eller utländsk valuta.

Organisationens medverkan kan exempelvis bestå i att utföra avräkningar

av förpliktelser-na mot varandra eller i att inträda som part eller som

garant och därvid ta över ansvaret för att förpliktelserna fullgörs.

För de företag som skall omfattas av ett investerarskydd värdepap-

persinstituten är i första hand lagen om värdepappersrörelse av

intresse. De institut som omfattas av den lagen överensstämmer i stort

sett med de som omfattas av investeringstjänstedirektivet.

4.3.2 Lagen om värdepappersrörelse

Tillstånd

Enligt lagen om värdepappersrörelse krävs tillstånd för att bedriva sådan

verksamhet som omfattas av den lagen. Med begreppet värdepappersrö-

relse åsyftas vissa huvudverksamheter avseende finansiella instrument,

nämligen kommissionshandel, förmedling av kontakt mellan köpare och

säljare eller annan medverkan vid transaktioner, handel för egen räkning,

förvaltning åt annan samt garantigivning eller annan medverkan vid

emissioner.

Ett av kriterierna vid bedömningen av om ett företag skall lämnas till-

stånd att bedriva värdepappersrörelse är om den planerade verksamheten

kan antas komma att uppfylla kraven på en sund värdepappersrörelse.

Sundhetsbegreppet återfinns även i övrig lagstiftning på det finansiella

området. I lagen om värdepappersrörelse har begreppet konkretiserats i

sju punkter, vilka bl.a. innebär att ett institut skall handla på ett ärligt och

rättvist sätt, att det skall handla med erforderlig skicklighet, omsorg och

skyndsamhet samt att det skall sörja för tillräcklig information till

kunder-na. Finansinspektionen har också meddelat föreskrifter som

preciserar vad sundhetskravet innebär för instituten (FFFS 1997:36). En

för investe-rarskyddet väsentlig bestämmelse i föreskrifterna är att

värdepappers-institut alltid skall se till att en kunds finansiella instrument

och penning-medel t.ex. affärslikvider, aktieutdelningar och

ränteutbetalningar hålls avskilda från institutets egna tillgångar. Hålls

investerarnas tillgång-ar avskilda har investeraren rätt att i en konkurs få

ut sina tillgångar med separationsrätt, dvs. utan konkurrens från

fordringsägarna, vilket normalt skall leda till att krav på ersättning från

investerarskyddet inte uppkommer.

Finansinspektionen skall bl.a. pröva att verksamheten kan antas

komma att uppfylla sundhetskraven och att personer som äger ett

kvalificerat innehav i företaget inte kan antas komma att motverka en

sund utveckling av verksamheten. Vidare ingår i prövningen att bedöma

om ledande befattningshavare i företaget har tillräckliga insikter och

erfarenheter samt i övrigt är lämpliga. Tillstånd får inte lämnas om det

kan antas att personer som tidigare åsidosatt sina skyldigheter i

ekonomiska angelägenheter eller som begått allvarlig brottslighet

kommer att ha ett kvalificerat innehav i företaget. I andra delar av lagen

eller i annan lagstiftning finns krav i olika hänseenden som skall följas,

exempelvis kapitalkrav och krav på ansvarsförsäkring.

Dessa allmänna krav utgör en väsentlig grund för säkerheten på vär-

depappersmarknaden. I de sammanhang där investerarskyddet kan aktu-

aliseras kan sundhetens olika aspekter bidra till att minska risken för att

ett institut kommer på obestånd samt, när så ändå sker, skapa förut-

sättningar för en ordnad och säker avveckling av verksamheten.

Tillsyn

Värdepappersinstituten står under tillsyn av Finansinspektionen. Även

när det gäller tillsynen ingår som en väsentlig del att se till att företagen

iakt-tar sundhetskravet. Tillsynen avser alltså delvis samma aspekter som

ingår i tillståndsprövningen. De befogenheter och andra redskap som står

in-spektionen till buds är till att börja med den upplysningsskyldighet

som åvilar instituten. Inspektionen har också en möjlighet att pröva

lämplig-heten av en delägare vars innehav uppgår till, eller överstiger,

vissa nivå-er. Finansinspektionen får förordna en särskild revisor att

tillsammans med övriga revisorer delta i revisionen av ett institut.

Inspektionen kan vidare kalla till styrelsesammanträde i ett institut, vid

vilket företrädare för inspektionen har närvarorätt. Sådan närvarorätt

föreligger generellt när institutet håller bolagsstämma.

Finansinspektionen har befogenhet att ingripa mot beslut från institutet

och mot olämplig verksamhet. Detta kan ske genom förelägganden som

får förenas med vite. Inspektionen kan också dela ut varning samt, i sista

hand, återkalla tillståndet att driva värdepappersrörelse.

För Finansinspektionens tillsyn över filialer i Sverige till utländska in-

stitut som hör hemme inom EES gäller särskilda regler, som i huvudsak

innebär att samarbete skall ske mellan hemlandets tillsynsmyndighet och

inspektionen.

Rörelseregler

Lagen om värdepappersrörelse innehåller bl.a. regler för hanteringen av

kunders likvida medel. Om likvida medel har tagits emot med redovis-

ningsskyldighet gäller att medlen genast skall avskiljas och sättas in på

räkning i bank. För det fall att institutet kommer på obestånd skall alltså

dessa medel vara skyddade från institutets fordringsägare genom att

kunderna har separationsrätt till dessa medel. Samma skydd gäller inte

likvida medel som tas emot för att innehas på konto hos institutet. För att

få ta emot medel på konto krävs också skriftligt avtal med kunden. För

värdepappersbolag med tillstånd att ta emot medel på konto gäller att en

med hänsyn till rörelsen art och omfattning tillräcklig

betalningsberedskap skall finnas. För kreditgivning finns regler för en

korrekt kreditprövning samt om kreditjäv för vissa närståendesituationer.

Rörelsereglerna syftar också till att begränsa institutets exponering för

risker inom annan verksamhet än sådan som tillståndet avser. Sålunda är

möjligheterna för instituten att äga kvalificerade innehav i andra företag

begränsade, liksom deras möjligheter att äga egendom som inte behövs i

värdepappersrörelsen. Vidare gäller begränsningar för deras möjligheter

att bedriva annan verksamhet än den som tillståndet avser, s.k. sidoverk-

samhet. Finansinspektionen kan dock ge tillstånd till vissa former av si-

doverksamhet, nämligen rådgivning, förvaring av värdepapper,

mottagan-de av kunders likvida medel med redovisningsskyldighet eller

på konto, kreditgivning med anknytning till värdepappersaffärer samt

valutaväxling. Om det föreligger särskilda skäl kan inspektionen även ge

tillstånd till annan sidoverksamhet. Som exempel kan nämnas att

inspektionen kan ge värdepappersinstitut tillstånd att vara

förvaringsinstitut för värdepappersfonder.

Kapitalkrav

Värdepappersinstitut skall ha ett visst kapital till skydd för insättare och

uppdragsgivare. Med kapitalkrav avses dels krav på ett visst kapital för

att få starta värdepappersrörelsen (startkapital), dels krav på ett visst

kapital i förhållande till de risker för bl.a. kreditförluster och

kursförändringar som värdepappersrörelse är förenad med

(kapitaltäckningskrav).

Regler om startkapital finns i lagen om värdepappersrörelse i form av

bestämmelser om ett minsta eget bundet kapital. Dessa bestämmelser va-

rierar beroende på vilken verksamhet institutet bedriver. I normalfallet

gäller ett krav på 125 000 ecu. Ägnar sig institutet åt handel för egen räk-

ning eller garantigivning och annan medverkan vid emissioner uppgår

kravet till 730 000 ecu. Ingår i institutets verksamhet att ta emot kunders

medel på konto gäller i stället ett krav på 5 miljoner ecu. Om institutet

enbart skall syssla med medverkan vid transaktioner som avser andelar i

svenska eller utländska värdepappersfonder gäller ett krav på 50 000 ecu

som minimum.

Regler om kapitaltäckningskrav finns i lagen (1994:2004) om kapital-

täckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Kapitaltäckningskrav åläggs instituten för kreditrisker och

marknadsrisker som instituten utsätts för i sin verksamhet.

Kapitaltäckningskravet för kreditrisker bestäms i förhållande till

institutets tillgångar och åtaganden. Enligt huvudregeln skall institutet ha

ett kapital som motsvarar minst 8 % av tillgångarna. Tillgångar som

bedöms vara mer säkra åsätts ett lägre kapitaltäckningskrav, eller inget

alls. Kapitaltäckningskrav för marknadsrisker dvs. risk för

prisförändringar beräknas på värdet av institutets tillgångar och

positioner i handelslagret. Med handelslager avses huvudsakligen

tillgångar och positioner som ett institutet innehar för att på kort sikt göra

en vinst.

Reglerna om stora exponeringar kompletterar kapitaltäckningsreglerna.

Med en stor exponering avses ett åtagande mot en viss kund eller

koncern som överstiger 10 % av institutets kapitalbas. Reglerna

begränsar storleken på ett åtagande gentemot en viss kund till maximalt

25 % av institutets kapitalbas.

Ansvarsförsäkring

Enligt 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse skall varje värdepap-

persbolag ha en ansvarsförsäkring för skadeståndsskyldighet som det kan

komma att ådra sig vid utförandet av tjänster i sin rörelse. Finansin-

spektionen har meddelat närmare bestämmelser om sådan försäkring i

sina föreskrifter (FFFS 1997:36) om handel och tjänster på värdepap-

persmarknaden. Vidare finns i Finansinspektionens allmänna råd (FFFS

1997:37) om ansökan om tillstånd att driva värdepappersrörelse enligt

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse rekommendationer om hur en

ansvarsförsäkring bör vara beskaffad.

Enligt föreskrifterna skall försäkringsavtalet ange vilket ersättningsbe-

lopp som kan utgå per skada och under ett år. Det krävs vidare av försäk-

ringen

1. att den gäller för skada som orsakats under den tid försäkringen varit

i kraft,

2. att den skadelidande kan kräva ersättning direkt från försäkrings-

givaren i den mån ersättning inte erhållits från institutet, och

3. att utbetalning skall ske direkt till den skadelidande utan avdrag för

självrisk.

Undantag från punkt 1 kan medges om det finns ett s.k. efterskydd vil-

ket innebär att skadeanmälan kan ske inom viss tid efter det att försäk-

ringen upphörde. Punkt 3 innebär att skadeersättning betalas ut till fullt

belopp åt investeraren medan institutet skall betala in självrisken till för-

säkringsgivaren.

Enligt de allmänna råden bör beloppen för möjlig ersättning per skada

uppgå till minst en miljon kronor och per år till minst fem miljoner kro-

nor, om verksamheten innefattar kommissionshandel. Avser verksamhe-

ten någon av de övriga tjänsterna bör motsvarande belopp uppgå till

minst två miljoner kronor respektive tio miljoner kronor.

En ansvarsförsäkring kan komma att omfatta delar av det område där

även investerarskyddet gäller. Exempelvis i de fall där ett uppsåtligt

handlande är orsak till att tillgångarna inte kan återställas torde dock in-

vesterarskyddet i allmänhet ensamt svara för skyddet.

4.3.3 Aktiekontolagen

Aktiekontolagen (1989:827) innehåller bestämmelser om kontoföring av

dematerialiserade finansiella instrument, dvs. sådana instrument som inte

är dokumentbaserade. Lagen innebär bl.a. att Värdepapperscentralen

VPC AB (VPC) har monopol på sådan kontoföring. Aktiekontolagen tar i

första hand sikte på aktier i s.k. avstämningsbolag, men har under hand

utvidgats till att avse i princip alla finansiella instrument som är föremål

för handel på värdepappersmarknaden. Enligt aktiekontolagen motsvaras

de civilrättsliga rättsverkningar som för dokumentbaserade värdepapper

följer av att dokumentet överlämnas av att registreringar i stället sker på

konton i s.k. avstämningsregister. Registreringsåtgärderna sköts av

konto-förande institut huvudsakligen värdepappersinstitut som VPC

har gett rätt att medverka i kontoföringen i sådan egenskap.

Vid kontoföringen hos VPC kan ägaren till ett finansiellt instrument

va-ra direktregistrerad för sitt innehav. Finansiella instrument kan

emellertid också vara förvaltarregistrerade, vilket innebär att de

finansiella instru-menten är registrerade på förvaltaren och inte på den

verklige ägaren. I sådana fall skall det finnas en notering i

avstämningsregistret om att akti-erna är förvaltarregistrerade. Vid

förvaltarregistrering framgår således de verkliga ägarförhållandena

endast av förvaltarens registrering i sitt eget system. De civilrättsliga

rättsverkningarna vid t.ex. en äganderättsöver-gång är i sådana fall

kopplade till att förvaltaren underrättas och inte till den registrering som

sker i avstämningsregistret.

Aktiekontolagen innehåller också bestämmelser om skadeståndsskyl-

dighet. VPC kan således bli skadeståndskyldig mot en ägare som förlorar

sin äganderätt till finansiella instrument till följd av att en förfalskad

överlåtelsehandling har använts (7 kap. 1 §). Om någon lider skada på

grund av felaktiga uppgifter i ett avstämningsregister eller på grund av

andra felaktigheter i samband med kontoföringen kan han också få

skade-stånd. I sådana fall svarar VPC respektive det kontoförande

institutet för sådana skador som kan hänföras till deras respektive

kontrollsfär. VPC är dock alltid solidariskt ansvarig med institutet upp

till ett belopp av fem miljoner kronor (7 kap. 2 §). Slutligen finns en

skadeståndsbestämmelse som avser de fall där VPC har rättat en felaktig

uppgift i ett avstämnings-register (7 kap. 3 §).

Enligt aktiekontolagen skall VPC ha en särskild nämnd Aktiekonto-

nämnden med uppgift att pröva tvister med anledning av beslut som

VPC eller ett kontoförande institut har meddelat med stöd av lagen.

Nämndens utlåtanden är endast rådgivande och ingenting hindrar att den

skadelidande även begär att tvisten prövas av domstol. Det kan nämnas

att nämnden endast har haft två fall uppe till prövning under de nästan tio

år som den varit verksam.

I maj 1998 lämnade regeringen en proposition till riksdagen med för-

slag till ändrad lagstiftning avseende kontoföring av finansiella

instrument (prop. 1997/98:160 Kontoföring av finansiella instrument och

kostnadsin-formation till fondandelsägare). Enligt förslaget skall

aktiekontolagen ersättas av en ny lag om kontoföring av finansiella

instrument. Den nya lagen innebär att VPC:s monopol på kontoföring av

sådana instrument upphävs. Grunddragen i den nya lagen motsvarar i

huvudsak vad som gäller enligt aktiekontolagen. Detta innebär bl.a. att

bestämmelserna om civilrättsliga verkningar av registreringar och om

skadestånd i stort sett behålls utan några mer genomgripande

förändringar. En ändring är emel-lertid att kravet på en särskild

aktiekontonämnd tas bort. I stället införs en ordning där VPC eller

andra auktoriserade s.k. centrala värdepappers-förvarare skall ha en

tillfredsställande organisation för att pröva ersätt-ningskrav från ägare till

finansiella instrument. Regeringen har föreslagit att den nya lagen skall

träda i kraft den 1 januari 1999.

5 Ett svenskt investerskydd allmän inriktning

EG:s investerarskyddsdirektiv har utformats med inriktning på att få till

stånd ett för medlemsländerna gemensamt lägsta skydd för investerare

om ett värdepappersföretag inte kan fullgöra sina skyldigheter gentemot

des-sa. Skyddet är avsett att komplettera de verksamhets- och

tillsynsbestämmelser som finns i rådets direktiv 93/22/EEG av den 10

maj 1993 om investeringstjänster inom värdepappersområdet

(investeringstjänste-direktivet) och rådets direktiv 93/6/EEG av den 15

mars 1993 om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut

(kapitalkravsdirektivet). Som betonas i investerarskyddsdirektivets

ingress kan inget tillsynssystem garantera fullständig säkerhet, särskilt

inte mot brottsliga förfaranden. En grundläggande tanke med skyddet är

att investerare med förlitande på att detta skydd finns, i större

utsträckning skall våga köpa investeringstjänster inte bara av inhemska

företag utan också av företag från andra länder inom EU. Härigenom

skapas också bättre förutsättningar för den inre marknaden.

Till skillnad från det skydd som föreskrivs i direktivet om

insättningsga-ranti torde det främst vara omfattande brottsliga

förfaranden eller hante-ringsfel som kan ge upphov till att

investerarskyddet aktualiseras. Att det är så beror på att ett

värdepappersföretag vid utförandet av en investe-ringstjänst i regel är

skyldigt att hålla kundens likvida medel och finansi-ella instrument

åtskilda från företagets egna tillgångar. Det innebär i sin tur att kundernas

tillgångar skall finnas i behåll även om företagets rörelse skulle gå dåligt

och att investerarna har separationsrätt till dessa. Ett kre-ditinstitut

däremot kan använda kundernas insatta medel i sin rörelse. Om rörelsen i

ett kreditinstitut går dåligt innebär det samtidigt att insättarnas medel

sätts i fara.

För att utforma ett ändamålsenligt system för ett investerarskydd behö-

ver man veta hur stora utbetalningar systemet skall vara dimensionerat

för. Flera faktorer komplicerar emellertid en sådan bedömning. Frågan är

beroende av dels frekvensen av konkurser bland värdepappersinstituten,

dels i vilken omfattning det förekommer situationer av försvagat sakrätts-

ligt skydd i hanteringen av kundernas tillgångar. Det skulle också vara av

intresse att veta om det i dessa avseenden är skillnad mellan olika

kategorier av institut, indelade efter kriterier som storlek eller verksam-

hetsinriktning.

Fallissemang av det slag som skulle ha kunnat omfattas av ett investe-

rarskydd enligt direktivet har hittills varit sällsynta i Sverige. Under över-

skådlig tid har det endast förekommit några enstaka konkurser i företag

som tillhandahållit värdepapperstjänster. Redan den omständigheten att

Sverige varit i det närmaste förskonat från konkurser bland sådana

företag gör det givetvis svårt att med någon grad av säkerhet bedöma den

framti-da förekomsten av konkurser. Det är omöjligt att göra en

godtagbar be-räkning på statistiska grunder. I försäkringssammanhang

skulle situatio-nen vara att hänföra till kategorin "sällanskador". Om det

är vanskligt att bedöma antalet framtida konkurser är det givetvis än

svårare att bedöma vilka ersättningsanspråk konkurserna kan ge upphov

till från företagets kunder av det slag som skall täckas av ett

investerarskydd som uppfyller direktivets minimikrav. Eftersom kunders

medel och finansiella instru-ment normalt skall hållas åtskilda från ett

värdepappersinstituts egna me-del och därmed kunna återställas till

kunderna vid en konkurs är det inte givet att en konkurs behöver

innebära att det uppstår krav på ersätt-ning från ett investerarskydd.

Värdepappersmarknaden har framför allt under den senaste tioårspe-

rioden undergått betydande förändringar. Handeln med värdepapper har

ökat kraftigt i omfattning och allt mer fått en internationell prägel. Det

har vidare tillkommit många nya typer av finansiella instrument och

tjänster. Sedan lagen om värdepappersrörelse infördes år 1991 har antalet

företag som fått tillstånd i Sverige att bedriva värdepappersrörelse stadigt

ökat och uppgår för närvarande till ca 190 stycken. Av dessa är dock

närmare 80 mindre sparbanker med begränsad värdepappersrörelse.

Härtill kom-mer en tilltagande konkurrens från utländska företag. En

ökad konkurrens kan leda till utslagning av en del institut och i sin tur

innebära att antalet konkurser blir mer frekventa än vad som hittills varit

fallet. Utredningen har utifrån ett sådant scenario gjort bedömningen att

under en tidsperiod på 20 30 år kan en konkursfrekvens på högst tre eller

fyra mindre värde-pappersinstitut och något enstaka större

värdepappersinstitut tänkas vara rimlig.

Även om ett svenskt investerarskydd i dagsläget inte finns innebär

detta inte att kunder hos värdepappersinstituten saknar varje form av

skyddsar-rangemang. Redan den omständigheten att den verksamhet som

värde-pappersinstitut bedriver är kringgärdad av regler samt föremål för

till-ståndsprövning och löpande tillsyn av Finansinspektionen innebär ett

visst skydd för institutens kunder, liksom för dess fordringsägare. Ett

huvud-syfte med regleringen och tillsynen är också att skydda kundernas

 dvs. investerarnas och fordringsägarnas intressen.

Värdepappersinstituten är regelmässigt skyldiga att hantera

investerares egendom så att dessa har separationsrätt om institutet går i

konkurs. I un-dantagsfall kan det emellertid förekomma allvarliga fel

som medför att en investerare inte har separationsrätt till egendomen vid

en konkurs. Ett ex-empel kan vara att den egendom det är fråga om helt

enkelt inte finns i behåll. Detta kan ha orsakats av brottsliga förfaranden

antingen inom institutet eller från någon utomstående. En annan tänkbar

orsak kan vara att institutet hanterat egendomen oskickligt och brutit mot

gällande ruti-ner. Datasystem som havererar eller andra tekniska

missöden skulle också kunna orsaka en situation där det t.ex. inte går att

avgöra vem som är äga-re till vissa finansiella instrument.

Som framgått av tidigare beskrivningar finns även andra arrangemang

som ger skydd åt investerare (se avsnitt 4.3.1 3). Enligt

aktiekontolagens ersättningsbestämmelser kan investerare som

förorsakas skada till följd av fel vid hanteringen hos VPC få ersättning av

VPC eller ett kontoförande institut. En ytterligare skyddsanordning är

den ansvarsförsäkring som ett värdepappersinsitut måste ha för den

skadeståndsskyldighet som det kan komma att ådra sig vid utförande av

tjänster i sin värdepappersrörelse.

Utformningen av den infrastruktur som finns på värdepappersmarkna-

den utgör i sig också en viss garanti mot att investerare drabbas av för-

luster vid hanteringen av pengar eller finansiella instrument. I handeln

med finansiella instrument finns bl.a. olika arrangemang som syftar till

att förhindra obehöriga ingrepp (funktionssäkerhet) och att säkerställa att

affärerna avvecklas under betryggande former (leveranssäkerhet).

Med tanke på de olika typer av skyddsanordningar som således redan

finns för kunder hos värdepappersinstitut och den begränsade utsträck-

ning i vilken ekonomisk skada hittills uppkommit för kunderna vid falli-

semang i sådana institut kan det ifrågasättas om det utan investe-

rarskyddsdirektivet över huvud taget skulle ha funnits något behov av att

införa ett investerarskyddssystem i Sverige. Det finns emellertid inte nå-

gon sådan valmöjlighet. Mot bakgrund av nu nämnda förhållanden kan

det emellertid inte anses motiverat att införa ett ersättningssystem som

skulle gå nämnvärt utöver vad investerarskyddsdirektivet kräver som

lägsta skydd, vare sig i fråga om de situationer där ersättning kan bli

aktu-ell eller när det gäller ersättningsnivåerna. Ett svenskt

investerarskydd bör därför i sina grunddrag ansluta till den inriktning och

de nivåer som följer av direktivet. Skyddet får därmed huvudsakligen en

inriktning på små investerare.

För att det svenska investerarskyddet ges en omfattning och nivå som

anknyter till direktivets minimikrav talar även det förhållandet att insätt-

ningsgarantin utformats på sådant sätt. Det finns en rad praktiska fördelar

med att dessa båda skydd ges liknande huvuddrag, eftersom de vilket

kommer att framgå i det följande föreslås få flera viktiga berörings-

punkter.

I fråga om hur ett investerarskydd skall organiseras och hur det skall

fi-nansieras lämnar direktivet medlemsländerna stor frihet. Vad gäller

finan-sieringen sägs endast att kostnaden för skyddet skall bäras av

värdepap-persföretagen själva och att den finansiella kapaciteten hos ett

skydd skall stå i rimlig proportion till deras åtaganden. Dessa krav får

dock inte inne-bära att stabiliteten i det finansiella systemet i det

medlemsland där in-vesterarskyddet finns äventyras. Beträffandet

skyddets organisation sägs i direktivet egentligen inte mer än att det skall

vara fråga om system för ersättning till investerare. Hur ett svenskt

investerarskydd skall administ-reras och hur det skall finansieras är

givetvis centrala frågor. Dessa frågor behandlas nedan i avsnitt 6

respektive 11.

Den omständigheten att huvuddragen i regleringen av

insättningsgaran-tin respektive investerarskyddet kommer att vara

utformad på ett likartat sätt talar i och för sig för att man inför

bestämmelserna för de båda skyddssystemen i en för dessa gemensam

lag. Åtskilliga av bestämmel-serna kommer emellertid att avvika från

varandra mot bakgrund av de skillnader som finns, inte minst när det

gäller frågor om vad systemen omfattar, förutsättningar för rätt till

ersättning samt utredning av fram-ställda krav. Även med en gemensam

lag skulle det således bli nödvändigt med ett förhållandevis stort antal

särbestämmelser avseende respektive skyddssystem. Enligt regeringens

uppfattning blir därför regleringen av investerarskyddet tydligare om de

frågor som berör skyddet regleras i en separat lag.

6 Administrationen av investerarskyddet

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall administreras av Insätt-

ningsgarantinämnden.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att investerarskyddet skall

drivas i privat regi.

Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks av flera remissin-

stanser bl.a. Svenska Fondhandlareföreningen, Svenska Bankföreningen

och Insättningsgarantinämnden.

Flera remissinstanser, däribland Finansinspektionen, Konkurrensverket

och Konsumentverket, avstyrker förslaget och menar i första hand att in-

vesterarskyddet bör administreras av Insättningsgarantinämnden.

Riksgäldskontoret förordar en försäkringslösning, som innebär att in-

stituten åläggs att teckna en individuell försäkring.

Enligt Konkursförvaltarkollegiernas förening bör det utredas om kon-

kursförvaltarna kan ha hand om investerarskyddet.

Skälen för regeringens förslag: I investerarskyddsdirektivet finns

inga bestämmelser om hur ett investerarskydd skall vara organiserat eller

hur det skall administreras. Inte heller anges hur ett investerarskydd skall

vara organisatoriskt placerat i det finansiella systemet eller arten och

graden av regleringen. Dessa frågor måste därför bli föremål för

nationella övervä-ganden. Avseende bör därvid fästas vid de uppgifter

och befogenheter som ett sådant organ bör ha för att kunna ansvara för

investerarskyddet. Ett avgörande av frågan om var ansvaret för ett

svenskt investerarskydd skall placeras bör därför ske utifrån en

bedömning av vad som förefaller mest ändamålsenligt med hänsyn till ett

sådant skydds utformning och funktion.

Det kan redan inledningsvis slås fast att det är tveksamt om en

renodlad försäkringslösning som innebär att individuella försäkringar

tecknas av värdepappersinstituten uppfyller direktivets krav på att det

skall vara fråga om ett system för ersättning till investerare. Redan av den

anledningen är det enligt vår uppfattning inte aktuellt att överväga ett

sådant alternativ för ett svenskt investerarskydd. En annan sak är att

direktivet inte utesluter möjligheten att det i ett investerarskydd ingår en

"kollektiv" försäkring tecknad av den som svarar för organisationen av

skyddet. En sådan för-säkring skall då kunna ersätta kunder hos ett till

systemet anslutet värde-pappersföretag enligt de regler som gäller för

investerarskyddet.

Valet av administratör av den svenska insättningsgarantin har fallit på

en myndighet, nämligen Insättningsgarantinämnden. Som motiv för att

välja en myndighet som administratör av insättningsgarantin anfördes av

lagstiftaren tre aspekter av avgörande betydelse (prop. 1995/96:60 s. 38

och 39).

 Garantisystemet skall ha en finansiell kapacitet som inte riskerar att

sättas i fråga.

 Eftersom endast ett insättningsskydd skall finnas, skulle en annan

regi innebära att ett privat monopol infördes.

 Större flexibilitet finns för den händelse systemet i framtiden skulle

ges utökade funktioner.

Investerarskyddsutredningen föreslår att investerarskyddet skall drivas

i privat regi. Utredningen bedömer att de frågor som är förknippade med

ett privat system inte är så svårlösta att man av den anledningen bör från-

gå detta alternativ, som anvisas som ett huvudalternativ i utredningens

direktiv. De fördelar som enligt utredningen talar för en sådan lösning är

bl.a. att det för investerarskyddet inte behöver ställas lika höga krav på

finansiell kapacitet och behov av kompletterande lånemöjlighet som för

insättningsgarantin. Vidare framhålls att ett privat system innebär att en

nära anknytning till marknaden kan uppnås, vilket av utredningen förmo-

das ge möjlighet att i högre grad ta till vara konkurrensen på en fri mark-

nad och förvalta systemets tillgångar på det mest lönsamma sättet. Av

stabilitetsskäl anser utredningen att endast ett skyddssystem bör finnas,

dvs. att det företag som driver systemet bör ges en monopolställning.

Samtidigt som Investerarskyddsutredningen föreslår ett privat system

pekar den på flera omständigheter som talar för att investerarskyddet bör

samordnas med insättningsgarantin och administreras av Insättningsga-

rantinämnden. Bland annat framhålls att det finns administrativa samord-

ningsvinster och att det skulle bli svårare att hantera

gränsdragningsfrågor mellan investerarskyddet och insättningsgarantin

om systemen har olika rättslig natur (privaträttslig respektive

offentligrättslig). Utredningen un-derstryker dessutom att, om en privat

regi väljs, det ändå framdeles bör övervägas att samordna de olika

garantisystemen. Utredningen har då också haft i åtanke det sedermera

föreslagna skyddet för försäkringstagare (se SOU 1998:22). Med tanke

på de tveksamheter utredningen trots sitt förslag har gett uttryck för

vad gäller ett investerarskydd i privat regi och då flera av

remissinstanserna anser att Insättningsgarantinämnden bör handha även

investerarskyddet, finns det anledning att närmare överväga frågan om

investerarskyddets administration.

Investerarskyddet är ett statligt åtagande i så måtto att det är staten som

åtagit sig gentemot EU och investerarna att införa ett investerarskydd.

Detta innebär dock inte att investerarskyddet också måste drivas i offent-

lig regi. En möjlig lösning är att staten genom lagstiftningsåtgärder ser

till att ett privat subjekt sköter investerarskyddet. Regeringen kan inte se

någ-ra principiella skäl som talar mot att investerarskyddet hanteras av

ett pri-vat organ. I allmänhet bör staten inte heller ta på sig nya uppgifter

som lika väl kan skötas av privata organ. Emellertid måste man vid

bedöm-ningen beakta att det i Insättningsgarantinämnden redan finns en

organi-sation som synes vara lämplig för att administrera även

investerarskyddet. En sådan ordning skulle innebära att kostnader för att

bygga upp och dri-va ytterligare en organisation kan undvikas.

De två systemen insättningsgarantin och det föreslagna investe-

rarskyddet har i sina huvuddrag likartade uppgifter. De skall samla in

medel i form av avgifter, förvalta dessa, försäkra sig om möjlighet till

extra resurser för större ersättningfall samt i händelse av konkurs i en

bank eller ett värdepappersbolag besluta om och betala ut ersättning.

Inget av systemen skall driva någon annan verksamhet vid sidan om. Un-

der perioder då hantering av ersättningsfall inte förekommer består göro-

målen i de båda systemen administrativa uppgifter. Med så likartad funk-

tion framstår en samordning av administrationen av systemen i ett enda

organ som en rationell lösning.

Härtill kommer att både banker som bedriver värdepappersrörelse och

värdepappersbolag med tillstånd till inlåning på konto kommer tillhöra

och betala avgifter till båda systemen. Vid en konkurs i ett sådant institut

aktualiseras båda systemen samtidigt, vilket leder till att flera av

institutets kunder kan tänkas ha krav på ersättning enligt båda systemen.

Även ur institutens och de ersättningsberättigades perspektiv synes

därför en sam-ordning av administrationen vara att föredra.

Den rättsliga regleringen av systemen skulle kunna göras mer enhetlig

vid en gemensam administration i myndighetsform. Regelverken om

tyst-nadsplikt, offentlighet och sekretess är olika för privata och

offentliga organ. Instansordningen vid överklaganden skiljer sig också åt.

Eftersom investerarskyddets och insättningsgarantins

tillämpningsområden i viss mån överlappar varandra är det av värde om

den rättsliga regleringen görs likformig. Det torde visserligen vara

möjligt att åstadkomma en rättslig reglering för ett privat organ som i

praktiken inte skiljer sig mycket från den som gäller för

insättningsgarantin men risken för omotiverade skill-nader vid

hanteringen av rättsliga frågor i de olika systemen skulle bli större.

Ett annat skäl som talar för att låta en myndighet administrera investe-

rarskyddet är att det i en framtid kan bli aktuellt att ge garantisystemen

en befogenhet att träda in redan innan en konkurs inträffar, om det

innebär att kostnaderna därigenom kan förväntas bli lägre för systemen.

Bank-lagskommittén (1995:86) överväger för närvarande lämpligheten

av en sådan ordning för insättningsgarantin. Detta skulle innebära att

systemen skulle kunna fatta beslut av direkt avgörande betydelse för

institutets framtid och få insyn i institutens affärsangelägenheter. Att låta

ett privat organ, där branschen i fråga är representerad, handha sådana

frågor fram-står som tveksamt. Ett sådant organ skulle behöva omgärdas

av omfattan-de bestämmelser i syfte att förhindra att misstankar uppstår

om att ovid-kommande hänsyn tas vid beslut om stödåtgärder från

systemets sida. Även ur konkurrenssynpunkt torde det vara olämpligt att

vissa mark-nadsaktörer får direkt inblick i andra aktörers

affärshemligheter.

Samordningsfördelarna med en gemensam administration av skydden i

myndighetsform är alltså tydliga. Endast om en privat lösning medför

andra fördelar som överväger dem som en gemensam administration i

Insättningsgarantinämnden för med sig, bör det komma i fråga att välja

en privat lösning.

Utredningen framhåller som skäl för ett privat system den nära anknyt-

ningen till marknaden som därigenom kan uppnås. Marknaden ges möj-

lighet att påverka utformningen och den framtida utvecklingen av syste-

men. Vidare anser utredningen att ett privat organ i högre grad bör kunna

ta till vara konkurrensen på en fri marknad för att driva systemet och för-

valta dess tillgångar på det mest lönsamma sättet.

Svenska Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen

framför liknande synpunkter. Föreningarna anser att utredningens förslag

om en administration i privat regi ger goda förutsättningar för ett

flexibelt, ef-fektivt och stabilt investerarskydd.

Om investerarskyddet drivs av instituten själva i någon form finns ett

givet incitament för dem att åstadkomma en kostnadseffektiv administra-

tion och finansiering av investerarskyddet. Om skyddet kan drivas till en

låg kostnad kan det få positiv effekt även för institutens kunder. Detta

skall dock ställas mot de besparingar som en sammanslagen administra-

tion av ersättningssystemen sannolikt för med sig. Det bör också påpekas

att valet av finansieringsform är en fråga som egentligen är oberoende av

vilken form av administration som väljs.

Att en privat administration av investerarskyddet skulle vara mer flexi-

bel än myndighetsalternativet är inte självklart. I vart fall bör möjligheten

till flexibilitet inte överdrivas. Ett privat subjekt med en uppgift som ad-

ministratör av investerarskyddet måste regleras tämligen ingående. Det är

här fråga om att enskilda subjekt, värdepappersinstitut, åläggs att

bekosta ett skydd för investerare, dvs. offentligrättsliga föreskrifter som

är betung-ande för enskilda. Sådana föreskrifter måste enligt

regeringsformen nor-malt ges i lag. Riksdagen har dock viss möjlighet att

delegera normgiv-ningskompetensen till regeringen som i sin tur kan

delegera den vidare till en myndighet. Enligt regeringsformen är det dock

inte möjligt att delegera normgivningskompetens till ett privat subjekt.

Därför måste alla regler som skall styra verksamheten ges i lag eller i

annan författning. Som normgivning räknas t.ex. bestämmelser om

avgiftssättning och taxor.

Insättningsgarantinämnden har framfört farhågor om att en gemensam

myndighet med garantiansvar för banker, värdepappersbolag och försäk-

ringsbolag skulle kunna ge intryck av att staten har som ambition att av-

lyfta i vart fall de mindre placerarna huvuddelen av riskerna på de

finansi-ella marknaderna, vilket i sin tur skulle kunna ge upphov till krav

på yt-terligare garantier på dessa och närliggande områden.

Investerarskyddet är en följd av ett EG-direktiv som Sverige skall

genomföra. När det gäller ekonomisk kapacitet blir investerarskyddet

väsentligt mindre omfattande än insättningsgarantin. Investerarskyddet

syftar inte heller till att skapa något skydd mot traditionella risker på

finansmarknaden, som t.ex. kre-ditrisker eller marknadsrisker.

Investerarskyddet skall träda in först då investeraren inte kan få tillbaka

finansiella instrument eller likvida medel som tillhör honom, vilket i

praktiken endast kan hända om brott begåtts eller administrativa fel gjorts

av institutet. Regeringen anser därför att det inte finns skäl att hysa så

starka farhågor för att staten skulle få svårt att stå emot krav på

ytterligare garantier, om Insättningsgarantinämnden skulle anförtros att

administrera även investerarskyddet.

Det finns, som bl.a. Finansinspektionen påpekat, andra nackdelar med

en privat lösning enligt det mönster som utredningen föreslår. Även om

kravet på att tillhöra ett investerarskydd för att få bedriva verksamhet

som värdepappersinstitut borde vara tillräckligt för att branschen ser till

att ett investerarskydd kommer till stånd, finns ändå en viss risk för att

Finansin-spektionen, som skall ge tillstånd, anser att det skydd som

erbjuds inte uppfyller lagens krav. Brister kan också uppmärksammas på

ett senare stadium. Finansinspektionen har då möjlighet att återkalla

tillståndet. En sådan åtgärd kan dock leda till att det för en tid saknas en

administratör av skyddet med de komplikationer det kan föra med sig.

Det kan inte heller uteslutas att vissa institut anser att

investerarskyddsföretaget inte behandlar instituten på ett likvärdigt sätt,

utan vill ha ett eget system. En-ligt utredningens förslag skulle detta inte

tillåtas, vilket kan medföra slit-ningar mellan instituten och systemet.

Hur sådana tvister skall lösas är oklart. Andra problem kan uppstå vid

byte av investerarskyddsföretag. Det kan uppstå tveksamhet om vad som

skall ske med eventuella fonde-rade medel i en sådan situation.

Konkursförvaltarkollegiernas förenings förslag om att

administrationen av investerarskyddet skulle kunna handhas av

konkursförvaltarna kan sy-nas rationellt, eftersom förvaltarna har en

aktiv roll vid en ersättningsitua-tion. Eftersom det skall finnas ett system

som skall finansieras av institu-ten uppstår emellertid en administration

insamlande av avgifter, place-ring av medel, eventuellt tecknande av

försäkringar, uppföljning och kontroll, samarbete med utländska

garantisystem - som ligger utanför de uppgifter som ankommer på

konkursförvaltare. Det är därför inte lämpligt att låta investerarskyddet

hanteras av konkursförvaltarna.

Vid en samlad bedömning av de skäl som kan anföras för och emot oli-

ka lösningar av investerarskyddets administration, anser regeringen att

investerarskyddet på samma sätt som insättningsgarantin bör drivas i

offentlig regi. Det ligger därvid närmast till hands att låta Insättningsga-

rantinämnden administrera även investerarskyddet.

Om hanteringen av investerarskyddet anförtros Insättningsgaranti-

nämnden kan det ifrågasättas om inte nämndens benämning bör ändras.

Nämnden kommer ju att efter de ändringar som nu föreslås hantera både

insättningsgarantin och investerarskyddet. Det finns emellertid skäl som

talar mot en namnändring. Till att börja med har nuvarande benämning

funnits en tid och den är väl känd bland marknadens aktörer. Av mer av-

görande betydelse är det faktum att nämndens huvudsakliga verksamhet

 även efter införandet av ett investerarskydd torde komma att hänföra

sig till handläggningen av insättningsgarantin. Mot denna bakgrund anser

vi oss inte nu vara beredda att föreslå någon ändring av nämndens

benäm-ning.

7 Investerarskyddets omfattning

7.1 Verksamheter som omfattas av investerarskyddet

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall gälla när en investerare

anlitar ett värdepappersinstitut för att utföra en sådan tjänst som är

till-ståndspliktig enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse eller

när ett värdepappersinstitut tar emot värdepapper för förvaring, tar

emot medel med redovisningsskyldighet eller är förvaringsinstitut

enligt la-gen (1990:1114) om värdepappersfonder.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svenska Fondhandlareföreningen och Svenska

Bankföreningen anser att det behöver klargöras vilka verksamheter i ban-

kerna som täcks av investerarskyddet.

Skälen för regeringens förslag:

Tjänster som omfattas av investerarskyddsdirektivet

Enligt investerarskyddsdirektivet skall värdepappersföretag och kreditin-

stitut som bedriver investeringsverksamhet vara anslutna till ett investe-

rarskydd. För att investeringsverksamhet skall anses föreligga krävs

enligt direktivet dels att värdepappersföretaget och kreditinstitutet är

auktoriserade enligt rådets direktiv 93/22/EEG av den 10 maj 1993 om

investeringstjänster inom värdepappersområdet

(investeringstjänstedirektivet) eller enligt första och andra

banksamordningsdirektiven, dvs. rådets direktiv 77/780/EEG av den 12

december 1977 om samordning av lagar och andra författningar om

rätten att starta och bedriva verksamhet i kreditinstitut samt rådets

direktiv 89/646/EEG av den 15 december 1989 om samordning av lagar

och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i

kreditinstitut, samt med ändring av direktiv 77/780/EEG, dels att

auktorisationen omfattar någon av de tjänster som finns upptagna i

avsnitt A i bilagan till investeringstjänstedirektivet och något eller några

av de finansiella instrument som räknas upp i avsnitt B i samma bilaga.

De tjänster som omfattas av investeringstjänstedirektivets krav på auk-

torisation är följande.

1. Mottagande och förmedling av order från investerare samt verkstäl-

lande av sådan order.

2. Handel för egen räkning.

3. Diskretionär portföljförvaltning.

4. Placeringsgaranti vid emissioner och placering av emissioner.

Dessutom ingår även förvaring och förvaltning av finansiella instru-

ment (avsnitt C punkt 1 i samma bilaga) bland de tjänster som omfattas

av begreppet investeringsverksamhet. Definitionen av begreppet investe-

ringsverksamhet bestämmer alltså vilka tjänster som investerarskyddet

skall omfatta enligt direktivet. Tanken är att alla tjänster där kreditinstitut

och värdepappersföretag innehar finansiella tillgångar som tillhör

investe-rare skall omfattas av ett investerarskydd.

Tjänster som omfattas av lagen om värdepappersrörelse och

bankrörelselagen

Investerarskyddsdirektivets definition av begreppet investeringsverksam-

het inrymmer bl.a. de tjänster som avses med begreppet värdepappersrö-

relse enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. Dessa tjänster

framgår av 1 kap. 3 § samma lag, där de verksamheter som inte får bedri-

vas utan tillstånd från Finansinspektionen räknas upp (de s.k. huvud-

verksamheterna). I 3 kap. 4 § lagen om värdepappersrörelse anges de s.k.

sidoverksamheterna. Dessa verksamheter är inte i sig belagda med till-

ståndsplikt, men är tillståndspliktiga om de bedrivs av ett

värdepappersin-stitut. Dessa verksamheter kan således drivas även av

företag inom andra branscher, om inte andra regler utgör hinder.

Huvudverksamheterna enligt 1 kap. 3 § första stycket lagen om

värdepappersrörelse är följande.

1. Handel med finansiella instrument för annans räkning i eget namn:

Denna verksamheten består i genomförande av köp och försäljning av

värdepapper för annans räkning i eget namn, s.k. kommissionshandel.

Däri ingår att institutet för en kunds räkning förmedlar en affär utanför

en börs, om detta sker på ett sådant sätt att institutet gentemot motparten

formellt ikläder sig rollen som avtalspart. Den huvudsakliga delen av

denna verksamhet, särskilt såvitt är av intresse för investerarskyddet, be-

drivs dock genom börshandel. Verksamheten motsvaras av vad som i in-

vesteringstjänstedirektivet kallas för "verkställande av order för annans

räkning". Handel för annans räkning kan innebära att institutet tar befatt-

ning med kundens tillgångar. I samband med detta kan det uppkomma

situationer där kundens sakrättsliga skydd sätts i fara.

2. Förmedling av kontakt mellan köpare och säljare eller annan med-

verkan vid transaktioner med finansiella instrument: I sådan verksamhet

ingår ren mäklarverksamhet, bestående i att ett institut utan att själv gå in

som part förmedlar kontakten mellan köpare och säljare. Vidare ingår

annan medverkan vid olika transaktioner, såsom i samband med lån av

värdepapper för blankningsaffärer. Därvid kan det också förekomma att

institutet går in som part i ett mellanled. Enbart förmedlingsmomentet

torde normalt sett inte innebära risk för att kundens egendom sätts i fara

på grund av institutets obestånd. Arten av institutets medverkan vid en

affär kan dock, utan att för den skull komma att falla in under handel i

eget namn för annans räkning, variera och i vissa fall innebära att institu-

tet tillfälligtvis tar direkt befattning med likvid eller de finansiella instru-

ment som affären avser. I en del fall torde det ofta ligga nära till hands att

anse verksamheten utgöra ett gränsfall till kommissionshandel eller ett

tillfälligt förvaltningsuppdrag av enklare slag. De fall av enbart förmed-

ling eller annan medverkan där kundens egendom skulle kunna komma i

utsatt läge torde vara relativt ovanliga. Verksamheten enligt denna punkt

motsvarar i investeringstjänstedirektivet närmast mottagande och

förmed-ling för investerares räkning av order avseende finansiella

instrument.

3. Handel med finansiella instrument för egen räkning: Under denna

verksamhetsform inryms sådan handel ur eget lager som sker yrkesmäs-

sigt och där det primära är att tillhandahålla en tjänst åt kunderna. Af-

färsidén skall alltså huvudsakligen utgöras av själva handeln. Normal ka-

pitalförvaltning omfattas inte. I förhållande till kunderna innebär denna

form av handel att institutet uppträder som direkt avtalspart i affären. I de

fall där institutet förvärvar finansiella instrument direkt från en

investerare torde institutet normalt bli redovisningsskyldigt för medlen

när instru-menten registreras eller på annat sätt förs över på institutet.

Om institutet i stället säljer finansiella instrument från eget lager skall

dessa registreras på investeraren samtidigt som likviden tillförs institutet.

Några fordrings-rätter, dvs. krav från investeraren som i en konkurs inte

omfattas av sepa-rationsrätt torde därför normalt inte uppkomma

gentemot institutet. Punkten motsvaras av begreppet handel för egen

räkning enligt investe-ringstjänstedirektivet.

4. Förvaltning av annans finansiella instrument: Härmed avses sådana

fall i vilka institutet fått förtroende att efter mer eller mindre detaljerade

riktlinjer från investeraren bevaka och vidta förändringar i dennes värde-

pappersportfölj. Uppdraget har således ett betydande inslag av

syssloman-naskap. Graden av självständighet i förvaltningen kan dock

variera högst betydligt, från rena bevakningar av t.ex. utdelningar och

teckningsrätter till att innefatta uppdrag att göra omdispositioner i

portföljen. Vid inköps- eller försäljningsåtgärder uppträder en förvaltare i

huvudmannens namn, dvs. som ombud eller eventuellt som bud. En

kommissionär däremot agerar gentemot motparten i eget namn, dvs. som

om han vore part. För att transaktionerna inom ramen för

förvaltningsuppdraget skall kunna företas på ett rationellt sätt ingår

regelmässigt att institutet även förvarar de finansiella instrumenten, dvs.

har dem i depå, som regel tillsammans med någon form av

likvidhållning. Förvaltningsbegreppet motsvaras i investe-

ringstjänstedirektivet av såväl portföljförvaltning på diskretionär grund

som förvaltning i andra fall.

5. Garantigivning eller annan medverkan vid emissioner av

fondpapper eller offentliga köp- och försäljningserbjudanden: Denna

verksamhet fyl-ler en betydelsefull funktion på värdepappersmarknaden.

En väsentlig del i dessa uppdrag består i att upprätta prospekt, vilka skall

kunna ligga till grund för marknadens bedömning av värdet av ett

erbjudande. Det ansvar som ett institut därmed ikläder sig kan dock inte

komma att avse egendom som institutet innehar för investerarens

räkning. Punkten kan därför läm-nas därhän i den vidare framställningen.

Verksamheten har i investe-ringstjänstedirektivet sin motsvarighet i

tjänsten placeringsgaranti vid emission eller placering av emission samt

sidotjänsten tjänster i samband med placeringsgaranti.

Samtliga nu nämnda tjänster omfattas alltså av begreppet investerings-

verksamhet enligt direktivet och skall således också omfattas av det

svenska investerarskyddet, i den mån övriga förutsättningar enligt

direkti-vet är uppfyllda.

Enligt 3 kap. 4 § första stycket lagen om värdepappersrörelse kan ett

värdepappersinstitut även få tillstånd att bedriva följande s.k. sidoverk-

samheter.

1. Rådgivning avseende finansiella frågor: Tjänsten motsvarar begrep-

pet investeringsrådgivning i investeringstjänstedirektivet. Det kan tänkas

att en investerare har rätt till skadestånd på grund av felaktig rådgivning

eller liknande. Investerarskyddet enligt investerarskyddsdirektivet omfat-

tar dock inte ersättning för sådana krav.

2. Förvaring av värdepapper: Häri ingår sådan verksamhet som inne-

bär att finansiella instrument förvaras hos institutet. Formellt ryms under

denna punkt endast hanteringen av fysiska värdepapper. Motsvarande

verksamhet för de kontobaserade värdepapperen utgörs av möjligheten

till förvaltarregistrering, som regleras i aktiekontolagen. Inom förvarings-

verksamheten kan uppkomma situationer i vilka en rättmätig innehavare

av finansiella instrument på grund av felaktig hantering hos institutet går

miste om sin sakrättsligt skyddade ställning och därmed riskerar att

förlo-ra sina värdepapper. Förvaring finns även med i investeringstjänste-

direktivets förteckning över investeringstjänster. En särskild slags förva-

ring är den som bedrivs av banker och andra kreditinstitut i egenskap av

förvaringsinstitut enligt 14 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

Sådan förvaring omfattas inte av förevarande punkt.

3. Mottagande av redovisningsmedel: Medel som tas emot med redo-

visningsskyldighet skall hållas avskilda från institutets tillgångar. Enligt

lagen om värdepappersrörelse gäller att medlens avskildhet skall vara

ordnad genom insättning på konto i bank (3 kap. 5 § första stycket). Nå-

got formellt krav ställs inte på att mottagandet av redovisningsmedel

skall vara på särskilt sätt förbundet med värdepappersrörelsen. Det är

emellertid en självklarhet att intresset av att ta emot sådana medel för

annat ändamål är begränsat. Eftersom verksamheten faktiskt innebär ett

handhavande av investerarnas egendom kan den medföra att egendomens

säkerhet sätts i fara om reglerna för hur medlen skall hanteras inte följs.

Mottagande av redovisningsmedel har ingen uttrycklig motsvarighet i

investeringstjänstedirektivet. Det framgår dock av ingressen till

direktivet att det förutsatts att det i verksamheten kan komma att ingå

handhavande av investerarnas penningmedel. Därvid sägs att sådana

medel, liksom annan kunden tillhörig egendom, bör hållas avskilda från

företagets egna tillgångar i syfte att skydda kunden.

4. Mottagande av kontomedel för att underlätta värdepappersrörelsen:

Denna form av likvidhållning innebär i praktiken att kunden lånar pengar

till institutet, som i sin tur får använda pengarna i sin rörelse. Medel som

motsvarar investerarens tillgodohavande skall visserligen finnas tillgäng-

liga för att investeraren skall kunna disponera medlen i enlighet med av-

talet, normalt sett utan uppsägning. Pengarna utgör emellertid en del av

institutets rörelsekapital, och investeraren har endast en oprioriterad ford-

ran om institutet skulle försättas i konkurs. Inte heller denna form av lik-

vidhållning har sin uttryckliga motsvarighet i investeringstjänste-

direktivet. Pengar som har lämnats till institutet på detta sätt riskeras vid

en konkurs. Tillstånd till mottagande av medel på konto får endast ges i

kombination med kreditgivning och medför då att institutet i EG-rättslig

mening blir ett kreditinstitut. Däremot gäller inte det omvända, vilket

innebär att kreditgivning kan förekomma även i institut som saknar

tillstånd att ta emot kontomedel. Medel som tas emot på konto omfattas

av insättningsgarantin.

5. Kreditgivning mot säkerhet i finansiella instrument för att

underlätta värdepappersrörelsen: Som exempel på när kreditgivning kan

underlätta värdepappersrörelsen kan nämnas det fallet att ett institut som

förmedlar kontakt mellan en säljare och en köpare kan erbjuda kredit för

köparens betalning för affären mot säkerhet i de instrument som affären

avser. Som nyss nämnts kan tillstånd till denna sidoverksamhet ges

antingen i kombi-nation med ett tillstånd att ta emot medel på konto eller

för sig. Kreditgiv-ningen motsvaras i investeringstjänstedirektivet av

"lämnande av kredit eller lån till en investerare för att denne skall kunna

genomföra en affär ... om företaget som ger krediten eller lånet

medverkar i affären". Kreditgiv-ning i sig innefattar inte något innehav

av kundens egendom för dennes räkning. Tjänsten behandlas därför inte

vidare i det följande.

6. Valutaväxling: Möjligheten till denna sidoverksamhet infördes år

1994 i samband med en allmän anpassning till investeringstjänstedirekti-

vet. Med valutaväxling avses verksamhet som består av köp och försälj-

ning av utländska sedlar och mynt samt resecheckar som är utställda i

utländsk valuta. Valutaväxling är inte heller någon tjänst som innebär

omhändertagande av kundernas medel.

Av sidoverksamheterna i lagen om värdepappersrörelse är det endast

förvaring av värdepapper som omfattas av begreppet investeringsverk-

samhet enligt investerarskyddsdirektivet.

Bankernas verksamhet regleras av bankrörelselagen (1987:617). I 2

kap. 2 § första stycket bankrörelselagen finns en uppräkning av de verk-

samheter en bank får bedriva. I punkt 16 i den paragrafen anges att en

bank får bedriva värdepappersrörelse under de förutsättningar som före-

skrivs i värdepappersrörelselagen. Begreppet värdepappersrörelse enligt

bankrörelselagen avser alltså de verksamheter som räknas upp i 1 kap. 3

§ lagen om värdepappersrörelse. Mottagande av värdepapper för

förvaring räknas, liksom i lagen om värdepappersrörelse och i direktivet,

som sär-skild verksamhet. Som en särskild verksamhet anges i

uppräkningen i bankrörelselagen även verksamheten att vara

förvaringsinstitut för värde-pappersfonder.

Tjänster som bör omfattas av ett investerarskydd

Det svenska investerarskyddet bör ansluta till direktivets

tillämpningsom-råde när det gäller frågan om i vilka verksamheter

investerarskyddet skall gälla. Detta innebär att alla de verksamheter som

utgör värdepappersrörel-se enligt lagen om värdepappersrörelse bör

omfattas av skyddet. Av sam-ma skäl bör den i såväl lagen om

värdepappersrörelse som bankrörelsela-gen upptagna sidoverksamheten

mottagande av värdepapper för förvaring, liksom den i bankrörelselagen

nämnda verksamheten att vara förva-ringsinstitut åt värdepappersfonder

omfattas. Sistnämnda verksamhet sak-nar uttrycklig motsvarighet i lagen

om värdepappersrörelse. Enligt lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder kan emellertid bank eller annat kre-ditinstitut vara

förvaringsinstitut. Värdepappersbolag anses därvid vara kreditinstitut i

den betydelse som begreppet har i den lagen och kan få

sidoverksamhetstillstånd för sådan verksamhet enligt den generella

regeln i 3 kap. 4 § tredje stycket lagen om värdepappersrörelse.

Beträffande andra tjänster som räknas upp i lagen om värdepappersrö-

relse respektive bankrörelselagen torde endast verksamheten att ta emot

medel med redovisningsskyldighet innebära att ett institut har tillgångar

som tillhör eller tillkommer investerare. Även om det inte finns någon

direkt motsvarighet till denna verksamhet i investeringstjänstedirektivet

får det anses motiverat att investerarskyddet täcker även dessa medel,

särskilt som medel på konto hos värdepappersbolag med kontotillstånd är

skyddade. Med tanke på att det finns begränsningar för vad ett värdepap-

persbolag får ägna sig åt är det inte troligt att sådana medel lämnas till

instituten i annan avsikt än att användas för investeringar.

Dokumentbaserade värdepapper, och pengar, kan finnas i bankfack

som instituten tillhandahåller sina kunder. I juridisk mening är det dock

bankfacksinnehavaren och inte institutet som är i besittning av tillgångar-

na i bankfacket. Någon sammanblandning av tillgångarna med institutets

tillgångar kan normalt inte ske utan ägarens medverkan. Därför bör in-

vesterarskyddet inte omfatta tillgångar i bankfack som kunderna dispone-

rar. Till detta kommer att instituten inte känner till innehållet i bankfack-

en, vilket gör att en rättvis avgiftssättning försvåras. Inte heller har denna

tjänst något direkt samband med den investeringsverksamhet som

direkti-vet är avsett att skapa ett skydd för.

Sammanfattningsvis bör alltså det svenska investerarskyddet i

huvudsak knyta an till de tjänster under definitionen av

investeringsverksamhet som enligt investerarskyddsdirektivet skall

omfattas av ett obligatoriskt system för ersättning till investerare.

Värdepappersrörelse är i detta sammanhang ett för smalt begrepp. För att

beteckna alla de verksamheter som omfattas av det svenska

investerarskyddet föreslår vi därför begreppet investeringstjänster.

7.2 Tillgångar som omfattas av skyddet

7.2.1 Finansiella instrument

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall omfatta finansiella in-

strument enligt lagen (1991:980) om handel med finansiella instru-

ment. Instrumenten omfattas av investerarskyddet om ett värdepap-

persinstitut tar befattning med dem i samband med att en investe-

ringstjänst utförs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt investerarskyddsdirektivet

skall skyddet omfatta följande finansiella instrument.

1. överlåtbara värdepapper samt andelar i företag för kollektiva

investe-ringar (värdepappersfonder),

2. penningmarknadsinstrument,

3. finansiella terminskontrakt (futures) och motsvarande instrument

med kontantavräkning,

4. ränteterminskontrakt (forward interest-rate agreements, FRA:s),

5. ränte- och valutaswappar samt swappar som avser aktier och aktiein-

dex och

6. köp- och säljoptioner avseende alla instrument som avses i de före-

gående punkterna, däri inbegripet motsvarande instrument med kon-

tantavräkning.

Dessa finansiella instrument är desamma som omfattas av EG:s

investe-ringstjänstedirektiv (93/22/EEG).

Det i den svenska finansiella lagstiftningen använda begreppet finansi-

ella instrument täcker alla de uppräknade finansiella instrumenten. Med

finansiella instrument avses nämligen enligt den svenska definitionen

fondpapper och annan rättighet eller förpliktelse som är avsedd för

handel på värdepappersmarknaden (se 1 kap. 1 § lagen [1991:980] om

handel med finansiella instrument). Som fondpapper räknas enligt den

defini-tion som finns i samma lagrum aktie och obligation samt sådana

andra delägarrätter eller fordringsrätter som är utgivna för allmän

omsättning, andel i värdepappersfond och aktieägares rätt gentemot den

som för hans räkning förvarar aktiebrev i ett utländskt bolag (depåbevis).

Den svenska definitionen av finansiella instrument täcker emellertid inte

bara de finansiella instrument som enligt investerarskyddsdirektivet skall

skyddas. Den omfattar dessutom bl.a. derivatinstrument med råvaror som

underliggande tillgång, vilka inte omfattas av direktivets

tillämpningsområde. Det svens-ka begreppet finansiella instrument är

således vidare än vad som behövs för att täcka in de instrument som

enligt investerarskyddsdirektivet skall omfattas av ett investerarskydd.

Med hänsyn till att begreppet förekommer genomgående i den svenska

finansiella lagstiftningen är det lämpligt att använda sig av detta begrepp

även för att bestämma investerarskyddets tillämpningsområde. Den

omständigheten att investerarskyddet därigenom får en något vidare

omfattning än vad direktivet kräver som miniminivå får anses vara av

underordnad betydelse.

Den handel med finansiella instrument som äger rum i Sverige avser så

gott som uteslutande dematerialiserade instrument, dvs. instrumenten

finns inte i fysisk form utan består i stället av registreringar i ett centralt

kontobaserat register som administreras av VPC. Registreringsåtgärderna

i registret utförs hos VPC av kontoförande institut, dvs. i första hand vär-

depappersinstitut som VPC har gett rätt att aktivt delta i kontoföringen.

De rättsverkningar som vid fysisk hantering av värdepapper är kopplade

till själva innehavet av värdepapperet är i ett dematerialiserat system i

stället förenade med registreringen. Bestämmelserna om kontoföring av

finansiella instrument finns för närvarande i aktiekontolagen (1989:827).

Regeringen har emellertid föreslagit att den lagen upphävs vid årsskiftet

1998/99, och att den ersätts av en ny lag om kontoföring av finansiella

instrument (prop. 1997/98:160). Den nya lagen föreslås i allt väsentligt

motsvara aktiekontolagen, med den skillnaden att VPC:s monopol på

kontoföring av finansiella instrument tas bort.

Investerarskyddet torde normalt sakna betydelse i de fall där ägande-

rätten till finansiella instrument framgår direkt av VPC:s register

(direktregistrering). Endast det faktum att någon hos ett värdepappersin-

stitut som är kontoförande institut olovligt förfogar över de

registrera-de instrumenten innebär inte att ersättningsrätt föreligger enligt

investe-rarskyddet, eftersom en sådan händelse inte har något samband

med att en investeringstjänst utförs. I sådana fall torde emellertid en

investerare kunna vända sig till VPC med sitt krav enligt

ersättningsbestämmelserna i aktiekontolagen (1989:827). VPC är

nämligen solidariskt skadeståndsskyldig med institutet intill ett belopp av

5 miljoner kronor, om någon lider skada på grund av fel i samband med

förande av ett avstämningsregister (7 kap. 2 § aktiekontolagen).

Det kan emellertid tänkas att ett institut i samband med att en investe-

ringstjänst utförs förfogar över investerarens vp-konto på ett sådant sätt

att denne förlorar sin rätt till instrumenten. Ersättningsrätt kan då

föreligga både enligt aktiekontolagens bestämmelser och enligt

bestämmelserna om investerarskydd. Om en sådan situation uppkommer

bör investeraren kunna vända sig till Insättningsgarantinämnden för att få

ersättning. Om nämnden betalar ut ersättning bör dessutom nämnden

träda in i investera-rens ställe intill det belopp som har betalats ut.

Nämnden bör således kunna återkräva ersättningen från VPC, om

förutsättningarna i aktiekontolagen är uppfyllda. Har skadestånd redan

utbetalats bör dock investeraren inte ha rätt till ersättning från

investerarskyddet för en eventuellt överskjutande förlust (se avsnitt 8 och

9.3).

Finansiella instrument kan vara förvaltarregistrerade hos VPC. I

sådana fall framgår endast förvaltarens namn av registret med uppgift om

att instrumenten är förvaltarregistrerade. Vid förvaltarregistrering

framgår i stället äganderätten till de finansiella instrumenten av

förvaltarens eget register.

En förvaltare får inte ha egna innehav förvaltarregistrerade. Egna inne-

hav skall i stället vara direktregistrerade hos VPC (prop. 1987/88:108 s.

30). Någon sammanblandning skall således inte kunna ske av finansiella

instrument som är förvaltarregistrerade och sådana instrument som ingår

i institutets handelslager. Vid kommissionshandel följer detta även av 1

kap. 9 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse jämfört med 10 §

lagen (1914:45) om kommission. Dessutom skall ett värdepappersinstitut

enligt Finansinspektionens föreskrifter alltid se till att en kunds

finansiella instrument hålls avskilda från institutets tillgångar, om inte

annat över-enskommits och överenskommelsen inte strider mot lag eller

myndighets föreskrift (1 kap. 4 § i Finansinspektionens föreskrifter

[FFFS 1997:36] om handel och tjänster på värdepappersmarknaden).

Trots det nu sagda kan det ändå inträffa att ett värdepappersinstitut för-

fogar över förvaltarregistrerade finansiella instrument på ett sådant sätt

att en investerare inte har någon separationsrätt till instrumenten om

institutet går i konkurs. I sådana fall bör de investerare som lidit skada ha

rätt till ersättning från investerarskyddet och detta oavsett om institutet

obehörigen har registrerat om äganderätten till sitt eget handelslager eller

förfogat över instrumenten på annat sätt.

Det förekommer om än i begränsad omfattning fortfarande att vär-

depappersinstitut hanterar dokumentbaserade finansiella instrument för

investerares räkning. Även i de fallen gäller att investerarnas finansiella

instrument skall hållas avskilda från institutets egna instrument. Skulle

sådana instrument inte kunna återställas bör givetvis ersättning kunna

utgå om övriga förutsättningar är uppfyllda.

När det gäller värdepappersfonder måste man skilja på de underliggan-

de finansiella instrument som ingår i fonden och andelsägarnas fondan-

delar. Andelar i värdepappersfonder är ju också finansiella instument och

omfattas som sådana av investerarskyddsdirektivet. Som framgår av av-

snitt 7.3 är det fondbolaget som är att anse som investerare om de till-

gångar som ingår i fonden går förlorade. En fondandelsägare har därför

inte rätt till ersättning i sådana fall. Däremot kan fondandelsägaren ha rätt

till ersättning vid förlust av fondandelen, t.ex. om fondandelen är förval-

tarregistrerad och förvaltaren går i konkurs.

7.2.2 Medel

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall omfatta medel som ett

värdepappersinstitut har tagit emot av en investerare med redovis-

ningsskyldighet.

För medel som även omfattas av lagen (1995:1571) om insättnings-

garanti skall i stället bestämmelserna i den lagen tillämpas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att investerarskyddet skall

omfatta dels finansiella instrument, dels medel som ett värdepappersin-

stitut utan tillstånd att ta emot kunders medel på konto innehar för inves-

terarens räkning. För värdepappersinstitut som har kontotillstånd föreslår

utredningen att all befattning med medel som tillhör investerare skall om-

fattas av insättningsgarantin.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Insättningsgarantinämnden anser att den före-

slagna gränsdragningen mellan insättningsgarantin och investerarskyddet

kan leda till konkurrenssnedvridningar men godtar ändå utredningens

förslag. Sveriges advokatsamfund anser det vara oklart om investe-

rarskyddet omfattar medel som ett institut tagit emot med redovisnings-

skyldighet men som institutet inte hunnit avskilja för investerarens räk-

ning. Enligt samfundet bör sådana medel omfattas av skyddet.

Skälen för regeringens förslag: Investerarskyddet skall enligt direkti-

vet omfatta även likvida medel som tillkommer eller tillhör investerare i

samband med investeringsverksamhet i ett institut. Det kan vara fråga om

pengar som anförtrotts institutet för att användas för köp av finansiella

instrument eller likvid efter en försäljning av sådana instrument. I värde-

pappersbolag med tillstånd att ta emot medel på konto sköts likvidhante-

ringen normalt över konto, vilket innebär att dessa medel i dag redan är

skyddade genom insättningsgarantin, som ju omfattar värdepappers-

institut med inlåning på konto.

Investerarskyddsdirektivets och insättningsgarantidirektivets tillämp-

ningsområden överlappar i viss mån varandra. I artikel 2.3 i investe-

rarskyddsdirektivet sägs att det i sådana fall skall vara upp till varje med-

lemsstat att hänföra kravet till endera av investerarskyddet eller insätt-

ningsgarantin, och att inget krav skall kunna ge ersättning mer än en

gång. Vid genomförandet av direktivet måste alltså klargöras till vilket

system likvida medel skall hänföras som omfattas av såväl insättnings-

garantins som investerarskyddets tillämpningsområde.

Även när det gäller pengar kan anmärkas att hanteringen i allt

väsentligt är kontobaserad och att det därför sällan torde vara aktuellt

med någon fysisk utväxling av likvider. Betalning och liknande sker i

stället normalt genom kreditering eller debitering av investerarens konto

oavsett om detta finns hos det värdepappersinstitut som genomfört

affären eller hos något annat institut. Om medlen sätts in på ett konto hos

det värdepappersinsti-tut som går i konkurs omfattas medlen av

insättningsgarantin. I sådana fall är det inte aktuellt med ersättning från

investerarskyddet. Värdepap-persinstitut kan ha tillstånd att som

sidoverksamhet ta emot medel med redovisningsskyldighet (3 kap. 4 §

första stycket 3 lagen om värdepap-persrörelse). I sådana fall är institutet

skyldigt att genast avskilja medlen och sätta in dem på räkning i ett

bankinstitut. Om värdepappersinstitutet går i konkurs har investeraren i

sådana fall normalt separationsrätt till medlen. Skulle separationsrätt inte

föreligga på grund av att institutet har hanterat medlen på ett felaktigt sätt

bör investeraren ha rätt till ersättning från investerarskyddet. Som

exempel kan nämnas det fallet att institutet inte avskiljt medlen utan

dröjsmål och att avskiljandet sker först sedan institutet hamnat på

obestånd.

Utredningen menar att en investerares fordran på köpeskilling när ett

värdepappersinstitut verkställer en säljorder mot eget lager inte täcks av

bestämmelserna i investerarskyddsdirektivet. Anledningen till denna be-

dömning är att pengarna inte som direktivet föreskriver innehas för

investerarens räkning (se artikel 2.2).

Regeringen ifrågasätter detta ställningstagande. När värdepappersinsti-

tutet omregistrerar de finansiella instrumenten till sitt eget handelslager

får det nämligen anses uppkomma en skyldighet för institutet att hantera

investerarens medel köpeskillingen i enlighet med de bestämmelser

som beskrivits i föregående avsnitt. Detta innebär att betalningen

omedel-bart skall krediteras investerarens konto hos

värdepappersinstitutet eller ett klientmedelskonto i ett bankinstitut. Även

om betalningen skall erläg-gas kontant till investeraren eller sättas in på

av denne anvisat konto hos annat institut föreligger det en skyldighet för

värdepappersinstitutet att hålla medlen avskilda från sina egna tillgångar.

Detta följer av 1 kap. 4 § i Finansinspektionen föreskrifter om handel och

tjänster på värdepappers-marknaden (FFFS 1997:36), där det sägs att

värdepappersbolag som inte har kontotillstånd alltid skall se till att en

kunds penningmedel, såsom affärslikvider, aktieutdelningar och

ränteutbetalningar, hålls avskilda från bolagets egna tillgångar. Även i

dessa fall är således institutet redovis-ningsskyldigt för medlen till dess

att de betalats till investeraren. Också dessa fall torde således komma att

omfattas av investerarskyddet utan att någon särreglering behövs.

7.2.3 Individuellt pensionssparande

Regeringens bedömning: Finansiella instrument eller penningmedel

som hanteras inom ramen för det individuella pensionssparandet

enligt lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande skall inte

omfattas av investerarskyddet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Insättningsgarantinämnden hänvisar i

denna fråga till sin rapport till regeringen med förslag till ändrad

insättningsdefi-nition m.m. (dnr Fi 7/98), vari föreslås att definitionen av

begreppet in-sättningar ändras, vilket skulle få till följd att inlåning som

ingår i indivi-duellt pensionssparande (IPS) omfattas av

insättningsgarantin. Sveriges Aktiesparares Riksförbund och Sveriges

Bankkunders Riksförbund anser att även tillgångar som ingår i det

individuella pensionssparandet bör om-fattas av någon garantiordning.

Skälen för regeringens bedömning: Det individuella pensionssparan-

det regleras genom lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande.

IPS fungerar på så sätt att spararen sluter ett pensionssparavtal med ett

pensionssparinstitut, som står under tillsyn av Finansinspektionen. Till-

stånd kan ges till värdepappersinstitut. Spararen sätter in pengar på ett

pensionssparkonto hos institutet och anger hur pengarna skall placeras.

Placeringsalternativen är inlåning i svenskt eller utländskt bankföretag,

andel i värdepappersfond eller enskilda värdepapper noterade vid börs

som är öppen för allmänheten.

Uttag från IPS-konto kan endast ske i form av ålderspension, efterle-

vandepension eller för betalning av skatter, avgifter och kostnader för

transaktioner på kontot. Avkastningen är därför undantagen från normala

regler om skatt på inkomst av kapital (3 § 1 mom. lagen [1947:576] om

statlig inkomstskatt). I stället gäller särskilda regler om schablonbe-

skattning.

Eftersom IPS är en speciell tjänst som instituten tillhandahåller

omfattas inte den hantering av finansiella instrument som sker i instituten

av in-vesterarskyddsdirektivets tillämpningsområde. Ett eventuellt skydd

för tillgångar inom IPS kan alltså utformas efter nationella önskemål.

Vid sidan av insättningsgarantin och förslaget om investerarskydd

finns ett förslag om att inrätta ett garantisystem för försäkringar

(Försäkringsgaranti, SOU 1998:22). Detta förslag bygger till skillnad

från de andra garantisystemen inte på något EG-direktiv. Eftersom IPS är

ett pensionssparande som består av finansiella instrument och inlåning

upp-kommer frågan om i vilket system tillgångar i IPS eventuellt bör

skyddas.

Den delen av IPS som sker i form av inlåning i bank skyddas för

närva-rande inte av insättningsgarantin, eftersom dessa medel inte anses

upp-fylla kravet på att vara tillgängliga med kort varsel. I förarbetena till

lagen om insättningsgaranti uttalades att insättningar på inlåningskonto

inom IPS visserligen är likvida i den meningen att uttag kan göras men

endast för omplacering inom sparsystemet. IPS ansågs därmed ha

avgörande olikheter med sådana typer av insättningar som skulle

omfattas av insättningsgarantin (prop. 1995/96:60 s. 57). Det ansågs

också tveksamt att föreskriva att pensionsmedel på inlåningskonto skulle

garanteras samtidigt som pensionsmedel inom fondförsäkringssystemet

inte skulle åtnjuta något skydd.

Insättningsgarantinämnden har i en rapport till regeringen föreslagit att

definitionen av begreppet insättning i lagen om insättningsgaranti ändras

så att definitionen närmare motsvarar den som gäller i andra medlemslän-

der. Om förslaget genomförs får det till följd att inlåningsdelen i IPS

skyddas av insättningsgarantin.

Regeringens utgångspunkt är att tillgångar inom IPS i detta samman-

hang skall behandlas på ett konkurrensneutralt sätt. IPS är ett pensions-

sparande och för den enskilde ett alternativ främst till pensionförsäkring-

ar. Det bör därför ha ett skydd som motsvarar det skydd som andra lik-

nande pensionssparformer har. Därmed inte sagt att det är lämpligast att

tillgångar inom IPS skyddas av en försäkringsgaranti. Det finns, som på-

pekats av Försäkringsgarantiutredningen, administrativa nackdelar med

en sådan lösning (SOU 1998:22 s. 119 f.)

Enligt gällande regler har livförsäkringstagarna särskild förmånsrätt i

de tillgångar som registerförts till täckande av de försäkringstekniska

avsätt-ningarna. I Försäkringsgarantiutredningens betänkande föreslås ett

utökat skydd för bl.a. livförsäkringstagare i form av en garanti. Frågan

om skyd-det för livförsäkringstagare ligger dock utanför detta förslag.

Att låta IPS omfattas av insättningsgarantin och investerarskyddet skulle

i nuläget inte vara konkurrensneutralt gentemot andra

pensionssparformer. Det kan dessutom ifrågasättas om den högsta

ersättningsnivån inom investe-rarskyddet är tillräcklig för att skydda IPS-

tillgångar. Det är nämligen fråga om ett långsiktigt sparande där

behållningen kan uppgå till betydan-de belopp. Att införa en annan

ersättningsnivå för vissa tillgångar inom ett och samma system skulle

medföra komplikationer, särskilt vad gäller av-giftsberäkningen. Frågan

om skydd för IPS-tillgångar bör därför övervä-gas ytterligare.

7.3 Vilka investerare omfattas av skyddet?

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall omfatta alla investerare

utom värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet.

Fondandelsägare skall inte ha rätt till ersättning för tillgångar som

ingår i en värdepappersfond.

Utredningens förslag: Förslaget avviker från regeringens förslag ge-

nom att en större krets av företag m.m. undantas från investerarskyddet.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Finansinspektionen anser att

investerarskyd-det bör omfatta samma krets av investerare som

insättningsgarantin. Om utredningens förslag godtas bör enligt

inspektionen motsvarande undan-tag göras även i insättningsgarantin för

att nå samstämmighet mellan ga-rantiordningarna. Sveriges

Aktiesparares Riksförbund och Sveriges Bank-kunders Riksförbund anser

att fondandelsägare bör ha rätt till ersättning för de tillgångar som ingår i

fonden.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 4.2 i

investerarskyddsdi-rektivet ges medlemsländerna möjlighet att undanta

vissa investerare, bl.a. professionella och institutionella investerare,

myndigheter, personer i le-dande ställning i de institut som är anslutna

till investerarskyddet och när-stående till dessa personer samt större

bolag.

Investerarskyddsutredningen föreslår att direktivets möjlighet till att

gö-ra undantag för vissa investerarkategorier skall utnyttjas på så sätt att

bl.a. institutionella investerare och andra större företag undantas från

investe-rarskyddet. Utredningen menar att vissa delar av

värdepappersmarknaden därigenom kommer att ha en jämförelsevis liten

betydelse för administra-tionen av skyddet, eftersom vissa delmarknader

domineras av institutio-nell handel och vissa värdepappersbolag utför

investeringstjänster huvud-sakligen åt institutionella investerare. Genom

att undanta institutionella investerare och andra större företag anser

utredningen att administrationen av investerarskyddet kan förenklas.

Skyldigheten för instituten att delta i garantisystemet är, som

utredning-en också påpekar, beroende av vilken typ av verksamhet de

bedriver. Vil-ken kategori av investerare institutet betjänar saknar därvid

betydelse. Den administrativa vinsten av att minimera den kategori av

investerare som omfattas av skyddet kan därför ifrågasättas. Tvärtom kan

i stället en sådan ordning leda till att administrationen ökar, eftersom man

då måste särskilja vissa kategorier vid ersättningsfall.

Eftersom kostnaderna för investerarskyddet torde komma att

övervältras på samtliga investerare kan det också hävdas att även stora

företag och institutionella investerare är med och betalar för skyddet och

att de därför också borde komma i åtnjutande av det, låt vara att

ersättningsbeloppet inte torde vara av någon större betydelse för dessa

typer av investerare. Till detta kan läggas att kostnaderna för

investerarskyddet vid en ersätt-ningssituation sannolikt inte kommer att

påverkas nämnvärt av att även större företag och institutionella placerare

omfattas, eftersom det rör sig om endast ett fåtal av den totala mängden

investerare.

När det gäller insättningsgarantin har de institut som omfattas av ga-

rantisystemet inte rätt till ersättning från detta. Enligt artikel 2 i insätt-

ningsgarantidirektivet skall nämligen insättningar som i eget namn och

för egen räkning gjorts av ett kreditinstitut inte omfattas av återbetalning

från garantisystemet. Undantaget i lagen om insättningsgaranti har

därutöver motiverats med att sådana institut inte kan anses lida brist på

information om bankernas finansiella tillstånd (se prop. 1995/96:60 sid.

58 och 59).

Investerarskyddsdirektivet innehåller inte någon motsvarande begräns-

ning när det gäller värdepappersföretags rätt till ersättning från investe-

rarskyddet. Enligt artikel 2 jämfört med i bilaga 1 punkt 1 i samma direk-

tiv får dock sådana företag undantas från skyddet. Mot bakgrund av att

investerarskyddet enligt regeringens uppfattning bör ha samma omfatt-

ning som insättningsgarantin finns det därför skäl att undanta banker,

vär-depappersbolag och utländska värdepappersinstitut som tillhör det

svens-ka skyddet från rätt till ersättning även när det gäller

investerarskyddet.

En fråga som infinner sig är vad som gäller om flera personer har gjort

en gemensam investering. Enligt investerarskyddsdirektivet (artikel 8.2)

skall varje investerares andel i en gemensam investeringsverksamhet tas

med i beräkningen av det skydd som skall gälla. Enligt andra stycket i

samma punkt kan dock medlemsstaterna besluta att krav som hänför sig

till gemensam investeringsverksamhet som flera personer är berättigade

till som medlemmar i kompanjonskap, sammanslutning eller gruppering

av liknande natur som inte är en juridisk person kan läggas samman

och behandlas som om de kom från en investering gjord av en enda in-

vesterare vid beräkningen av de beloppsgränser som gäller för skyddet.

Huvudregeln enligt direktivet är således att varje investerare räknas för

sig och att ersättningsnivån alltså gäller varje investerare oavsett om

investe-ringen har gjorts ensam eller tillsammans med andra.

Det mest naturliga synsättet torde vara att om två personer har gjort en

gemensam investering om 500 000 kronor, skall de ha rätt till samma

skydd som om de i stället gjort var sin investering om 250 000 kronor. I

regel torde detta synsätt inte heller leda till några problem, eftersom det

skall framgå av institutets uppgifter vem eller vilka personer som står

bakom investeringen eller är ägare till instrumenten. Finns ingen annan

grund att dela upp ersättningen på får det ske efter huvudtalet.

När det gäller fonder är det, enligt direktivet, företaget för de

kollektiva investeringarna, och inte fondandelsägarna, som är att anse

som investera-re avseende de tillgångar som fonden består av. Enligt

huvudregeln om gemensamma investeringar i artikel 8.3 i direktivet kan i

och för sig fon-dandelsägarna uppfattas som ersättningsberättigade, var

och en upp till det maximala ersättningsbeloppet, men genom ett

undantag i samma punkt är denna regel inte tillämplig på företag för

kollektiva investeringar. Det är alltså företaget som är berättigat till

ersättning, när det gäller till-gångar som innehas av ett förvaringsinstitut.

Med tillämpning på svenska förhållanden gäller således enligt

direktivet att ett fondbolag kan få ersättning om finansiella instrument i

ett förva-ringsinstitut inte skulle finnas kvar vid förvaringsinstitutets

konkurs. Fondbolaget har ju uppdragit åt förvaringsinstitutet en bank

eller ett värdepappersbolag att förvara instrumenten. Fondandelsägarna

har på grund av det nämnda undantaget i direktivet inte någon enskild

rätt till ersättning. Den ersättning som kan komma att betalas ut till

fondbolaget tillkommer fonden och därmed indirekt andelsägarna. Den

ersättningen är emellertid begränsad till maximibeloppet för en

investerare och därför av mindre betydelse om man slår ut det på

andelsägarna.

Sammanfattningsvis bör således fondbolaget kunna ha rätt till ersätt-

ning med högst 250 000 kronor om ett förvaringsinstitut går i konkurs.

Fondandelsägarna skall däremot inte kunna kräva ersättning av investe-

rarskyddet i sådana fall. Ersättningsanspråk med anledning av en konkurs

i fondbolaget skall inte heller omfattas av investerarskyddet. Om fondan-

delar är förvaltarregistrerade och förvaltaren går i konkurs kan ersättning

kunna utgå på samma sätt som vid förvaltarregistrering av andra slags

finansiella instrument.

7.4 När aktualiseras skyddet?

Regeringens förslag: En förutsättning för rätt till ersättning är att vär-

depappersinstitutet försatts i konkurs eller att en behörig utländsk

myndighet förklarat att investeringar hos ett utländskt värdepappersin-

stitut, vars filial i Sverige tillhör det svenska investerarskyddet, inte är

tillgängliga.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Sveriges Bankkunders Riksförbund anser dock

att rätt till ersättning från investerarskyddet skall kunna föreligga redan

om ett institut ställer in sina betalningar, eftersom det kan ta lång tid

mellan en betalningsinställelse och en konkurs.

Skälen för regeringens förslag: Investeringstjänstedirektivet anger

två alternativa situationer som medför att ersättning från

investerarskyddet kan komma i fråga (artikel 2.2). Det ena fallet är att

"de behöriga myndigheterna" har konstaterat att institutet inte verkar ha

förmåga att uppfylla sina förpliktelser mot investerarna och att

oförmågan inte bara är tillfällig. Med behörig myndighet förstås ett organ

med tillsynsuppgifter över institut som tillhandahåller

investeringstjänster. Det andra fallet i vilket ersättning kan komma att

utgå är att en rättslig myndighet, dvs. en domstol eller motsvarande, har

meddelat ett avgörande som medför att investerarens möjlighet att

framställa krav mot institutet tillfälligt upphävs. I båda alternativen

förutsätts att institutets oförmåga har direkt samband med dess finansiella

ställning.

Direktivtexten är närmast utformad efter den situationen att båda alter-

nativen finns som utlösande faktorer i ett lands investerarskydd. I artikeln

sägs att endera av alternativen utlöser skyddet "beroende på om

konstaterandet eller avgörandet inträffar först". En motsvarande artikel

finns även i insättningsgarantidirektivet. Vid införandet av den svenska

insättningsgarantin ansågs konkursbeslutet motsvara den rättsliga

myndighetens avgörande enligt direktivet.

Som anfördes när insättningsgarantin infördes är betalningsinställelse

en i princip oreglerad företeelse, en deklaration från ett företag att det

inte avser att betala enligt sina förpliktelser (prop. 1995/96:60 s. 70). Att

låta investerarskyddet utlösas av en betalningsinställelse skulle vara

betänkligt ur flera synpunter. Ett institut skulle ensidigt utan

myndighetskontroll kunna utlösa investerarskyddet. Vidare kan

förenligheten med direktivet, som synes utgå från att en

myndighetsprövning skall ske, diskuteras. Slut-ligen skulle det försvåra

hanteringen för Insättningsgarantinämnden om olika tidpunkter för

inträdet av investerarskyddet respektive insättningsga-rantin skulle gälla.

Flera institut kommer ju att vara anslutna till båda ga-rantiordningarna.

Även för investerarskyddet bör alltså konkursbeslutet föranleda att

skyddet träder in. Huruvida det i en konkurs finns krav som är av beskaf-

fenhet att kunna ersättas är däremot en fråga som får prövas särskilt för

varje enskild investerares krav.

När insättningsgarantin infördes diskuterades om också likvida-

tionsbeslut skall medföra att skyddet träder in. Det ansågs emellertid att

insättarna i ett likvidationsförfarande normalt sett förutsätts kunna få ut

sina insatta medel. Skulle detta inte kunna ske har insättarna, liksom and-

ra borgenärer, möjlighet att under likvidationsförfarandet begära

institutet i konkurs. Samma resonemang kan även tillämpas för

investerarskyddet.

Någon anledning att här beröra investerarskyddets förhållande till reg-

lerna om företagsrekonstruktion finns inte, eftersom dessa inte gäller för

banker och värdepappersbolag. För närvarande överväger emellertid

Ban-klagskommittén frågan om lagen (1996:764) om

företagsrekonstruktion skall gälla även för banker och

värdepappersbolag. Skulle det bli fallet kan det finnas anledning att se

över frågan om vid vilken tidpunkt skyd-den skall kunna träda in.

När det gäller utländska instituts filialer som finns här i landet och som

tillhör det svenska skyddet bör i princip samma förutsättningar gälla för

ersättning som för svenska institut. Denna frågan behandlas närmare i

avsnitt 7.5.3.

7.5 Förhållandet till utländska investerarskydd

7.5.1 Allmänt om filialer

I det följande behandlas frågor som har att göra med att ett institut kan

bedriva verksamhet dels i det land där institutet auktoriserats (hem-

landet), dels från en filial i ett annat land (värdlandet). Investerarskyddet

i hemlandet skall enligt investerarskyddsdirektivet i dessa fall gälla även

filialverksamheten i ett värdland inom EES. Investerarskyddet i ett land

skall alltså inte vara nationellt begränsat. Investerarskyddets koppling till

auktorisationslandet förhindrar att ett institut kan välja ett lands till-

synslagstiftning och ett annat lands investerarskydd, allt efter vad som är

mest fördelaktigt för institutet. Det bidrar också till ordning i tillsynsar-

betet. Ett institut bär således i princip med sig hemlandets

investerarskydd till sin filialverksamhet i andra länder. Detta gäller

oavsett varifrån filialens kunder kommer.

Konkurrensen skulle emellertid kunna snedvridas om ett generöst in-

vesterarskydd från en filials hemland kunde användas som konkurrens-

medel mot instituten i värdlandet. Investerarskyddsdirektivet tillåter att

investerarskydd i olika länder får ha olika utformning, även om

skyddssystemen skall uppfylla vissa minimikrav. Ingenting hindrar

således att ett lands investerarskydd har mer förmånliga regler för

investerare än in-vesterarskyddet i andra länder. Detta skulle kunna leda

till att den avsedda likheten i konkurrenshänseende uteblir eller att

institut skaffar sig auktorisation i ett visst land. Det s.k. exportförbudet i

artikel 7.1 andra stycket i investerarskyddsdirektivet skall ses mot

bakgrund av detta.

Exportförbudet innebär att filialen inte får omfattas av

hemlandsskyddet till den del detta i fråga om nivå eller omfattning är

bättre än det skydd som finns i värdlandet. Förbudet är tidsbegränsat och

gäller t.o.m. den 31 december 1999. Innan dess skall kommissionen

redovisa en utvärdering av exportförbudet, som också gäller motsvarande

regel i insättningsgarantidirektivet. Om det då bedöms lämpligt kan det

bli aktuellt att förlänga exportförbudet.

Exportförbudet tar alltså sikte på den situationen att hemlandsskyddet

är mer förmånligt för investerarna än värdlandets skydd. Om det i stället

förhåller sig tvärtom skulle detta kunna utgöra en konkurrensnackdel för

filialen gentemot värdlandets egna institut. En filial skall därför alltid ha

möjlighet att frivilligt ansluta sig till värdlandets investerarskydd för att

komplettera hemlandskyddet, s.k. topping up (artikel 7.1 tredje stycket).

Medlemsländerna har enligt artikel 11.1 i investerarskyddsdirektivet

ett gemensamt ansvar för att kontrollera vilket investerarskydd som

gäller för en filial till ett institut från ett land utanför gemenskapen. I den

mån skyd-det för en sådan filial understiger direktivets nivå kan

medlemsländerna införa obligatorisk anslutning till sina investerarskydd.

Med utgångspunkt från de regler i investerskyddsdirektivet som nu re-

dovisats kan anslutningen till ett svenskt investerarskydd delas upp i föl-

jande kategorier.

 Hemlandsskydd: Ett svenskt värdepappersinstituts obligatoriska

skydd. Ett fullständigt skydd som gäller även för institutets filialer i

andra EES-länder.

 Obligatoriskt värdlandsskydd: Ett skydd som gäller för en filial till

ett institut från ett land utanför EES som inte omfattas av ett godtagbart

hemlandsskydd som gäller i Sverige. Ett skydd som kan gälla antingen

inom hela EES eller bara inom Sverige. Skyddet måste inte finnas enligt

direktivet, utan Sverige kan för egen del bestämma om samma krav skall

ställas här i landet på investerarskydd när det gäller filialer från tredje

land som för filialer till institut från EES-länder. Om ett institut omfattas

av ett skydd men detta inte uppfyller kraven kan institutet välja att endast

"toppa upp" sitt skydd för filialen till den nivå som gäller inom EES.

 Frivilligt värdlandsskydd: Ett kompletteringsskydd i det svenska in-

vesterarskyddet som gäller för en filial till ett företag från ett land inom

EES vars hemlandsskydd är sämre än det svenska skyddet.

Det är vidare förenligt med investerarskyddsdirektivet att filialer till

in-stitut från länder utanför EES har möjlighet att ansöka om ett

komplette-ringsskydd. Detta skulle avse de fall där det skydd som filialen

har i och för sig uppfyller minimikraven enligt direktivet men är mindre

generöst än det svenska skyddet.

7.5.2 Svenska värdepappersinstituts filialer utomlands

Regeringens förslag: Om ett svenskt värdepappersinstitut driver vär-

depappersrörelse från filial i ett annat EES-land gäller det svenska in-

vesterarskyddet även filialen. Investerarna hos filialen får dock inte ett

bättre skydd än vad som gäller enligt värdlandets investerarskydd. Om

ett svenskt institut driver värdepappersrörelse från filial i ett land

utan-för EES får institutet ansöka hos Insättningsgarantinämnden om

att in-vesterarskyddet skall gälla även filialens verksamhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen föreslår emellertid att svenska värdepappersinstituts

filialer i länder utanför EES inte skall kunna omfattas av det svenska in-

vesterarskyddet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Det svenska investerarskyddet skall

även gälla för sådan verksamhet som tillhandahålls genom ett svenskt

värdepappersinstituts filial i en annan medlemsstat. Detta följer av inves-

terarskyddsdirektivet. Det åligger Sverige att i sin nationella lagstiftning

införa den begränsning av det svenska investerarskyddet som föranleds

av exportförbudet. Frågan huruvida även medlemsländernas filialer

utanför EES skall omfattas behandlas däremot inte i direktivet. Varje

land inom EES kan därför själv avgöra om verksamheten i sådana filialer

skall omfattas av hemlandsskyddet. Det är upp till varje medlemsland att

bestämma om investerarskyddets tillämpning på det egna landets instituts

verksamhet genom filial i länder utanför EES.

För insättningsgarantins del ansågs att någon automatisk anslutning till

investerarskyddet av sådan filialverksamhet inte borde ske, eftersom det

var ovisst hur det skulle komma att vara ställt med motsvarande skydd i

värdlandet och konkurrensnackdelar skulle kunna uppstå för svenska in-

stitut. Frågan löstes så att ett svenskt institut kan ansöka hos Insättnings-

garantinämnden om att den verksamhet som bedrivs genom en sådan

filial skall omfattas av insättningsgarantin (se prop. 1995/96:60 s. 46).

Av samma skäl som för insättningsgarantin finns det inte anledning att

låta det svenska investerarskyddet automatiskt omfatta ett svenskt

instituts verksamhet från en filial i ett land utanför EES. Förhållandena i

värdländerna kan vara mycket olika och administrationen skulle riskera

att tyngas i onödan av frågor angående dessa filialers verksamhet. För de

institut som bedriver filialverksamhet utanför EES skulle kanske inte

heller kostnaden för en obligatorisk anslutning av filialen alltid framstå

som motiverad.

Å andra sidan kan det vara en fördel för svenska filialer om de har

möjlighet att erbjuda investerare som anlitar filialen ett investerarskydd.

En ordning motsvarande den som gäller för insättningsgarantin, dvs. en

frivillig anslutning, synes därför vara lämplig för filialer i länder utanför

EES. I överensstämmelse med vad som gäller för insättningsgarantin bör

Insättningsgarantinämnden pröva frågan om investerarskyddet skall gälla

för en tredjelandsfilial efter ansökan av institutet i fråga.

7.5.3 Utländska värdepappersinstituts filialer i Sverige

Regeringens förslag: Värdepappersinstitut från länder inom EES

skall kunna ansöka om att en filial i Sverige skall tillhöra det svenska

in-vesterarskyddet som komplettering till det investerarskydd som de

till-hör i hemlandet.

Värdepappersinstitut från länder utanför EES med en filial i Sverige

skall vara skyldiga att ansöka om att en filial skall tillhöra det svenska

investerarskyddet, om den inte tillhör ett skydd som minst motsvarar

de krav som gäller inom EES. Vidare skall sådana institut kunna ansö-

ka om att en filial kompletteringsvis skall tillhöra det svenska

skyddet, om filialen omfattas av ett skydd som uppfyller kraven inom

EES, men som är sämre än det svenska investerarskyddet.

Etableringsförbudet för filialer till bankföretag från länder utanför

EES som har ett bättre hemlandsskydd än det skydd som gäller

inom EES tas bort

Regeringens bedömning: Det införs inte något förbud för värde-

pappersinstitut från länder utanför EES som omfattas av ett skydd

som är bättre än vad som gäller inom EES att etablera en filial i Sve-

rige.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen anser dock att filialer till värdepappersinstitut från

länder utanför EES som omfattas av ett hemlandsskydd som är mer för-

månligt än det svenska inte skall få etablera sig i Sverige.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag och bedömning:

Filialer till värdepappersföretag från annat EES-land

Om ett institut som hör hemma i ett annat EES-land driver värdepappers-

rörelse här i landet från en filial, skall filialens kunder få sitt grundskydd

från investerarskyddet i institutets hemland. Av artikel 7.1 i investe-

rarskyddsdirektivet (det s.k. exportförbudet) följer emellertid att filialens

skydd enligt systemet i hemlandet inte får vara bättre än det skydd som

följer av investerarskyddssystemet i värdlandet.

Om det däremot förhåller sig så att det svenska investerarskyddet ger

ett bättre skydd än motsvarande skydd i institutets hemland skall

institutet ges möjlighet att låta filialen i Sverige tillhöra det svenska

systemet som komplettering till hemlandsskyddet. De skillnader som kan

motivera att man kompletterar hemlandsskyddet är sådana som är

hänförliga till skill-nader i ersättningsreglerna. Det kan vara fråga om

skillnader i ersätt-ningsnivå och självrisk samt beträffande

undantagskretsen av investerare. Ett värdepappersföretag från ett annat

land inom EES bör i dessa fall ges möjlighet att ansöka hos

Insättningsgarantinämnden om att dess filial i Sverige kompletteringsvis

skall tillhöra det svenska investerarskyddet. Eftersom det svenska

investerarskyddet inte ger ett skydd som nämnvärt överstiger de

minimikrav som investerarskyddsdirektivet ställer upp kan det förväntas

att antalet fall av kompletteringsskydd kommera att bli be-gränsat.

Avgifterna för dessa filialer bör kunna fastställas efter generella riktlinjer

men på en lägre nivå än vad som gäller för institut som helt till-hör det

svenska skyddet. Att avgiften sätts i rimlig proportion till det yt-terligare

skydd som filialen därigenom uppnår bör ses som en del i strävan att

uppnå konkurrensneutralitet.

Det bör noteras att det för en och samma filial kan bli aktuellt med så-

väl begränsning av ersättningen från hemlandets investerarskydd som

kompletterande ersättning från det svenska investerarskyddet. Hemlands-

skyddet kan vara förmånligare än det svenska t.ex. vad gäller de

kategorier som skyddas, men mindre förmånligt genom att det innehåller

en själv-riskregel eller ett lägre tak för ersättningens storlek. För filialer

som kom-pletteringsvis tillhör det svenska skyddet får därför en

jämförelse ske för varje investerare för sig. I den mån ersättningen enligt

det svenska investerarskyddet skulle överstiga vad investeraren kan få

från hemlandsskyddet har denne rätt till mellanskillnaden från det

svenska skyddet.

För att kunna jämföra de olika ländernas investerarskydd och även i

öv-rigt förbereda organisationen för ersättningsfall som berör filialer,

kom-mer det att bli nödvändigt med ett samarbete mellan de olika

nationella systemen för investerarskydd. Arbetet med att upprätthålla

kontakten med administratörer av investerarskyddet i andra länder åvilar

Insättningsgarantinämnden.

Filialer till värdepappersföretag från länder utanför EES

Investerarskyddsdirektivet ställer krav på att medlemsstaterna skall kon-

trollera om en filial till ett företag från ett land utanför EES har ett skydd

som motsvarar det som krävs enligt direktivet. Om så inte är fallet får

man i nationell lagstiftning kräva att filialen skall tillhöra ett

investerarskydd i värdlandet. Detta kan således göras till en förutsättning

för att tillstånd skall ges att driva verksamhet genom filial (artikel 11.1).

De institut som verkar på en och samma marknad bör verka under

samma förutsättningar. Detta bör leda till att man ställer samma krav på

filialer från länder utanför EES som på EES-instituten. Om en filial till

ett institut från ett land utanför EES inte kan uppvisa att verksamheten

täcks av ett investerarskydd som uppfyller kraven i

investerarskyddsdirektivet bör därför tillståndet till verksamheten

förutsätta att institutet ansöker om att filialen skall tillhöra det svenska

investerarskyddet. Skyddet kommer dock i det fallet endast att omfatta

den verksamhet som bedrivs genom filialen. Om verksamheten redan

omfattas av ett skydd som i och för sig uppfyller kraven enligt direktivet

bör filialen dessutom ha samma möjlighet till kompletteringsanslutning

som gäller för filialer till institut från ett EES-land. Däremot bör institutet

i sådana fall inte vara skyldigt att ansöka om att filialen skall tillhöra det

svenska investerarskyddet.

Som nämnts får filialer till institut inom EES inte ta med sig sitt hem-

landsskydd till Sverige i den mån skyddet är bättre än det som gäller här.

Ansvaret för att genomföra detta s.k. exportförbud i den nationella lag-

stiftningen ligger på institutets hemland. Frågan är emellertid hur man

skall lösa motsvarande situation för filialer till institut som har sitt

hemvist utanför EES. Om dessa instituts bättre hemlandsskydd skulle

omfatta även tillgångar i en filial i Sverige skulle det innebära att dessa

institut ges en fördel i konkurrenshänseende i förhållande till övriga

värdepappersin-stitut i Sverige och de institut från andra EES-länder som

har filialer här. När det gäller insättningsgarantin har detta lösts på så sätt

att filialer från tredje land inte får etablera sig i Sverige, om de omfattas

av ett hemlands-skydd som är bättre än det svenska. Detta har motiverats

med att sådana filialer borde behandlas på samma sätt som filialer från

länder inom EES och att man därigenom undviker konkurrensnackdelar

för svenska banker och filialer i Sverige till banker i andra länder inom

EES (prop. 1995/96:60 s. 50).

Något exportförbud av hemlandsskyddet för filialer till institut utanför

EES finns inte i dag. Redan genom det faktum att ett svenskt investe-

rarskydd nu införs kommer således konkurrensnackdelarna för värdepap-

persinstitut med säte inom EES som är verksamma i Sverige att minska i

förhållande till nuvarande ordning. Utredningens förslag som bygger på

vad som gäller enligt insättningsgarantin innebär dessutom att tredje-

landsfilialer med ett bättre skydd än det svenska över huvud taget inte

skall få etableras i Sverige. Detta är en skillnad i förhållande till vad som

gäller för EES-filialer, som ju får etableras i Sverige men inte omfattas

av det bättre hemlandsskyddet här. Eftersom det exportförbud som gäller

inom EES är en angelägenhet för hemlandet är det inte möjligt att införa

en motsvarande reglering för tredjelandsfilialer. Det får emellertid anses

vara tveksamt att införa ett fullständigt etableringsförbud för dessa

filialer. Det kan nämligen tänkas att regleringen i hemlandet är sådan att

institutet inte har någon möjlighet att avsäga sig skyddet och därmed

påverka möj-ligheten att etablera en filial i Sverige. De kan tillägas att

exportförbudet i investerarskyddsdirektivet liksom motsvarande förbud

i insättningsga-rantidirektivet skall utvärderas före den 31 december

1999 (artikel 7.1).

Enligt regeringens uppfattning talar de skäl som nu anförts mot att det

införs ett etableringsförbud för tredjelandsfilialer innan en sådan utvärde-

ring som förutsätts i direktivet har gjorts. Av samma skäl bör också den

begränsning som finns för tredjelandsfilialer när det gäller insättningsga-

rantin tills vidare tas bort.

8 Ersättningens storlek

Regeringens förslag: En investerare skall kunna få ersättning från in-

vesterarskyddet med sammanlagt högst 250 000 kronor per institut.

Ingen självrisk tas ut vid ersättning.

Till den del investeraren erhållit utdelning i värdepappersinstitutets

konkurs, betalning ur institutets ansvarsförsäkring eller skadestånd

enligt aktiekontolagen (1989:827), har han inte rätt till ersättning av

investerarskyddet, om det utbetalda beloppet avser en förlust som

omfattas av investerarskyddet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

de flesta remissinstanserna. Sveriges Bankkunders Riksförbund anser att

ta-ket på ersättningen bör vara 25 basbelopp eller ca 900 000 kronor.

Bland andra Svenska Fondhandlareföreningen, Svenska Bankföreningen

och Aktiefrämjandet anser att det bör införas en självrisk. Enligt dessa re-

missinstanser skulle en självrisk motivera investerarna att i högre grad

beakta att de institut som anlitas är välskötta och seriösa. Dessutom fram-

hålls att instituten skulle stimuleras ytterligare att utveckla och förbättra

sina system för intern kontroll.

Skälen för regeringens förslag:

Högsta belopp

Investerarskyddsdirektivet har utformats med tanke på de mindre

investerarna. Som minsta ersättning har, i likhet med

insättningsgarantidirektivet, ett belopp om 20 000 ecu (ca 190 000

kronor) föreskrivits. Medlemsländerna får införa högre gränser eller inga

gränser alls. För insättningsgarantin har det högsta ersättningsbeloppet

bestämts till 250 000 kronor. I propositionen om insättningsgaranti

anfördes angående ersättningsnivån bl.a. att en ersättning om 20 000 ecu

per person borde vara tillräcklig för att täcka inlåningen för den helt

dominerande delen av hushållen (1995/96:60 s. 60 f.). Det ansågs dock

inte tillräckligt för att täcka den dominerande delen av småföretagares

inlåning. Med hänsyn till detta an-sågs ersättningsnivån böra bestämmas

till ett belopp om högst 250 000 kronor (ca 28 000 ecu).

De argument som anförts till stöd för valet av högsta ersättningsnivå

in-om insättningsgarantin kan enligt regeringens mening i huvudsak gälla

även för investerarskyddet. En ersättning om 250 000 kronor synes vara

tillräcklig också för att det stora flertalet mindre investerare skall få ett

fullt skydd. Eftersom investerarna har separationsrätt till sina finansiella

instrument kan det tyckas att redan ett belopp motsvarande miniminivån

om 20 000 ecu skulle vara tillräckligt. Att ha olika nivåer på skyddet i de

olika garantiordningarna skulle emellertid kunna leda till omotiverade

skillnader i ersättning mellan investerare och insättare. Det kan uppfattas

som egendomligt om en likvid som uppburits vid en försäljning som re-

dovisningsmedel (investerarskyddet) inte skulle vara skyddad i samma

omfattning som en likvid som satts in på konto (insättningsgarantin).

Samma beloppsgräns, 250 000 kronor, bör därför gälla också för ersätt-

ning från investerarskyddet.

Enligt artikel 2.4 i investerarskyddsdirektivet skall de krav som ersätts

beräknas enligt de rättsliga och avtalsmässiga villkor som gällde vid

tiden för ersättningsrättens inträde. Ersättning för instrument som

institutet inte förmår att återlämna till investerarna skall beräknas med

utgångspunkt i marknadsvärdet på instrumenten.

Med den inriktning mot mindre investerare som investerarskyddet

föreslås få torde förekomsten av finansiella instrument som inte åsatts

något marknadsvärde att vara begränsad. Metoderna för värderingen av

sådana instrument får utvecklas i rättstillämpningen på samma sätt som

vid andra situationer där värderingar skall ligga till grund för olika

bedömningar. Den grundläggande principen om ett värde som kan

erhållas vid en verklig omsättning vid värderingstidpunkten bör dock

upprätthållas även här.

Även om utgångspunkten skall vara att ersättningen skall uppgå till det

värde som en omsättning skulle ha inbringat bör för enkelhetens skull

normalt sett ett noterat värde om instrumenten är föremål för kurssätt-

ning anses utgöra instrumentens marknadsvärde. Därvid bör i första

hand instrumentens senast noterade betalkurs vara avgörande. Om det

saknas en sådan kursangivelse kan i andra hand den senast noterade köp-

kursen, dvs. vad en köpare på marknaden varit beredd att betala för in-

strumentet, tjäna till ledning vid bedömningen. Det nu sagda blir tillämp-

ligt i samtliga de fall där instrumenten är föremål för regelbunden

omsättning och kurssättning, t.ex. vid en börs eller auktoriserad

marknadsplats. Även i de fall där handeln organiseras av ett

värdepappersinstitut kommer de kursangivelser institutet anger att bli

avgörande. Som exempel kan nämnas den handel som administreras av

InnovationsMarknaden (IM) och Aktietorget. Andra exempel är den

handel som sker genom Stockholms Börsinformation (SBI) och på den

s.k. Nya Marknaden samt de kurser som vissa värdepappersinstitut

offentliggör på sina hemsidor på Internet.

Även om investeraren kan påvisa att han hade kunnat genomföra en

försäljning av instrumentet till ett högre pris än det sålunda noterade vär-

det bör detta inte medföra att värderingen sätts högre än det noterade

värdet. Detsamma gäller om försäljningen skulle ha ingått som en del i

en större affär, i vilken för övrigt inte heller andra följdförluster kan

ersättas av investerarskyddet. Om det emellertid vid

värderingstidpunkten förelåg ett till allmänheten riktat erbjudande om

försäljning till ett högre värde än det noterade bör detta dock kunna

åberopas alternativt, om investeraren genom att acceptera erbjudandet

skulle ha fått försäljningen genomförd. Ett villkorat erbjudande som

senare inte genomförs bör däremot inte kunna åberopas.

I fråga om likvida medel bör beräkning av upplupen ränta ske per ett

visst datum, för att möjliggöra ett praktiskt förfarande i samband med

utbetalningar. Liksom beträffande insättningsgarantin bör därför ränta på

likvida medel ersättas till och med dagen då rätten till ersättning inträdde,

dvs. i praktiken dagen för konkursbeslutet. En förutsättning bör dock

vara att rätt till ränta föreligger enligt lag i första hand räntelagen

(1975:635) eller avtal. Behållning som är angiven i utländsk valuta får

omräknas till kronor enligt den senaste köpkurs som gäller vid

värderingstidpunkten. Med köpkurs bör därvid förstås den s.k. fixkurs för

köp som fastställs vid avistahandel med valuta den dag då

konkursbeslutet meddelades.

Om en investerare har investeringar i olika filialer i flera länder,

stadgar direktivet att investerararskyddet skall gälla investerarens

sammanlagda krav mot institutet (artikel 8.1). Det maximala beloppet en

investerare i sådana fall kan erhålla är således 250 000 kronor.

Självrisk

Artikel 4.4. i direktivet medger att en självrisk om högst 10 procent av

investerarens krav kan tas ut på ersättningsbelopp upp till 20 000 ecu.

Det bärande motivet för att införa en självrisk skulle vara att skydda de

incitament till internkontroll som instituten har i dag. Självrisken skulle

som påpekats av remissinstanserna kunna förmå investerarna att välja

institut med större omsorg och därigenom påverka instituten att förbättra

sin or-ganisation och verksamhet, framför allt när det gäller hanteringen

av de risker som kan orsaka ersättningsskyldighet från investerarskyddet.

Ett investerarskydd utan självrisk skulle kunna försvaga investerarnas

intresse för institutens riskhantering genom att investerarens förmögenhet

inte påverkas av en eventuell konkurs. Investeraren har då inget incita-

ment att välja ett säkrare institut framför ett osäkrare.

Investerarskyddet vänder sig främst till privatpersoner. Det stora flerta-

let av dessa kan förmodas ha svårt att göra en riktig bedömning av insti-

tutens inre organisation och annat som kan vara av betydelse för sanno-

likheten för att ett institut försätts i konkurs och tillgångar därvid inte kan

återfås med separationsrätt. Det kan här vara fråga om faktorer som in-

vesterare har mycket svårt att skaffa sig kunskap om, t.ex. felaktiga ruti-

ner och oegentligheter vid hanteringen av investerarnas tillgångar. Även

om investerarnas möjlighet till insikt är begränsad torde risken för inves-

teraren att själv få bära en del av förlusten kunna leda till ett något mer

medvetet val av institut. I en väl fungerande marknad skapas därmed in-

citament för instituten att förbättra sina interna säkerhetsrutiner. Detta

talar för att ersättningar från investerarskyddet bör reduceras med en

självrisk.

I fråga om andra kundgrupper än små investerare påverkas inte incita-

mentstrukturen nämnvärt av investerarskyddet. För dessa grupper

kommer det fortfarande att finnas skäl att bevaka institutens interna

säkerhetsrutiner. Bland dessa aktörer finns även kunder som är mycket

viktiga för instituten. Dessa aktörer torde även ha större möjlighet att

bevaka institutet. Mot denna bakgrund torde investerarskyddet endast

påverka institutens incitament till intern bevakning marginellt. Detta

medför att behovet av en självrisk i investerarskyddet minskar.

Därtill kommer att Finansinspektionen löpande övervakar institutens

interna riskhanteringsrutiner, t.ex. när det gäller hanteringen av kundtill-

gångar. Eftersom Finansinspektionen har bättre möjligheter till insyn än

enskilda aktörer torde det framför allt vara tillsynen som har en positiv

inverkan på säkerhetsrutinerna hos instituten.

En av insättningsgarantins viktigaste funktioner är att motverka risken

för panikuttag från bankerna vid oro på marknaden. En självrisk skulle

motverka denna funktion. Risken för motsvarande panikhandlingar på

värdepappersmarknaden är betydligt mindre. Av den anledning finns så-

ledes inte skäl att avstå från en självrisk.

Mot bakgrund av att institutens incitament att hålla en god nivå på sin

interna riskhantering kan antas inte påverkas av att investerarskyddet in-

förs, anser emellertid regeringen att likformighet med insättningsgarantin

är att föredra och att det således inte bör införas något självriskmoment i

investerarskyddet.

Investerarskyddets förhållande till ansvarsförsäkring och skadestånd

enligt aktiekontolagen

Ett värdepappersinstitut är enligt 5 kap. 2 § lagen om

värdepappersrörelse skyldigt att ha en försäkring för

skadeståndsskyldighet som institutet kan komma att ådra sig vid

utförande av tjänster i rörelsen (se avsnitt 4.3.2). Investerarskyddet skulle

kunna utformas så att en investerare som lidit skada i första hand skall

försöka få ersättning genom värdepappersinstitutets ansvarsförsäkring

och först om ersättning inte kan utgå ur den vara berättigad till ersättning

från investerarskyddet. En sådan ordning skulle emellertid tunna ut den

skyddsfunktion som investerarskyddet skall ha. För att skyddet skall bli

effektivt måste det utformas så att det blir enkelt för den enskilde

investeraren att ta till vara sin rätt. En lösning som innebär att

investeraren först måste driva sin sak mot försäkringsgivaren för att

sedan i den mån täckning för kravet inte kunnat erhållas ur

försäkringen behöva vända sig mot investerarskyddet är därför inte

acceptabel. Vid bedömningen av om rätt till ersättning från

investerarskyddet föreligger skall således inte ingå en prövning av om

investeraren haft möjlighet att erhålla ersättning från en

ansvarsförsäkring som tecknats av institutet. Detta utesluter dock inte att

Insättningsgarantinämnden på olika sätt kan agera för att

ansvarsförsäkringen tas i anspråk för utbetalning direkt till investeraren

för att på så sätt minska belastningen på investerarskyddets finansiella

kapacitet.

I den mån ersättning utgår från investerarskyddet för förlust som täcks

av en ansvarsförsäkring som värdepappersinstitutet har bör staten kunna

återkräva utbetalt belopp av försäkringsgivaren. Syftet med

investerarskyddet är ju att investeraren skall ha en garanti mot förluster.

Staten bör därför vid utbetalningar ha rätt att överta investerarens anspråk

mot försäkringsgivaren enligt de villkor som gäller för försäkringen i

fråga. Ur investerarens synvinkel innebär detta att

försäkringsersättningen minskas med ett belopp som motsvarar vad som

utbetalats från investerarskyddet eller, om försäkringsersättning redan

utbetalats, att ersättning inte utgår från investerarskyddet (se avsnitt 9.3).

Motsvarande bör gälla vid skadestånd enligt aktiekontolagen

(1989:827). Har investeraren erhållit ett skadestånd om 250 000 kronor

eller mer har han inte dessutom rätt till ersättning från investerarskyddet

för en eventuellt överskjutande förlust (se avsnitt 7.2.1 och 9.3).

Om utdelning, skadestånd eller försäkringsersättning avser annat krav

än sådant som omfattas av investerarskyddet bör dock ersättning från

investerarskyddet kunna utgå.

Beskattning av ersättning från investerarskyddet

Utgår ersättning från investerarskyddet för finansiella instrument uppstår

frågan hur ersättningen skall behandlas ur skattesynpunkt. Om skatt för

realisationsvinst inte tas ut kan det hävdas att investeraren försätts i en

gynnad situation i förhållande till om han i stället hade sålt instrumenten.

Å andra sidan är avhändandet av instrumenten inte frivilligt och om in-

vesteraren vill återköpa instrumenten för ersättningen blir denna

otillräck-lig efter en reavinstbeskattning.

Frågan om beskattning av ersättning från investerarskyddet tas upp i en

inom Finansdepartementet upprättad promemoria (Ds 1998:47 Skattefrå-

gor och investerarskydd). I promemorian föreslås att utbetald ersättning i

första hand skall anses utgöra ersättning för insatt kapitalbelopp, i andra

hand ersättning för upplupen ränta och i övrigt ersättning för finansiella

instrument. Vidare föreslås bl.a. bestämmelser om hur den skattemässiga

fördelningen mellan marknadsnoterade och ickemarknadsnoterade finan-

siella instrument skall ske. Regeringen avser att ta ställning till förslagen

i promemorian när remissbehandlingen är avslutad.

9 Insättningsgarantinämndens handläggning av

investerarskyddet

9.1 Utredningen av krav

Regeringens förslag: En investerare som vill ha ersättning från

investerarskyddet skall framställa sitt krav till

Insättningsgarantinämnden inom ett år från den dag då institutet

försattes i konkurs. Om en investerare varit förhindrad att framställa

krav, skall fristen räknas från den dag hindret upphörde.

Ansvaret för utredningen av investerarens krav skall ligga på Insätt-

ningsgarantinämnden. Förvaltaren i institutets konkurs skall

underrätta investerare, om han anser att det kan föreligga rätt till

ersättning från investerarskyddet. Vidare skall förvaltaren bistå

nämnden med uppgifter som behövs för utredningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen föreslår dock att det införs en möjlighet till dröjs-

målstalan om ett beslut i ersättningsfrågan inte har fattats inom sex

måna-der från det att investeraren framställt sitt krav.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

de flesta remissinstanserna. Svenska Fondhandlareföreningen och

Svenska Bankföreningen menar att det bör införas en bestämmelse som

ålägger konkursförvaltaren att informera investerarna, om det finns grund

för att framställa ett krav på ersättning från investerarskyddet.

Föreningarna anser vidare att det bör åvila Finansinspektionen att

bedöma frågan om ett ersättningsärende oskäligt uppehålls. Dessutom

anser föreningarna att det behövs en regel för att klargöra hur en brist

skall fördelas mellan investe-rare om det inte kan fastställas vilka av dem

som förlorat tillgångar. Vida-re anser föreningarna liksom

Kammarrätten i Stockholm att det bör klargöras i vilka fall hinder skall

anses föreligga mot att framföra ersätt-ningsanspråk. Sveriges

advokatsamfund anser att förslaget bör förtydligas så att det framgår att

det åligger en investerare att visa att denne är ersätt-ningsberättigad i

syfte att undvika missbruk av investerarskyddet.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänna överväganden

När en investerare framställer ett krav på ersättning från investerarskyd-

det inställer sig flera frågor: Är investeraren rättmätig innehavare till de

likvida medel eller de finansiella instrument som ligger till grund för

kravet? Har institutet anförtrotts egendomen, med därpå följande ansvar

för densamma? Har investeraren till någon del från konkursboet fått ut

sådan egendom som motsvarar kravet? Hur skall egendomen värderas?

Dessa och andra frågor är sådana som Insättningsgarantinämnden kan

behöva utreda och ta ställning till innan utbetalning sker. Härvid

föreligger en klar skillnad jämfört med insättningsgarantin, som i högre

grad gäller masshantering av ärenden. För investerarskyddet blir det

fråga om en mera individuell hantering av de krav som framställs. Flera

krav kan i och för sig behandlas tillsammans om de bygger på lika

förutsättningar, t.ex. är orsakade av samma brist i institutets hantering.

Det är Insättningsgarantinämnden som bör har ansvaret för att nödvän-

dig utredning sker. Konkursförvaltaren måste emellertid vara beredd att

bistå med det underlag som nämnden behöver för sin utredning av krav.

Någon utredningsskyldighet, utöver den som följer av bestämmelserna i

konkurslagen, bör dock inte åläggas konkursförvaltaren.

Begäran om ersättning

Enligt artikel 9.1 i investerarskyddsdirektivet får investerarskydds-

systemet fastställa den tidsfrist inom vilken investerare skall framställa

sina krav på ersättning. Denna frist får emellertid inte vara kortare än fem

månader från det att rätten till ersättning inträdde, dvs. från konkursbe-

slutet eller motsvarande. Dessutom får en investerare som varit oförmö-

gen att framställa sitt krav inom den bestämda tidsfristen inte vara

betagen möjligheten att få sin rätt prövad trots att tidsfristen löpt ut.

Vad gäller insättningsgarantin är det konkursförvaltaren som tar initia-

tivet till ersättningsärenden. Konkursförvaltaren lämnar ett underlag till

Insättningsgarantinämnden för en preliminär beräkning av vilka som är

berättigade till ersättning samt hur mycket var och en är berättigad till.

Varje insättare underrättas därefter om hur mycket han är berättigad till

enligt den preliminära beräkningen. Om en insättare invänder mot försla-

get till utbetalning får nämnden ta ställning till invändningen. I annat fall

sker utbetalning enligt förslaget (se Insättningsgarantinämndens rapport

om det praktiska arbetet vid ett ersättningsfall, Fi 97/790).

Insättningsgarantin träder in så snart det konstaterats att en viss person

har en insättning hos institutet och hur mycket den uppgår till. Samtliga

insättare tillhör kategorin oprioriterade borgenärer. Det kan därför med

fog antas att dessa väsentligen kommer att gå miste om sina insättningar

vid en konkurs. För investerarna gäller däremot som huvudregel att dessa

normalt kan få ut sina tillgångar på grund av separationsrätt. Även om en

konkurs inträffar i ett institut som omfattas av investerarskyddet skall

därför normalt sett investerarna inte behöva ta investerarskyddet i

anspråk. Bara om det förelegat speciella förhållanden i institutet kan det

bli aktuellt med ersättning. Denna skillnad gentemot insättningsgarantin

gör att det beträffande investerarskyddet framstår som mer

ändamålsenligt att in-vesteraren själv hos Insättningsgarantinämnden

begär ersättning. En sådan begäran bör kunna göras formlöst.

Konkursförvaltaren torde vara den som först upptäcker om finansiella

instrument och likvida medel saknas eller om det annars finns skäl för en

investerare att vända sig mot investerarskyddet. Det bör därför införas

en skyldighet för konkursförvaltaren att så snart denne får reda på

förhållanden som tyder på att rätt till ersättning kan finnas, underrätta

berörda investerare om att de kan framställa anspråk på ersättning hos

Insättningsgarantinämnden. Samma information bör också lämnas till

Insättningsgarantinämnden. Nämnden bör naturligtvis själv informera

investerare om att de har möjlighet att framställa krav på ersättning om

nämnden uppmärksammar att det finns anledning till det.

Möjligheten att sätta en tidsfrist för en investerares rätt att framställa

ersättningsanspråk motiveras av att en sådan frist behövs för en rationell

hantering av ersättningsärendena. Den minimitidsfrist om fem månader

som direktivet föreskriver framstår emellertid som väl kort. En frist på

t.ex. ett år ger ett större utrymme för en konkursförvaltare att ta ställning

till om investerarna kan få sina krav tillgodosedda inom konkurshante-

ringen. Samtidigt bör en så pass tilltagen frist inte komma att påverka

hanteringen av investerarskyddet negativt. En konkurs i ett institut som

bedriver finansiell verksamhet är regelmässigt av komplicerat slag och

medför bl.a. att en mängd olika fordringsförhållanden måste utredas.

Man kan därför utgå från att en konkurs i ett finansiellt institut inte har

hunnit avslutas inom ett år. En frist på ett år bör också kunna leda till ett

bättre underlag för att ta ställning till krav på ersättning från

investerarskyddet.

En investerare skall dock inte behöva gå miste om ersättning på grund

av att tidsfristen löpt ut om han varit förhindrad att framställa sina krav.

Det torde inte vara lämpligt eller möjligt att uttömmande ange i vilka

situationer hinder kan anses föreligga. Bedömningen bör dock vara

generös mot investeraren. Om de skäl som åberopas för att hinder

förelegat framstår som rimliga, bör således investeraren inte vara betagen

sin rätt att framställa anspråk på ersättning. Om exempelvis investeraren

anger en trovärdig anledning till att han inte känt till

värdepappersinstitutets konkurs bör hinder som regel anses ha förelegat.

Längre utlandsvistelse eller allvarlig sjukdom är omständigheter som kan

ha betydelse vid bedömningen.

Skulle någon göra anspråk på ersättning, ensam eller vid sidan av an-

nan, utan att vara antecknad i institutets register som berättigad, åligger

det denne att visa sin rätt till ersättning. Någon bestämmelse med denna

innebörd, som advokatsamfundet efterfrågar, synes dock inte vara nöd-

vändig att införa, utan detta torde följa av allmänna principer.

Utredningen

En fråga som inställer sig är i vilken utsträckning konkursförvaltaren

skall bidra till utredning av krav som framställts till

Insättningsgarantinämnden. Konkursförvaltaren har ju ensam tillgång till

uppgifter hos konkursgälde-nären, uppgifter som är nödvändiga för att

Insättningsgarantinämnden skall kunna ta ställning till krav och fatta

beslut om ersättning. Utgångs-punkten bör härvid vara att

konkursförvaltaren inte åläggs något ytterligare utredningsarbete vid

sidan av den utredningsskyldighet som åvilar honom enligt

konkurslagen. De kostnader i form av utredningsarbete som

investerarskyddet för med sig bör i första hand läggas på

Insättningsgarantinämnden. Kostnaderna för skyddet skall ju enligt

investerarskyddsdirektivet täckas av värdepappersinstituten. Skulle

utredningskostnaderna i stället åläggas förvaltaren, skulle det drabba

borgenärskollektivet eftersom utdelningen i konkursen skulle bli mindre.

Konkursförvaltaren har enligt konkurslagen viss utredningsskyldighet.

Han skall t.ex. upprätta bouppteckning och förvaltarberättelse. Han har

också en skyldighet att utreda vilka fordringar som kan göras gällande i

konkursen. I 7 kap. 23 och 24 §§ konkurslagen behandlas redovisning av

medel till tredje man. Enligt dessa bestämmelser skall konkursförvaltaren

redovisa medel som konkursgäldenären innehar med redovisningsskyl-

dighet till redovisningsborgenären, t.ex. en kommittent.

Några allmänna regler som behandlar konkursförvaltarens skyldigheter

vid anspråk från tredje man att få ut egendom på grund av äganderätt,

dvs. med separationsrätt, finns inte. En konkursförvaltare är dock skyldig

att ta till vara borgenärskollektivets rätt och kan inte utan vidare lämna ut

egendom. Konkursförvaltaren måste således ta ställning till ett anspråk

från tredje man. För att kunna göra det torde krävas viss utredning.

Förvaltaren kan t.ex. behöva kontrollera uppgifterna med

konkursgäldenären och bokföringen. Kommer han fram till att anspråket

är berättigat kan han lämna ut egendomen. Han kan också komma fram

till att det inte går att lämna ut egendomen, antingen för att den inte finns

kvar eller för att han anser att pretendenten inte har rätt till den, vilket i

sin tur kan bero på att separationsrätten gått förlorad på grund av

sammanblandning eller på att anspråket saknar grund.

Konkursförvaltaren torde alltså i dessa situationer regelmässigt behöva

göra en utredning som sträcker sig så långt att han kan ta ställning till ett

anspråk om utfående av tillgångar. Det är inte avsikten att konkursförval-

taren skall åläggas någon ytterligare utredningsskyldighet i anledning av

investerarskyddet utöver den utredning han redan i dag måste företa för

att kunna ta ställning till anspråk från tredje man. Man kan dock förmoda

att den utredning som konkursförvaltaren gör på grund av anspråk från

tredje man ofta är tillräcklig för att Insättningsgarantinämnden skall

kunna ta ställning till krav mot investerarskyddet. Strikt skulle gången

vid ett ersättningsfall kunna beskrivas enligt följande.

Finner konkursförvaltaren att han inte kan lämna ut egendomen, och

detta inte bara gäller tillfälligt, samt att det finns möjlighet för investera-

ren att få ersättning från investerarskyddet, skall han underrätta

investeraren om detta. Investeraren kan därefter framställa krav på

ersättning hos Insättningsgarantinämnden. Insättningsgarantinämnden får

sedan kontrollera med förvaltaren anledningen till att denne inte lämnat

ut egendomen. Förvaltaren informerar nämnden om skälen för sin

bedömning, t.ex. att egendomen inte finns kvar och inte går att återfå. På

basis av detta material, och eventuellt andra uppgifter som finns

tillgängliga hos konkursförvaltaren som ägarförteckningar och köp- och

säljorder, får sedan Insättningsgarantinämnden ta ställning till

investerarens krav. Om nämnden anser att den behöver ytterligare

utredning för att kunna avgöra ersättningsfrågan åligger det nämnden att

se till att den görs. Nämnden kan naturligtvis uppdra åt

konkursförvaltaren att göra utredningen om den anser att det är

ändamålsenligt.

 Normalt torde förvaltaren redan på ett tidigt stadium av praktiska skäl

ta kontakt med Insättningsgarantinämnden för att lämna de uppgifter som

nämnden kan behöva för att bedöma ersättningsärenden. Det synes vara

mer praktiskt för förvaltaren att så snart som han konstaterat t.ex. att fi-

nansiella instrument saknas meddela Insättningsgarantinämnden detta

och namnen på de investerare som är berörda, i stället för att invänta

varje investerares anspråk.

Om nämnden avslår begäran om ersättning kan investeraren överklaga

nämndens beslut. Alternativt kan han beroende på omständigheterna föra

talan mot konkursboet eller tredje man om skadestånd, utfående av eller

bättre rätt till egendomen.

En annan fråga som kan uppkomma för Insättningsgarantinämnden är

vad som skall fordras för att en investerare skall anses ha förlorat sin

egendom och därmed ha rätt till ersättning. Det kan hända att någon på

värdepappersinsitutet obehörigen har förfogat över investerarens finansi-

ella instrument genom att sälja dem till någon utomstående, som kan ha

gjort ett godtrosförvärv. Ett krav på att investeraren skall uttömma möj-

ligheterna att få tillbaka instrumenten från förvärvaren, t.ex. genom en

process om bättre rätt till instrumeten, skulle urholka investerarens skydd

i alltför hög grad. Det bör därför vara tillräckligt att Insättningsgaranti-

nämnden konstaterar att investeraren inte kan få ut sina tillgångar från

institutet. Insättningsgarantinämnden kan därefter regressvis söka ersätt-

ning av institutets ansvarsförsäkring eller i konkursen. Det kan också

vara så att två eller flera personer för fram krav till

Insättningsgarantinämnden gällande samma instrument eller medel.

Också i detta fall bör Insättnings-garantinämnden söka avgöra vem av

pretendenterna som är den rättmäti-ge ägaren. Om det inte går att

bedöma äganderättsförhållandena kan nämnden avslå samtliga anspråk

på ersättning. Den eller de personer som fått avslag kan överklaga

nämndens beslut. Oavsett vilket slut nämnden kommer fram till har dess

beslut givetvis inte någon prejudiciell verkan i en eventuell tvist om

bättre rätt till egendomen.

Direktivet innehåller inga regler om vilken tid ersättningssystemet har

på sig för att utreda de krav som framställs. En långsam utredning av in-

vesterarens rätt eller en alltför lång väntan på andra moment i

konkursförfarandet skulle urholka investerarens rätt, inte minst med

tanke på att en omfattande konkurs kan dra ut på tiden i flera år. Å andra

sidan är investeraren inte betjänt av en bristfällig utredning som leder till

ett felaktigt beslut, som sedan kan leda till återkrav eller behöva ändras

av domstol.

Utredningen har med utgångspunkt i sitt förslag om ett privat

investerarskyddsföretag föreslagit att det skall vara möjligt för

investerare att låta Insättningsgarantinämnden pröva om ärendet oskäligt

uppehålls, när sex månader har gått från det att investeraren framställde

krav mot investerarskyddsföretaget. Eftersom vårt förslag innebär att

Insättningsgarantinämnden prövar ersättningsärendena som första instans

kommer saken i ett annat läge. Det kan nämnas att någon möjlighet till

dröjsmålstalan inte finns när Insättningsgarantinämnden handlägger

ärenden som rör insättningsgarantin. I och för sig skulle det vara möjligt

att låta en domstol ta ställning till en fråga om onödigt uppehållande. En

sådan ordning skulle kunna verka för en effektiv handläggning av

förvaltningsärendena hos myndigheten. Insättningsgarantinämndens

administration skiljer sig emellertid åt från andra

förvaltningsmyndigheters på det sättet att myndigheten under långa

perioder inte kommer att ha några ersättningsfall alls att handlägga. När

en konkurs inträffar i ett institut kan det plötsligt innebära stora

påfrestningar på nämnden. Det är därför svårt att i förväg uppskatta

vilken kapacitet Insättningsgarantinämnden behöver ha. En anledning till

att dröjsmål kan uppkomma vid hanteringen av ersättningsärenden hos

nämnden kan vara att det är fråga om ett mycket stort institut som gått i

konkurs eller att det råder stor oreda i institutet i fråga. Dröjsmål kan

också tänkas uppstå på grund av inkörningsproblem. Gemensamt för

dessa orsaker till dröjsmål är att det inte är ett enskilt ärende som

försenas, utan flera. I en sådan situation skulle en klagorätt för en enskild

inte vara särskilt meningsfull. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223)

finns dessutom ett allmänt krav på myndigheter att de skall handlägga

ärenden där någon enskild är part så enkelt, snabbt och billigt som

möjligt utan att säkerheten eftersätts. Enligt vår mening finns det mot

denna bakgrund inte tillräcklig anledning att införa en bestämmelse om

rätt till prövning av om ett ersättningsärende onödigt uppehålls. Någon

särskild tidsfrist för utredning av ett framställt krav bör således inte

införas.

Svenska Fondhandlareföreningen och Svenska Bankföreningen tar upp

problemet att flera investerare har berättigade anspråk på t.ex. samman-

lagt 100 000 aktier, men endast 40 000 finns kvar i det konkursdrabbade

institutet. För att separationsrätt skall gälla torde det i och för sig vara

tillräckligt att investerarnas tillgångar hålls avskilda från institutets

tillgångar. Går det sedan inte att bestämma vilka tillgångar som

tillkommer respektive investerare, torde det följa av allmänna regler att

fördelning skall ske proportionellt i förhållande till kraven. Regeringen

anser således att det inte behövs någon särskild reglering i denna fråga.

9.2 Utbetalning och återbetalning av ersättning

Regeringens förslag: Utbetalning av ersättning skall ske snarast och

senast 14 dagar från det att ersättningen blivit slutligt fastställd.

Om ersättningskrav avser tillgångar som är pantsatta skall

panthava-ren ha panträtt i ersättningen.

Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat

att ersättning har betalats ut med för högt belopp, får

Insättningsgarantinämnden besluta att beloppet jämte ränta skall

betalas tillbaka. Nämnden får också besluta om återbetalning om

någon i annat fall har tagit emot ersättning med för högt belopp och

skäligen borde ha insett detta. Beslut om återbetalning får verkställas

enligt utsökningsbalken.

Om det finns särskilda skäl, får den återbetalningsskyldighet nämn-

den beslutat om efterges helt eller delvis.

Den som har dömts för häleri eller penninghäleri skall inte kunna få

ersättning från investerarskyddet, om investerarens krav gäller

tillgångar som kan härledas till någon transaktion som haft samband

med den eller de gärningar som domen avser. Om åtal har väckts för

ett sådant brott skall Insättningsgaranti-nämnden besluta att ersättning

tills vidare inte skall betalas ut.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ersättning skall betalas

ut inom tre månader från det att ersättningen blivit slutligt fastställd.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Sveriges advokatsamfund efterfrågar en re-

gel om vad som skall gälla om tillgångarna för vilka ersättning betalas ut

har pantsatts. Advokatsamfundet anser att panthavaren bör ha rätt till

pant i den ersättning som utbetalas och att denne bör få rätt att

intervenera i syfte att skydda panträtten.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänt om utbetalning

Enligt artikel 9.2 i investerarskyddsdirektivet skall utbetalning av ersätt-

ningen ske inom tre månader från det att det berättigade i kravet och ett

belopp har fastställts. Det är i och för sig möjligt att nationellt bestämma

en snävare tidsfrist. Fristen för utbetalning räknas således inte, som för

insättningsgarantin, från konkursdagen. Denna skillnad är naturlig med

tanke på att ärenden som rör investerarskyddet är mer komplicerade och

att den utredning som behövs kommer att vara mer omfattande än vid

ärenden om ersättning från insättningsgarantin. Det är därför inte realis-

tiskt med en tremånadersfrist för hela utredningen av kravet. Antingen så

skulle utredningen riskera att bli bristfällig eller så skulle möjligheten till

förlängning av fristen behöva bli så allmänt använd att detta snarare

skulle bli regel än undantag.

Tremånadersfristen i direktivet är avsedd för det arbete som behövs för

att verkställa utbetalningen. Enligt regeringens uppfattning får emellertid

fristen anses vara väl tilltagen. Normalt sett bör Insättningsgarantinämn-

den kunna verkställa utbetalningar inom några dagar från det att ett er-

sättningskrav bifallits. En frist på ett par veckor måste anses vara tillräck-

lig även under extraordinära förhållanden.

Utbetalning för pantsatt egendom

Sveriges advokatsamfund anser att det bör regleras vad som gäller om de

finansiella instrumenten eller medlen är pantsatta. Enligt samfundet bör i

sådana fall panthavaren ha rätt till pant i ersättningen från investerarskyd-

det. Vidare anser samfundet att panthavaren bör ha rätt att intervenera för

att skydda sin pant och att ersättning som trätt i stället för pantsatt egen-

dom inte bör betalas ut till investeraren.

Vad samfundet anfört överensstämmer i huvudsak med vad som enligt

54 och 58 §§ lagen (1927:77) om försäkringsavtal gäller vid utbetalning

av försäkringsersättning. Dessa bestämmelser innebär bl.a. att en pantha-

vare har panträtt i försäkringsersättning avseende den egendom som för-

säkrats. Enligt regeringens uppfattning finns det starka skäl att välja en

liknande lösning när det gäller ersättning som betalas ut från investe-

rarskyddet. Visserligen kan hävdas att man bör avstå från att införa mate-

riella civilrättsliga regler i en skyddslagstiftning av det slag det nu är

fråga om. Å andra sidan skulle en sådan bestämmelse öka

förutsebarheten och på så sätt kunna förhindra tvister om vem som har

rätt till ersättningen. Det torde också vara mest förenligt med den

allmänna rättsuppfattningen om den som har panträtt i viss egendom

också får ersättning i surrogatet för det fall den pantsatta egendomen

skulle gå förlorad. Slutligen skulle det förenkla

Insättningsgarantinämndens handläggning av ersättningsä-renden om det

i förväg klargörs vad som gäller vid pantsättning av de till-gångar

ersättningen avser. Regeringen delar således advokatsamfundets

uppfattning att det bör införas en bestämmelse om att en panthavare får

panträtt i ersättning avseende den pantsatta egendomen. Med en sådan

regel torde det inte behövas någon uttrycklig bestämmelse om till vem

ersättningen skall betalas.

Ibland kan panthavaren vara att uppfatta som investerare. Ägaren till

finansiella instrument kan ha lämnat dessa direkt till en kreditgivare som

pant för ett lån, varefter kreditgivaren överlämnar instrumenten till ett

institut för förvaltning och förvaring av dessa. Panthavaren har då anför-

trott instrumenten åt institutet och skall därför anses vara investerare.

Detta följer också av definitionen av investerare i artikel 1.4 i investe-

rarskyddsdirektivet.

Återbetalning av ersättning

Det kan tänkas att investerare, medvetet eller omedvetet, vid ställande av

krav lämnar oriktiga uppgifter. Det kan också hända att felaktiga utbetal-

ningar görs. Insättningsgarantinämnden bör därför ha möjlighet att kräva

återbetalning av felaktiga utbetalningar. I de fall uppgiftslämnaren varit

medveten om felaktigheterna bör dröjsmålsränta utgå enligt 6 § räntela-

gen (1975:635) och annars avkastningsränta enligt 5 § samma lag. Mot-

svarande bestämmelser gäller för insättningsgarantin. Vid medvetet

felak-tiga uppgifter kan också bedrägeriansvar komma i fråga.

Insättningsga-rantinämndens beslut om återbetalning bör också kunna

verkställas enligt utsökningsbalken.

När det gäller insättningsgarantin har nämnden en möjlighet att efterge

återbetalningsskyldigheten, om det föreligger särskilda skäl. Denna möj-

lighet infördes för att det ansågs rimligt att återbetalningsskyldigheten i

vissa fall inte skulle vara absolut. Några exempel på när återbetalnings-

skyldigheten skulle kunna efterges anfördes emellertid inte i motiven till

lagen om insättningsgaranti, annat än att beloppet bör kunna efterges om

det är ringa (prop. 1995/96:60 s. 86 och 129).

Det får anses rimligt att införa en möjlighet till eftergift av återbetal-

ningsskyldigheten även när det gäller investerarskyddet.

Penningtvätt

Enligt artikel 3 i investerarskyddsdirektivet skall den som har dömts för

penningtvätt inte ha rätt till ersättning från investerarskyddet. Detta skall

dock endast gälla om kravet avser egendom som härrör från transaktioner

som haft samband med brottet. Med penningtvätt skall därvid förstås det-

samma som i rådets direktiv om åtgärder för att förhindra att det finansi-

ella systemet används för tvättning av pengar (det s.k. penning-

tvättsdirektivet, 91/308/EEG). Vidare sägs i artikel 9.3 i

investerarskydds-direktivet att ersättningssystemet tillfälligt kan hålla

inne en utbetalning som rör ett krav från någon som är anklagad för

penningtvätt.

Förfaranden som innefattar penningtvätt kan i dag vara straffbara som

häleri eller häleriförseelse enligt bestämmelserna i 9 kap. 6 och 7 §§

brottsbalken. Regeringen har emellertid i prop. 1998/99:19 föreslagit att

de förfaranden som i dag regleras i 6 § första stycket punkterna 3 och 4

skall föras över till en ny paragraf genom vilken en ny straffbestämmelse

 penninghäleri införs. Dessutom skall det enligt andra stycket i

nämnda paragraf bli straffbart att i annat fall otillbörligen medverka till

att bortföra, överlåta, omsätta, eller vidta annan sådan åtgärd med

egendom, om åtgärden är ägnad att dölja att annan har berikat sig genom

brottslig gärning. Det föreslås också en bestämmelse om ett ringa brott,

penninghäleriförseelse. De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den

1 juli 1999.

Den som har dömts för penninghäleri bör inte ha rätt till ersättning från

investerarskyddet. För att den dömde skall vara utesluten från rätt till

ersättning bör dock krävas att domen har vunnit laga kraft. Nämnden bör

emellertid tills vidare kunna hålla inne en utbetalning, om det

framkommer att den som begärt ersättning är misstänkt för penninghäleri

men ännu inte har dömts. För att nämnden skall kunna hålla inne

ersättningen bör i sådana fall krävas att utredningen om brottet har

kommit så långt att man på goda grunder kan anta att den misstänkte kan

komma att dömas för den handling som läggs honom till last. Regeringen

anser därför att att nämnden skall kunna hålla inne en utbetalning först

sedan åtal har väckts.

Det kan naturligtvis många gånger vara svårt att fastställa om ett ersätt-

ningskrav har samband med en dom avseende häleri eller penninghäleri.

Investerarskyddsdirektivet uppställer emellertid ett krav på att ersättning

inte skall betalas ut för egendom som härrör från transaktioner som haft

samband med straffbar penningtvätt. Oavsett de tillämpningsproblem

som kan uppkomma bör det därför uttryckligen framgå av den nya lagen

att rätt till ersättning inte föreligger i nu avsedda fall.

Insättningsgarantinämnden bör ha möjlighet att få tillgång till uppgifter

för att kunna ta ställning till om rätt till ersättning föreligger eller inte.

Regeringen avser därför att genom en ändring i polisregisterkungörelsen

(1969:38) ge nämnden rätt att begära utdrag från Rikspolisstyrelsens po-

lisregister enligt den lagen.

9.3 Övertagande av fordran

Regeringens förslag: Har ersättning betalats ut från

investerarskyddet träder staten in framför investeraren i dennes rätt

mot värdepappersinstitutet, enligt institutets ansvarsförsäkring eller på

grund av skadestånd enligt aktiekontolagen (1989:827).

Om ersättning har betalats ut av ett utländskt

investerarskyddssystem skall detta ges samma ställning som den

staten har när Insättningsgarantinämnden har betalat ut ersättning.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att investeraren och staten

skall ha samma inbördes prioritet vid utdelning i konkursen.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan erinran. Konkursförvaltarkollegiernas förening

anser att om avsikten är att statens regressfordran och investerarens

restfordran skall ha lika prioritet i konkursen bör det uttryckligen framgå

av lagtexten.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 12 i investerarskyddsdi-

rektivet skall ersättningssystemen ha rätt att träda i investerarens ställe

mot institutet intill ett belopp som motsvarar vad systemet har betalat ut

till investeraren. En motsvarande bestämmelse finns i insättningsgaranti-

direktivet (artikel 11). Inte i något av direktiven regleras hur

prioriteringen skall ske mellan garantisystemets regressrätt och

insättarens eller investerarens eventuella restanspråk om utdelning sker i

institutets konkurs. Samma fråga uppkommer beträffande

investerarskyddet även när det gäller rätt till ersättning ur ett instituts

ansvarsförsäkring och rätt till skadestånd enligt 7 kap. 2 §

aktiekontolagen (1989:827).

Prioriteringen kan ske på tre olika sätt. En första lösning skulle vara att

ge staten prioritet för vad Insättningsgarantinämnden har betalat ut. I så-

dana fall skulle investeraren få utdelning först sedan staten har fått full

täckning för sin fordran i konkursen. En fördel med detta alternativ

skulle kunna vara att kostnaderna för finansieringen av investerarskyddet

därigenom skulle minska. Ett andra alternativ skulle kunna vara att ge

staten och investeraren lika prioritet. Slutligen skulle man kunna tänka

sig att ge investeraren företräde och att staten får utdelning för sin

regressfordran först sedan investerarens restkrav har tillgodosetts.

Enligt 19 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti träder staten i frå-

ga om utbetalade ersättningar enligt garantin in i insättarens rätt mot in-

stitutet. Om de insättningar som ersatts omfattas av utdelning i

konkursen, skall det belopp som ersatts enligt garantin tillfalla staten.

Bestämmelsen har utformats efter förebild i 28 § lönegarantilagen

(1992:497). Den bestämmelsen fanns tidigare i 10 § lagen (1970:741) om

statlig lönegaranti vid konkurs. När den bestämmelsen infördes framhöll

Lagberedningen att det var oklart vilken förmånsrätt staten skulle ha för

sin regressfordran enligt lönegarantin. Departementschefen menade att

staten borde ha förmånsrätt före arbetstagaren, och paragrafen justerades

därför i syfte att klargöra detta (prop. 1970:201 s. 86 88).

När det gäller statens rätt till övertagande av fordran enligt lagen om

insättningsgaranti synes avsikten närmast ha varit att staten och

insättaren skall ha samma ställning i institutets konkurs (se prop.

1996/97:72 s. 36 38). Detta avviker således från vad som gäller enligt

lönegarantilagen.

Lagrådet har i sitt yttrande föreslagit att den inbördes förmånsrätten

mellan investeraren och investerarskyddet bör regleras på samma sätt

oavsett om det gäller rätt mot konkursboet, rätt till betalning ur en

ansvarsförsäkring eller rätt till skadestånd enligt aktiekontolagen

(1989:827). Lagrådet har härvid föreslagit att staten och investeraren

skall ges samma inbördes prioritet inte bara i fråga om utdelning i

värdepappersinstitutets konkurs utan även i fråga om betalning ur

institutets ansvarsförsäkring och skadestånd enligt aktiekontolagen. En

sådan lösning skulle dock medföra en utvidgning och fördyring av

skyddet jämfört med regeringens förslag i lagrådsremissen och innebära

ett avvikelse från den allmänna inriktning på utformningen av skyddet

som föreslagits (se avsnitt 5). En lösning med samma inbördes prioritet

kan också innebära praktiska problem om investeraren skulle erhålla viss

ersättning i konkursen eller ur en ansvarsförsäkring innan han fått

ersättning från investerarskyddet. En utgångspunkt bör nämligen vara att

investeraren skall ha rätt till samma totala ersättning oavsett vilken

ersättning som det först beslutas om. En ordning med samma inbördes

rätt innebär att investerarskyddet och investeraren i slutändan delar på en

eventuell förlust i förhållande till storleken på respektive fordran. Detta

blir en naturlig följd om investeraren först erhåller ersättning från

investerarskyddet och sedan framställer krav på resterande del i annan

ordning samtidigt som Insättningsgarantinämnden bevakar statens

regressfordran. Om investeraren däremot först erhåller ersättning i annan

ordning och därefter begär ersättning av investerarskyddet måste

Insättningsgarantinämnden ta hänsyn till hur stor del av investerarens

totala fordran som ersättning utgått för i annan ordning innan nämnden

kan besluta om ersättning. Har investeraren erhållit utdelning i

värdepappersinstitutets konkurs låter sig en sådan beräkning inte göras

förrän konkursen avslutats. En ordning där staten har företräde framför

investeraren förefaller enklare att administrera eftersom den leder till att

investeraren inte bör få någon ersättning från investerarskyddet om han

redan erhållit ersättning med minst 250 000 kronor i annan ordning.

Enligt regeringens mening talar alltså såväl principiella som praktiska

skäl för att ge staten företrädesrätt framför investeraren.

Regeringen anser således att det finns skäl att följa Lagrådets förslag

att den inbördes konkurrensen mellan investeraren och investerarskyddet

bör regleras på samma sätt i alla situationer, men att frågan bör lösas på

så sätt att staten ges företräde framför investeraren. Som en följd av detta

ställningstagande bör det också klargöras att en investerare inte har rätt

till ersättning av investerarskyddet till den del han redan har erhållit

ersättning av värdepappersinstitutet i konkurs, genom institutets

ansvarsförsäkring eller på grund av skadestånd enligt aktiekontolagen.

En förutsättning är naturligtvis att ersättningen utgått för en förlust som i

och för sig täcks av investerarskyddet. Regeringen anser vidare att frågan

bör regleras på samma sätt för insättningsgarantin. Frågan kan komma att

tas upp av Banklagskommittén (Fi 1995:09, dir. 1995:86) i sitt

kommande förslag. I avvaktan på det ställningstagande som

Banklagskommitténs eventuella förslag kan komma att föranleda bör

dock klargöras att staten har företräde framför investeraren för återkrav

mot institutet på grund av utbetald ersättning enligt insättningsgarantin.

Om en filial till ett svenskt kreditinstitut omfattas av ett

kompletteringsskydd hos ett utländskt garantisystem gäller enligt 19 §

andra stycket lagen om insättningsgaranti att det utländska systemet

inträder i insättarens rätt mot institutet, i den mån ersättning har betalats

ut. Det utländska garantisystemet ges således samma ställning som den

staten har när ersättning betalats ut av Insättningsgarantinämnden.

Motsvarande bör gälla när ersättning har betalats ut av ett utländskt

investerarskyddssystem.

Som närmare beskrivs i avsnitt 11 bör Insättningsgarantinämnden ges

stor flexibilitet när det gäller hur eventuella utbetalningar från investe-

rarskyddet skall säkerställas. Ett alternativ som anvisas är att nämnden

skall kunna teckna en kollektiv försäkring som täcker ersättningsfall. Om

så sker uppkommer frågan om vilka möjligheter en försäkringsgivare har

att framställa återkrav i institutets konkurs.

Enligt 25 § försäkringsavtalslagen (1927:77) har en försäkringsgivare

som huvudregel regressrätt mot en skadevållare, till den del

försäkringser-sättning har betalats ut. Detta gäller emellertid inte i de fall

där en arbets-givare är ersättningsskyldig på grund av sitt principalansvar

enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen. I de fall där investerarskyddet

aktualiseras torde det ofta vara fråga om att en arbetstagare har gjort sig

skyldig till brott i tjänsten och därigenom vållat investerare s.k. ren

förmögenhetsskada. Även i övriga situationer där ersättningsanspråk

föreligger enligt investe-rarskyddet torde anspråket mot

värdepappersinstitutet ofta vara att anse som grundat på institutets

principalansvar. Detta innebär att försäkrings-givaren inte automatiskt

kommer att ha någon regressrätt mot institutet. Enligt regeringens

uppfattning får det emellertid förutsättas att det bland

försäkringsvillkoren tas in en bestämmelse om att försäkringsgivaren in-

träder i statens regressrätt, i den mån försäkringen har tagits i anspråk.

Någon särskild bestämmelse om försäkringsgivares regressrätt torde

därför inte behövas i lagen om investerarskydd.

9.4 Sekretess

Regeringens bedömning: De sekretessbestämmelser som gäller vid

Insättningsgarantinämndens handläggning av ärenden som rör insätt-

ningsgarantin gäller även när nämnden handlägger ärenden som rör

investerarskyddet.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det införs särskilda

sekretessregler för insättningsgarantinämndens handläggning av ärenden

enligt investerarskyddet.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens bedömning: I Insättningsgarantinämndens

verksamhet gäller sekretess enligt 8 kap. 24 § första stycket 1

sekretesslagen (1980:100) för uppgifter om affärs- och driftförhållanden

hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att denne

lider skada om uppgiften röjs. Dessutom gäller enligt första stycket 2 i

samma paragraf sekretess för uppgifter om ekonomiska eller personliga

förhål-landen för annan än den som myndighetens verksamhet avser, som

har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som

myndig-hetens verksamhet avser eller med ett utländskt institut med filial

i Sveri-ge som endast omfattas av ett utländskt garantisystem.

Eftersom investerarskyddet kommer att ingå i nämndens verksamhet

kommer sekretessen också att gälla för uppgifter som nämnden erhåller

vid sin handläggning av ärenden enligt investerarskyddet. Även de värde-

pappersinstitut och filialer till sådana institut som inte är anslutna till in-

sättningsgarantin kommer därför att omfattas av bestämmelsen. På mot-

svarande sätt kommer sekretessen för uppgift om ekonomiska eller per-

sonliga förhållanden för annan som trätt i affärsförbindelse eller liknande

förbindelse med den som verksamheten avser framdeles att även gälla

investerare.

Enligt andra stycket i ovan nämnda paragraf gäller absolut sekretess

för uppgifter som nämnden erhållit på grund av avtal med utländska

garanti-system. Som regel torde krävas att regeringen enligt 10 kap. 3 §

rege-ringsformen ger nämnden ett bemyndigande att ingå sådant avtal.

En för-utsättning för sekretess är dessutom att regeringen föreskrivit att

sekretess skall gälla för uppgifterna. Bestämmelsen är betingad av att

nämnden ut-byter information med ersättningssystem i andra länder, t.ex.

angående filialer till svenska institut utomlands och filialer till utländska

institut i Sverige. Eftersom många länder har en absolut sekretess för

uppgifter om enskildas förhållanden som finns hos ersättningssystemen

underlättas in-formationsutbytet av att nämnden kan garantera absolut

sekretess för upp-gifter som den får del av genom avtal med sina

utländska motsvarigheter. Eftersom investerarskydd är ett slags

ersättningssystem är denna bestäm-melse även tillämplig på uppgifter

som härrör från andra investerarskydd.

Ett beslut av Insättningsgarantinämnden om ersättning från investe-

rarskyddet föreslås kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol.

Sekretessen vid en domstolsprövning regleras i 8 kap. 17 §

sekretesslagen. Enligt den bestämmelsen gäller sekretess i domstols

rättskipande eller rättsvårdande verksamhet för enskilds affärs- eller

driftförhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider

avsevärd skada om uppgiften röjs. För uppgift i allmän handling gäller

sekretessen i högst tjugo år.

De nu nämnda bestämmelserna blir således tillämpliga vid handlägg-

ningen av ärenden som rör investerarskyddet. Det behöver därför inte gö-

ras någon ändring i dem.

9.5 Överklagande

Regeringens förslag: Insättningsgarantinämndens beslut avseende in-

vesterarskyddet skall med undantag av normbeslut få överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd skall krävas för

prövning i kammarrätten.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att investerare som är

missnöjda med investerarskyddsföretagets beslut om ersättning skall

kunna överklaga detta till Insättningsgarantinämnden. I övrigt

överensstämmer förslaget med regeringens med undantag av vad som

gäller för normbeslut.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att även andra beslut

än de som rör rätt till ersättning bör kunna överklagas. Sveriges advokat-

samfund anser att prövningstillstånd inte skall krävas för prövning i kam-

marrätt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 13 i investerarskyddsdi-

rektivet skall det finnas möjlighet för investerarna att få sin rätt till

ersätt-

ning prövad i en rättslig process mot ersättningssystemet.

De beslut som Insättningsgarantinämnden fattar som administratör av

insättningsgarantin överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. till

länsrätt i första instans. De frågor som nämnden ställs inför i anledning

av investerarskyddet torde i många avseenden likna dem som nämnden

hanterar i anledning av insättningsgarantin. Till stor del torde besluten

kännetecknas av myndighetsutövning, exempelvis bestämmande av

avgiftsuttag från institut och ersättning till investerare. Det är således

naturligt att överklaganden även beträffande investerarskyddet sker till

allmän förvaltningsdomstol när det gäller frågor som rör investerares och

instituts rätt.

För insättningsgarantin gäller i dag att prövningstillstånd krävs för

prövning i kammarrätten. Detta är vad som normalt gäller vid överkla-

ganden av ärenden av detta slag. Regeringen anser att det inte finns skäl

att göra en annan bedömning för överklaganden som rör investerarskyd-

det.

Så kallade normbeslut, dvs. beslut om föreskrifter som Insättningsga-

rantinämnden meddelar med stöd av bemyndiganden i lagen, bör

överklagas till regeringen i enlighet med vad som i allmänhet gäller vid

överklagande av sådana beslut (jfr prop. 1997/98:101 s. 112).

10 Värdepappersinstitutens skyldigheter

10.1 Värdepappersinstitutens informationsskyldighet

Regeringens förslag: Värdepappersinstitut som bedriver

investeringsverksamhäet skall informera sina kunder om det skydd

som gäller för finansiella instrument och likvida medel hos institutet,

den ersättningsnivå som gäller för skyddet samt formerna för

utbetalning av ersättning från skyddet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av

remissinstanserna.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10.1 i investerarskydds-

direktivet skall medlemsstaterna se till att värdepappersföretag vidtar

lämpliga åtgärder för att investerare skall få tillgång till den information

som de behöver för att kunna avgöra vilket ersättningssystem som värde-

pappersföretaget är anslutet till. Enligt direktivet skall investerarna infor-

meras om bestämmelserna för det investerarskyddssystem som gäller in-

klusive nivån på och omfattningen av det skydd som systemet ger.

Vidare skall på begäran information lämnas om villkoren för ersättning

och om de formaliteter som måste uppfyllas för att ersättning skall

betalas ut. Av artikel 10.2 följer en skyldighet för filialer att hålla

informationen till-gänglig på värdlandets språk.

I artikel 10.3 sägs att medlemsstaterna skall införa regler som

begränsar användningen i marknadsföringssyfte av informationen för att

förhindra att den används på ett sätt som påverkar det finansiella

systemets stabilitet eller investerarnas förtroende.

Av den information som investerarna skall få bör framgå om och i vil-

ken utsträckning olika former av investeringar omfattas av investe-

rarskyddet. Eftersom investerarskyddet i första hand vänder sig till de

mindre investerarna är det väsentligt att eventuell osäkerhet om den aktu-

ella investeringen omfattas av skyddet undanröjs genom information från

institutets sida.

I Sverige skall endast ett skyddssystem för investerare införas.

Samtliga svenska institut kommer alltså att omfattas av detta system för

de investe-ringstjänster som de tillhandahåller. Det kommer därför inte

att innebära några konkurrensfördelar för svenska institut att tillhöra

investerarskyd-det. Möjligheter för värdepappersföretag från övriga EES-

länder att från filial erbjuda investerare här i Sverige ett bättre skydd för

investeringarna genom hemlandets investerarskydd än vad det svenska

investerarskyddet kan erbjuda kommer inte att föreligga, eftersom

direktivet förbjuder detta. Mot bakgrund härav torde särskilda

bestämmelser som begränsar institu-tens möjligheter att konkurrera

genom t.ex. marknadsföring med avseen-de på skyddssystemet inte

behövas.

Kontrollen av att instituten fullgör sin skyldighet att informera och av

institutens marknadsföring är en tillsynsuppgift som faller dels på Finan-

sinspektionen, dels på Konsumentombudsmannen som har en tillsynsroll

enligt marknadsföringslagen. Med stöd av marknadsföringslagen kan in-

stituten bl.a. åläggas att lämna information som är av särskild betydelse

från konsumentsynpunkt.

Svenska värdepappersinstitut som driver verksamhet i ett annat land

måste rätta sig efter bestämmelserna i det landet om marknadsföring av

investerarskydd. Några svenska regler behövs därför inte i den delen.

10.2 Värdepappersinstituts underlåtenhet att fullgöra sina

skyldigheter

Regeringens förslag: Värdepappersinstitut som är skyldiga att

tillhöra investerarskyddet men underlåter att fullgöra sina skyldigheter

enligt detta skall kunna förlora sitt tillstånd att driva

värdepappersrörelse. In-sättingsgarantinämnden kan besluta att filialer

utomlands till svenska institut och filialer i Sverige till utländska

institut som frivilligt tillhör investerarskyddet inte längre skall tillhöra

det svenska skyddet, om de underlåter att fullgöra sina skyldigheter.

De tillgångar som omfattades av skyddet när detta upphörde att

gälla skall vara skyddade även efter den tidpunkten

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svenska Fondhandlareföreningen och Svenska

Bankföreningen efterfrågar ett klarläggande av vem som skall besluta om

uteslutning ur systemet. Vidare anser föreningarna att det bör införas en

bestämmelse om skyldighet för ett institut som har uteslutits att

underrätta investerarna om detta.

Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 i investerarskyddsdi-

rektivet skall de behöriga myndigheterna se till att de

värdepappersföretag som är skyldiga att tillhöra ett system uppfyller sina

förpliktelser mot skyddssystemet. Förpliktelserna kan bestå i att lämna

uppgifter som är relevanta för avgiftssättningen och att betala avgifter.

För det ändamålet ger direktivet de behöriga myndigheterna rätt att i

samarbete med syste-men använda sig av sanktioner. Om ett

värdepappersföretag ändå inte uppfyller sina förpliktelser kan detta leda

till att det efter en frist av ett år utesluts ur systemet, om inte

värdepappersföretaget före uteslutningen vidtagit andra åtgärder för att

garantera investerarna ett åtminstone likvär-digt skydd. Om ett institut

som är skyldigt att tillhöra ett investerarskydds-system utesluts och inte

kan erbjuda motsvarande skydd genom ett annat system föreskriver

direktivet att värdepappersföretagets tillstånd skall återkallas.

Motsvarande regler gäller enligt artikel 7.2 för filialer till vär-

depappersföretag från andra medlemsländer som frivilligt tillhör ett sys-

tem. Här kan det dock inte bli fråga om återkallelse av tillståndet utan

som yttersta sanktion gäller i stället uteslutning från systemet. Direktivet

innehåller inte några regler beträffande filialer från länder utanför EES.

Liknande bestämmelser gäller för insättningsgarantin. Eftersom Insätt-

ningsgarantinämnden skall administrera även investerarskyddet och

efter-som många institut kommer att tillhöra båda systemen är det

lämpligt att sanktionsreglerna får en enhetlig utformning.

Enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti åligger det Insättnings-

garantinämnden att underrätta Finansinspektionen om missförhållanden

uppstår oavsett om det gäller institut som obligatoriskt eller frivilligt till-

hör insättningsgarantin, varefter inspektionen kan vidta lämpliga

åtgärder. Detsamma bör gälla om ett institut inte uppfyller sina

skyldigheter mot investerarskyddet.

Svenska värdepappersinstitut och filialer till utländska institut från län-

der utanför EES som saknar ett fullgott hemlandsskydd tillhör det

svenska investerarskyddet genom att de får tillstånd att bedriva

verksamhet i Sve-rige. Dessa institut står i dag under

Finansinspektionens tillsyn. När det gäller motsvarande institut enligt

insättningsgarantin ansågs lämpligast att knyta an till de möjligheter som

bankrörelselagen (1987:617) ger Finan-sinspektionen att ingripa mot

banker som inte fullgör sina skyldigheter enligt den lagen. I enlighet

härmed infördes ytterligare en grund för åter-kallelse i 7 kap. 16 §,

nämligen den att banken inte fullgör sina skyldig-heter mot

insättningsgarantin. Tillsynsbestämmelserna i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse har i stort sett samma utformning som i bankrö-

relselagen. Enligt 6 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse har Finansin-

spektionen möjlighet att ingripa, t.ex. genom att meddela förbud, föreläg-

gande eller varning. Dessutom kan inspektionen enligt 6 kap. 9 §

återkalla tillståndet. På motsvarande sätt som man vid genomförandet av

insätt-ningsgarantidirektivet i dessa frågor knutit an till

sanktionsbestämmelser-na i bankrörelselagen är det lämpligt att nu

anknyta till sanktionsbestäm-melserna i lagen om värdepappersrörelse.

På så sätt uppnås samstämmig-het i Finansinspektionens tillsynsarbete

och i Insättningsgarantinämndens förvaltning av skyddssystemen. Likaså

behålls ansvarsfördelningen mel-lan myndigheterna.

De grunder för återkallelse som finns i 6 kap. 9 § lagen om värdepap-

persrörelse bör alltså kompletteras med en punkt avseende institut som

inte fullgör sina skyldigheter mot investerarskyddet. Ett åsidosättande av

skyldigheten att lämna uppgifter för avgiftssättningen eller betala avgifter

bör efter föreläggande och utebliven rättelse kunna leda till att tillståndet

att driva värdepappersrörelse återkallas av Finansinspektionen.

Utländska filialer till institut från länder utanför EES som saknar full-

gott skydd i hemlandet och därför är helt eller delvis tillhör det svenska

systemet, bör i detta avseende behandlas på samma sätt som svenska in-

stitut, dvs. Finansinspektionen skall, som en sista åtgärd, efter det att in-

stitutet haft möjlighet att vidta rättelse, kunna återkalla tillståndet för

fili-

alen. Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i hemlandet om

de åtgärde som vidtas mot filialen.

Filialer till utländska institut med säte inom EES, filialer till utländska

institut med säte utanför EES och svenska instituts filialer utanför EES

kan efter ansökan hos Insättningsgarantinämnden tillhöra det svenska

investerarskyddet.

Filialer till institut från andra länder inom EES verkar i Sverige med

stöd av ett tillstånd från hemlandet. Någon möjlighet för Finansinspektio-

nen att återkalla tillståndet står inte till buds i de fallen. I stället

föreskrivs i artikel 7.2 i direktivet att dessa kan uteslutas ur systemet

genom beslut av ersättningssystemet och med samtycke av behörig

myndighet som ut-färdat tillståndet. Innan uteslutning får ske måste dock

institutet ha fått en möjlighet att vidta rättelse. Vidare sägs i direktivet att

ett institut inte får uteslutas förrän minst ett år har gått efter det att det

fått

besked om att tillståndet kan komma att återkallas på grund av att

institutet inte följt ti-digare förelägganden. Detta innebär alltså att

instituten först skall föreläg-gas att vidta rättelse och endast om rättelse

inte sker kan institutet med-delas att det riskerar uteslutning. Tidsfristen

om minst ett år börjar alltså löpa vid det senare meddelandet om

uteslutning.

Motsvarande bör gälla också beträffande filialer till institut från länder

utanför EES som efter beslut av Insättningsgarantinämnden endast om-

fattas av ett s.k. kompletteringsskydd, dvs. de tillhör redan ett skydd i

hemlandet som motsvarar EES-standarden. Också här bör Insättningsga-

rantinämnden kunna besluta om att det svenska investerarskyddet inte

längre skall gälla, på samma sätt som gäller för insättningsgarantin. Till

skillnad mot vad som gäller för filialer till institut inom EES behövs

inget samtycke från behörig myndighet i hemlandet. Den behöriga

myndigheten skall emellertid underrättas innan det fattas ett beslut om att

filialen inte längre skall tillhöra det svenska investerarskyddet.

För filialer till svenska banker i länder utanför EES gäller enligt insätt-

ningsgarantin att Insättningsgarantinämnden får besluta om att garantin

inte skall gälla för insättningar hos filialen, om banken inte fullgör sina

skyldigheter enligt insättningsgarantin. Även här bör motsvarande regler

gälla för investerarskyddet. För det fall ett värdepappersinstitut har en

filial som tillhör investerarskyddet och värdepappersinstitutet inte fullgör

sina skyldigheter med avseende på filialen bör alltså Insättningsgaranti-

nämnden kunna besluta att skyddet inte längre skall gälla för finansiella

instrument eller medel hos filialen.

Även om skyddet upphört att gälla för ett institut omfattas

investerarnas tillgångar som fanns i institutet vid den tidpunkt då skyddet

upphörde av skyddet. Detta är i enlighet med artikel 7.2 i direktivet.

Detta kan naturligtvis leda till tillämpningsproblem vid en

ersättningssituation när det gäller institut som tillhör skyddet

kompletteringsvis. Insättningsgaranti-nämnden måste då ta ställning till

om de instrument för vilka ersättning begärs fanns redan när skyddet

upphörde att gälla eller om de införskaf-fats senare. Institutet skall

informera investerarna om från vilket datum skyddet inte längre gäller.

11 Investerarskyddets finansiering

Regeringens förslag: Investerarskyddet skall finansieras genom av-

gifter från de institut som tillhör skyddet. De sammanlagda avgifterna

skall motsvara vad som är nödvändigt för en långsiktig finansiering av

investerarskyddet. Vidare skall avgifterna täcka Insättningsgaranti-

nämndens kostnader för administration av skyddet.

När avgifterna beräknas skall nämnden beakta storleken av de

tillgångar som är skyddade hos ett institut och göra en jämförelse med

samtliga tillgångar som omfattas av skyddet.

Insättningsgarantinämnden får genom föreskrifter fastställa de

närmare grunderna för hur avgiften skall beräknas.

Insättningsgarantinämnden ges stor valfrihet när det gäller utform-

ningen av investerarskyddet. Nämnden kan t.ex. fondera medel hos

Riksgäldskontoret eller teckna en försäkring. Vidare ges nämnden

möjlighet att låna medel hos Riksgäldskontoret.

Utredningens förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Eftersom utredningen föreslår att investerarskyddet skall drivas i

privat regi, föreslår emellertid utredningen inte någon lånemöjlighet i

Riksgäldskontoret.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svenska Fondhandlareföreningen och Svenska

Bankföreningen betonar att utformningen av systemet bör vara flexibel.

Aktiefrämjandet framför liknande synpunkter. Föreningarna menar dess-

utom att möjligheten att i framtiden relatera fördelningen av avgiften

mellan instituten till institutens individuella risk inte bör uteslutas. Även

Riksgäldskontoret anser att avgifterna bör riskrelateras.

Finansinspektionen anser att grunderna för beräkning av hur avgifterna

skall fördelas bör framgå av lag. Riksrevisionsverket är av delvis samma

uppfattning och menar att utredningens genomgång av finansieringsfrå-

gorna är otillräcklig. Verket anser att grunderna för beräkningen av hur

avgiften skall fördelas är oklara och att finansieringsfrågan bör vara för-

hållandevis strikt reglerad.

Skälen för regeringens förslag:

Allmänna utgångspunkter

Direktivet lämnar medlemsländerna stort utrymme att själva utforma in-

vesterarskyddet. Kostnaderna för systemet måste emellertid bäras av de

institut som är anslutna till systemet.

En grundläggande utgångspunkt är att investerarskyddet bör utformas

så att kostnaderna för skyddet på längre sikt blir så låga som möjligt sam-

tidigt som skyddet är effektivt. De marknader på vilka värdepappersinsti-

tuten verkar utvecklas och förändras ständigt. Vidare ökar kunskapen om

dessa marknader fortlöpande. Lösningar som i dag framstår som

optimala kan inom en snar framtid visa sig vara mindre ändamålsenliga.

Mot denna bakgrund bör lagstiftningen vara flexibel så att skyddet kan

utformas på det sätt som vid var tidpunkt framstår som mest lämpligt.

Den närmare utformningen av avgiftsuttaget liksom valet av lösningar

för att säkerställa eventuella utbetalningar bör anförtros Insättningsgaran-

tinämnden. Det är angeläget att nämnden tillförs resurser för att kunna

fullgöra denna uppgift på bästa sätt.

Nedan redogörs för några alternativ till utformning av skyddet. De al-

ternativ som förs fram är emellertid bara exempel på hur skyddet skulle

kunna utformas. De olika alternativen kan tillämpas var för sig eller kom-

bineras med varandra.

Avgifternas storlek

Utgångspunkten är att Insättningsgarantinämnden skall ha stor frihet att

välja hur skyddet skall utformas. Oavsett vilket alternativ nämnden väljer

skall finansieringen ske genom avgifter från värdepappersinstituten. De

avgifter som tas ut bör inte vara högre eller lägre än vad som krävs för

den långsiktiga finansieringen av systemet. Avgifterna bör fördelas

mellan instituten i enlighet med försäkringsmässiga principer. Storleken

på avgifterna och hur de fördelas mellan instituten avgiftssättningen

bör vara flexibel och kunna anpassas beroende på om avgifterna skall gå

till exempelvis försäkringspremier eller till fondering. Det är därför inte

lämpligt att detaljreglera avgiftsuttaget i lag. I stället bör det överlåtas

till

Insättningsgarantinämnden att fastställa de närmare grunderna för beräk-

ningen av avgiften inklusive hur denna skall fördelas mellan instituten.

Bestämmelser om för enskilda betungande avgifter är sådana föreskrif-

ter som enligt huvudregeln i regeringsformen måste meddelas i lag (RF

8:3). Normgivningskompetensen avseende avgifter kan emellertid

delegeras till regeringen eller, efter vidaredelegation, till

förvaltningsmyndighet (RF 8:9 andra stycket och 8:11). Det är med andra

ord möjligt att delegera avgiftssättningen till Insättningsgarantinämnden.

Trots detta kan det anföras skäl för att i vart fall de grundläggande pa-

rametrarna för avgiftssättningen anges i lag. Så har skett när det gäller

insättningsgarantin, där det i lagen sägs att den årliga avgiften för samtli-

ga institut skall fastställas till en viss procentsats satt i relation till de

in-

sättningar som omfattas av garantin (se 12 § lagen [1995:1571] om

insättningsgaranti). Dessutom har nämnden möjlighet att inom de ramar

lagen anger differentiera de avgifter instituten skall betala (13 § samma

lag). Fördelen med den lösning som valts för insättningsgarantin är att

den ökar förutsebarheten för instituten och att en eventuell

domstolsprövning vid ett överklagande av nämndens avgiftsbeslut

underlättas.

Förutsättningarna för insättningsgarantin och investerarskyddet är

emellertid inte helt likvärdiga. För insättningsgarantin är finansierings-

metoden, förskottsbetalda avgifter som placeras hos Riksgäldskontoret,

reglerad i lag. För investerarskyddet bör i stället gälla att Insättningsga-

rantinämnden skall ha stor frihet att välja hur skyddet skall utformas.

Detta kan exempelvis ske genom fondering hos Riksgäldskontoret eller

genom att det tecknas en kollektiv försäkring. Även andra utformningar

av skyddet kan tänkas. Det är därför svårt att i dag bedöma på vilken nivå

avgiftsuttaget skall ligga. Nämnden bör av det skälet kunna anpassa av-

giftssättningen efter utformningen av skyddet.

När det gäller fördelningen av avgifterna mellan instituten är det dess-

utom andra och mer komplicerade faktorer än för insättningsgarantin

som bör vara avgörande. Det bör exempelvis vara möjligt för nämnden

att grunda avgiftssättningen på institutens åtgärder och rutiner för att

begränsa de risker som kan utlösa ersättningsfall. Det kan mot nu

angiven bakgrund inte anses lämpligt att begränsa nämndens

handlingsutrymme genom att i lag ange samtliga faktorer som bör vara

avgörande för avgiftssättningen. Enligt regeringens uppfattning är det

lämpligare att låta nämnden meddela närmare föreskrifter för hur

avgiftssättningen skall ske.

Avgifterna skall förutom att utgöra finansiering av själva skyddet

även täcka kostnaderna för administrationen av systemet. Till administra-

tionen kan i första hand de löpande kostnaderna för nämndens egen be-

fattning med skyddet hänföras. Andra exempel på utgifter som kan

hänföras dit är ersättningar till externa förvaltare liksom eventuella

försäkrings-premier.

En utgångspunkt för att bestämma storleken på avgifterna bör vara att

de inte skall vara högre än vad som behövs för att bygga upp och löpande

finansiera systemet. Det följer redan av investerarskyddsdirektivet att

systemets finansiella kapacitet skall stå i rimlig proportion till institutens

åtaganden (se strecksats 22 i ingressen till investerarskyddsdirektivet).

Trots det som anförts ovan finns det därför skäl att i lagen understryka att

skyddet på lång sikt varken får över- eller underfinansieras.

De avgifter som tas ut av instituten bestämmer i stora stycken

systemets kapacitet. Flera faktorer komplicerar bedömningen av hur stora

utbetalningar systemet skall vara dimensionerat för. Risken för

ersättningsfall är främst beroende av i vilken omfattning det förekommer

situationer av försvagat sakrättsligt skydd vid hanteringen av kunders

egendom i värdepappersbolagen. Frekvensen av konkurser bland

värdepappersinstituten är också en viktig komponent i bedömningen.

Om en konkurs inträffat och det sakrättsliga skyddet brustit kommer

investerarskyddet att utlösas. Konkurs och bristande sakrättsligt skydd är

emellertid var för sig inte tillräckliga förutsättningar för att kunna

aktivera investerarskyddet. Hur orsaksambandet mellan konkurs och

bristande sakrättsligt skydd ser ut, och om ett sådant samband föreligger,

är dock centrala moment när de förväntade kostnaderna för systemet

skall upp-skattas.

En omständighet som försvårar uppskattningen av skyddets kapacitet

är förekomsten av ansvarsförsäkringar. Normalt torde gälla att sådana

försäkringar inte täcker skador som har orsakats genom brott, något som

kan vara fallet när investerarskyddet aktualiseras. I de situationerna

finansieras ersättningen genom investerarskyddet. I övriga skadefall

finns det skäl att anta att investeraren kan ha rätt till ersättning från både

investerarskyddet och ur en ansvarsförsäkring. Om investerarskyddet

betalar ut ersättning till investeraren skall staten ha regressrätt mot

försäkringsgivaren (se avsnitt 8). Kostnaderna för skyddssystemet

kommer i sådana situationer att inskränka sig till en räntekostnad

avseende tiden från det att ersättning betalas ut till investeraren till dess

att regresskravet infrias av försäkringsgivaren.

Ett utmärkande drag för investerarskyddet är att det under normala för-

hållanden inte skall behöva tas i anspråk när ett institut går i konkurs.

Samtidigt finns det skäl att anta att de faktorer som kan utlösa rätt till er-

sättning dvs. överträdelse av de regler som gäller för hanteringen av

kunders finansiella instrument och medel i högre grad förekommer i

institut som är i kris än i övriga institut.

Redan den omständigheten att Sverige varit i det närmaste befriat från

konkurser bland värdepappersinstitut gör det ytterligt svårt att med någon

högre grad av säkerhet bedöma den framtida förekomsten av

fallissemang hos sådana institut. Den enda avslutade konkursen i ett

värdepappersbolag i Sverige i modern tid är Orion Fondkommission AB,

som försattes i konkurs den 20 april 1993. Enligt konkursförvaltningen

fanns det bara något enstaka exempel på investerare som man inte

förmådde återställa finansiella instrument till på grund av att Orion brutit

mot gällande regler. Slutsatsen är att de samlade kostnaderna för ett

investerarskyddssystem skulle ha blivit mycket små, om det hade funnits

ett sådant system när Orion gick i konkurs.

I april 1998 förklarades Poncera Fondkommission AB i konkurs. Det

är emellertid för tidigt att i dag dra några slutsatser om hur ett investe-

rarskyddssystem skulle ha berörts av den konkursen.

Till grund för utredningens bedömning av kapacitetsbehovet i investe-

rarskyddet har legat en enkätundersökning av de fem största bankerna

och de fyra största värdepappersbolagen om antalet värdepappersdepåer

och storleken av dessa. Undersökningen avsåg första halvåret 1997. De

värden som skulle garanteras av investerarskyddet när enkäten gjordes

skulle för bankerna uppgå till i genomsnitt 3,4 miljarder kronor.

Motsvarande siffra för de undersökta värdepappersbolagen var 1,8

miljarder kronor.

Enligt uppgift är skillnaderna stora bland värdepappersbolagen som

grupp, även vad gäller dem som inte omfattades av undersökningen. Ut-

redningen antar mot denna bakgrund att de flesta värdepappersbolag

skulle hamna på siffror omkring 400 600 miljoner kronor.

Att på förhand uppskatta storleken av de brister som kan uppenbaras

vid en konkurs är näst intill omöjligt. Utredningen menar att om det inte

förekommit något större haveri eller brottslighet av mycket stor omfatt-

ning täcker en gissning på omkring en procent av det totala depåinnehål-

let in förluster med ganska god marginal. Ett antagande om en brist på

upp till fem procent torde, enligt utredningen, utgöra en tillräckligt

tilltagen marginal för att täcka även skador av mindre sannolik

omfattning. Ju större depåstocken är för ett institut, desto mindre

sannolikt är det att bristen skulle nå upp till femprocentsnivån.

Utredningen har emellertid inte beaktat den kostnadsreduktion som

uppkommer när ersättningsfall bekostas genom institutens ansvarsförsäk-

ring (se vidare avsnitt 8). Regeringen inser den grundläggande osäkerhet

som råder vid uppskattningen av skyddets omfattning och har ingen an-

ledning att ifrågasätta utredningens bedömning. Med dessa uppgifter och

antaganden som utgångspunkt skulle en obeståndssituation kunna

medföra en belastning på systemet för ett större värdepappersbolag

uppgående till 18 90 miljoner kronor och för en större bank till 34 170

miljoner kronor.

Utredningen har i belysning av utvecklingen på värdepappersmarkna-

derna utgått från en konkursfrekvens på högst 3-4 mindre

värdepappersinstitut samt något enstaka större institut i ett perspektiv av

ett par tre decennier (se betänkandet s. 112). Med dessa antaganden som

grund skulle den högsta beräknade årliga belastningen uppgå till omkring

18 miljoner kronor. Man kan också göra den uppskattningen att ett

system med en finansiell kapacitet på omkring 300 miljoner kronor på

kort sikt skulle klara av åtminstone ett större och ett par medelstora

ersättningsfall.

Det årliga avgiftsuttaget bör å ena sidan begränsas, bl.a. för att bidra

till ett kostnadsmedvetande hos Insättningsgarantinämnden. Å andra

sidan är det angeläget att systemet efter en tid skall kunna klara av

ersättningsfall i åtminstone ett större institut utan att behöva utnyttja

möjligheten att låna hos Riksgäldskontoret.

Beroende på den lösning som väljs för utformningen av skyddet kom-

mer kapaciteten att byggas upp på olika sätt. En fondering av hela belop-

pet över 10 år kostar instituten 30 miljoner kronor per år om hänsyn inte

tas till ränteeffekten.

Det bör understrykas att nämndens utgångspunkt vid fastställande av

avgifterna bör vara att de inte får vara högre än det valda systemet

kräver. De bör dock vara tillräckligt höga för att ett effektivt system skall

kunna skapas. Det är således en viktig uppgift för nämnden att få en

acceptabel nivå på de avgifter instituten betalar.

Avgiften skall i sin helhet täcka kostnaderna för administration och

tillhandahållande av skyddet. En viktig uppgift för

Insättningsgarantinämnden är därför att identifiera de kostnader som är

att hänföra till investerarskyddet. Det är också angeläget att fördelningen

av avgiften mellan instituten bygger på faktorer som gör att fördelningen

upplevs som rättvis i förhållande till det skydd som ges.

Principerna för fördelningen av avgifterna mellan instituten och för hur

avgiften debiteras är väsentlig eftersom den kan påverka institutens bete-

ende. En avgift som betalas innan ersättningsfallet inträffar kan ge andra

incitament för beteende än en avgift som betalas efter det att ett ersätt-

ningsfall har inträffat. I det förra fallet erlägger det institut som drabbas

av ersättningsfallet en del av kostnaden och kan därmed inte övervältra

hela riskkostnaden på sina konkurrenter. I det senare fallet får

konkurrenterna bära hela riskkostnaden. Detta gäller även om en

fondering görs och inga avgifter därefter tas ut. Institutets beteende

kommer i dessa fall inte att påverkas av avgiften.

En klarare beteendepåverkande effekt har en fördelning av avgifterna

som direkt påverkas av det individuella institutets riskbeteende. Fördelen

med en riskrelaterad avgift är att institutet får direkta incitament att mini-

mera sitt risktagande. För att en sådan avgiftssättning skall fylla sin funk-

tion är det viktigt att det är möjligt att kontrollera att de riskreducerande

åtgärderna upprätthålls även efter det att t.ex. ett försäkringskontrakt

tecknats och avgiften bestämts.

Endast när ett institut går i konkurs och det visar sig att det sakrättsliga

skyddet brustit kommer investerarskyddet att utlösas. Därmed kan man

identifiera tre komponenter som kan tillmätas betydelse när avgiften skall

fastställas för ett institut: sannolikheten för konkurs, sannolikheten för

bristande sakrättsligt skydd och den sannolika förlusten. En riskrelaterad

fördelning av avgifterna innebär en för varje institut i möjligaste mån in-

dividuell uppskattning av faktorer som påverkar de tre komponenterna.

Den sannolika storleken på investerarnas förluster hänger samman med

det maximala ersättningsanspråk som kan riktas mot investerarskyddet

när ett institut går i konkurs. Avgifterna bör därför relateras till de

tillgångar som omfattas av investerarskyddet. Värdet av investerarnas

skyddade finansiella instrument och medel torde vara en uppgift som är

relativt enkel för instituten att ta fram och relativt enkel för

Insättningsgarantinämnden att kontrollera.

En faktor som kan ha betydelse för bedömningen av sannolikheten för

konkurs är institutets kapitaltäckning. Om avgifterna relateras till kapital-

täckningsgraden skulle sannolikheten för konkurs återspeglas i fördel-

ningen av avgifterna. Det kan emellertid ifrågasättas om

kapitaltäckningsgraden alltid är en god riskmätare för de här aktuella

instituten. Kapitaltäckningen omfattar nämligen endast ett instituts egna

finansiella verksamhet. För de institut som inte bedriver finansiell

verksamhet för egen räkning eller som gör det endast i begränsad

omfattning är därför kapitaltäckningsgraden inte någon relevant

måttstock.

Sannolikheten för brist i det sakrättsliga skyddet är svårare att relatera

till någon känd, i det enskilda institutet, mätbar och kontrollerbar faktor.

Det kan emellertid noteras att ansvarsförsäkringen i stora stycken torde

täcka samma risker som de investerarskyddet täcker. En nedjustering av

avgiften med hänsyn till ansvarsförsäkringens omfattning torde därmed

kunna få två effekter. Avgiften till investerarskyddet reflekterar de risker

som återstår för investerarskyddet att täcka. Vidare ges instituten incita-

ment att teckna en bredare ansvarsförsäkring, t.ex. en som omfattar de

fall där ett uppsåtligt handlande är orsak till att tillgångarna inte kan

återställas.

Nämnden bör värdera i vilken mån de ovan nämnda riskfaktorerna är

relevanta för de här aktuella instituten. Nämnden bör även beakta att ett

system som vidare riskrelaterar avgifterna endast är lämpligt om de

administrativa kostnaderna inte blir oproportionerligt stora.

Om det skulle visa sig möjligt att konstruera ett lättadministrerat och

enkelt system för ytterligare riskrelatering av avgifterna, t.ex. genom att

utveckla en enkel modell för bedömning av institutens interna riskhante-

ringsrutiner, bör Insättningsgarantinämnden överväga att vidareutveckla

avgiftssättningen.

Utformningen av skyddet

Utredningen har i första hand övervägt huruvida det är lämpligt att avgif-

terna fonderas eller används till premiebetalning vid en försäkringslös-

ning. Som tidigare nämnts har utredningen uppskattat ett krav på

skyddets kapacitet till 300 miljoner kronor. Att helt fondera dessa medel

skulle innebära en lösning som motsvarar vad som gäller för

insättningsgarantin.

Huvudskälen för att insättningsgarantin skall säkras genom

uppbyggnad av reserver har emellertid ansetts vara att det är nödvändigt

med en spridning av systemets kostnader på längre sikt. Ett fallissemang

i en bank torde annars innebära betydande finansiella påfrestningar för

övriga banker i ett läge där de övriga bankernas finansiella tillstånd

sannolikt inte är tillfredsställande.

Ett fallissemang i ett värdepappersinstitut innebär däremot inte med

nödvändighet att investerarskyddet aktiveras. Endast om tillgångar har

gått förlorade blir det aktuellt med utbetalningar från systemet. Detta är

en risk som inte nödvändigtvis hänger samman med allmänt svåra

förhållanden i värdepappersinstituten eller på de finansiella marknaderna.

Det är därmed inte givet att övriga institut skulle komma att beröras av

samma svårigheter som det drabbade institutet.

Vidare uppskattas inte investerarskyddet vara av en sådan omfattning

att det är nödvändigt för det finansiella systemets stabilitet att medel

finns avsatta om ett ersättningsfall inträffar.

En fördel med ett fonderat system är att det institut som fallerar har va-

rit med och betalat. Därmed undviker man att instituten till fullo kan

övervältra bristande internkontroll på konkurrerande institut. En nackdel

med fondering är emellertid att kretsen av de institut som sett över en

längre period är aktiva på marknaden varierar. Institut som upphör med

sin verksamhet innan något ersättningsfall inträffat kommer därmed att

bära kostnader som är hänförliga till konkurrenter som ännu inte

omfattas av skyddet.

Om en fonderingslösning blir aktuell bör de fonderade medlen

förvaltas utan kreditrisk och med låg likviditetsrisk. Det är därför

lämpligt att medlen placeras på räntebärande konto i Riksgäldskontoret.

För att få en effektiv förvaltning av medlen med en lämplig risknivå bör

nämnden ha möjlighet att uppdra åt externa kapitalförvaltare att inom de

ramar lagen anger placera medlen på bästa sätt, dvs. med utnyttjande av

möjligheten att genom Riksgäldskontorets kontoverksamhet placera

medel på olika löptider. En sådan modell tillämpas för närvarande när det

gäller insättningsgarantin. Avkastningen på medlen bör användas till att

sänka institutens kostnader för det samlade skyddet.

En annan lösning som diskuteras av utredningen är en försäkring vars

premie finansieras genom avgifterna. Under utredningsarbetet togs kon-

takt med företrädare för några internationella försäkringsgivare som till-

handahåller försäkringar inom det aktuella området. Enligt utredningen

har det därvid visat sig möjligt att upphandla ett försäkringsskydd som

skulle kunna utgöra ett komplement till en fond.

I sina kontakter med branschen har utredningen diskuterat ett skydd

begränsat till de 300 miljoner kronor som det maximala skadefallet upp-

skattats till. Sannolikt är det nödvändigt med någon sorts begränsning för

försäkringsskyddets omfattning. Det bör dock framhållas att dessa 300

miljoner kronor uppskattats utifrån de investeringar som nu omfattas av

skyddet och med beaktande av att ersättningsbeloppet bestäms till

maximalt 250 000 kronor per investerare. Ändras förutsättningarna kan

det därför finnas anledning att omvärdera skyddets beloppsmässiga om-

fattning.

Fördelarna med ett försäkringsskydd är flera. En försäkringslösning

har det gemensamt med en fondering att alla institut som omfattas av

skyddet är med och betalar. Nackdelen är att det till följd av

svårbedömda risker kan vara svårt att erhålla konkurrenskraftiga priser.

Världsmarknaden för försäkringar är dock en marknad med många

aktörer. Detta innebär att Insättningsgarantinämnden har möjligheter att

utnyttja konkurrensen mellan internationellt verksamma

försäkringsgivare för att få fram en kostnadseffektiv försäkringslösning.

Den förväntade årliga förlusten i systemet påverkas av ett mycket stort

antal faktorer. Endast en del av dessa är identifierbara. Vissa faktorer på-

verkar hur stora ersättningskrav som uppkommer om ett ersättningsfall

inträffar. Verksamhetens omfattning och antalet kunder i bolaget är para-

metrar som direkt påverkar systemets ersättningsnivå. Det är också

viktigt hur kundernas tillgångar är fördelade. Andra faktorer påverkar

risken för att ett ersättningsfall skall uppkomma. Bolagets interna rutiner

för riskhantering är t.ex. viktiga faktorer i det sammanhanget. En del av

faktorerna samverkar, ju sämre kontrollrutiner och ju större portföljer

som förvaltas, desto mindre blir risken för upptäckt samtidigt som

utsikten till vinst vid brottsligt förfarande ökar.

Det är därför angeläget att Insättningsgarantinämnden i den utsträck-

ning det är möjligt har översikt över vilka risker som påverkar sannolik-

heten för ersättningsfallen så att den har en god grund att stå på om

nämnden väljer att upphandla försäkringar på marknaden. I denna del är

det naturligt att Insättningsgarantinämnden tar hjälp av Finansinspektio-

nen.

En tredje finansieringsmetod skulle kunna vara att Insättningsgaranti-

nämnden vid ersättningsfall lånar medel i Riksgäldskontoret och att lånet

återbetalas genom avgifter från instituten. Enligt regeringens uppfattning

bör Insättningsgarantinämnden ha möjlighet att låna i Riksgäldskontoret.

Detta torde framför allt kunna bli aktuellt om det inträffar ett skadefall i

systemets uppbyggnadsskede och nämnden inte kan finansiera

utbetalning av ersättningar på annat sätt. Lånemöjligheten bör även

kunna utnyttjas om de medel nämnden förfogar över inte räcker till för

betalning av de anspråk som omfattas av skyddet.

12 Ikraftträdande

De nya lagförslagen föranleds av direktivet om system för skydd av in-

vesterare. Enligt artikel 15 i direktivet skall medlemsländerna ha genom-

fört direktivets bestämmelser senast 18 månader efter ikraftträdandet, vil-

ket innebär att genomförandet skall ha skett till den 27 september 1998.

De nya reglerna bör därför träda i kraft vid den tidigaste tidpunkt som är

möjlig med hänsyn till behandlingen av propositionen i riksdagen och till

Insättningsgarantinämndens förberedelsearbete. Ikraftträdandet föreslås

ske den 1 maj 1999.

Ikraftträdandet av de nya bestämmelserna som gäller penningtvätt (14

och 18 §§) bör samordnas med de förslag som finns i den lagrådsremiss

regeringen beslutade den 3 september 1998. Lagändringarna enligt den

remissen har föreslagits träda i kraft den 1 juli 1999. 14 och 18 §§ lagen

om investerarskydd bör därför träda i kraft vid samma tidpunkt.

För att ett fungerande skyddssystem skall finnas på plats då lagarna

träder i kraft krävs att Insättningsgarantinämnden i god tid före

ikraftträdandedatumet bestämmer hur systemet skall finansieras och vilka

kriterier som skall läggas till grund för avgiftssättningen. Väljer

Insättningsgarantinämnden att teckna en försäkring bör en upphandling

påbörjas i god tid

13 Ekonomiska konsekvenser

Genom det föreslagna investerarskyddet kommer tillgångar som investe-

rare låter ett svenskt värdepappersinstitut eller en svensk filial till ett ut-

ländskt värdepappersinstitut förvalta att skyddas bättre jämfört med vad

som gäller i dag. Samtidigt kommer skyddet aktualiseras endast om vissa

mycket speciella omständigheter föreligger, nämligen att institutet har

gått i konkurs och att investeringar förlorats på grund av bristande rutiner

i institutet eller oegentligheter. Som diskuterats ovan är det mycket svårt

att uttala sig om i vilken grad skyddet för framför allt små investerare

kom-mer att förbättras, även om det står klart att de kommer att hamna i

ett bättre läge än i dag.

Investerarskyddet skall bekostas av de institut som tillhör systemet.

Av-gifterna skall täcka dels administrationskostnaderna hos

Insättningsgaran-tinämnden, dels kostnaderna för tillhandahållandet av

skyddet. Avgifterna kommer i hög grad att vara beroende av vilken

lösning Insättningsgaran-tinämnden väljer för att säkerställa

utbetalningar. Sannolikt kommer av-gifterna att vara högst i systemets

uppbyggnadsskede och efter uppkomna skadefall. Sammantaget kommer

förslaget att leda till ökade kostnader för instituten, men det är inte

möjligt att bedöma omfattningen av dessa kost-nader. Det kan inte

uteslutas att de ökade kostnaderna för instituten i nå-gon mån kommer att

återspeglas i de priser instituten erbjuder kunderna.

De medel som nämnden väljer att fondera skall placeras på räntebärade

konto hos Riksgäldskontoret. Insättningsgarantinämnden kan även un-

dantagsvis låna hos Riksgäldskontoret. Investerarskyddet kommer i dessa

delar att få en viss påverkan på statsskulden. Hur stor denna påverkan

blir beror ytterst på vilken finansieringslösning nämnden väljer.

En del av den avgift instituten betalar till Insättningsgarantinämnden

skall täcka administrationen av skyddet. Några kostnader för staten i an-

ledning av nämndens verksamhet kommer därför inte att uppkomma.

Förslaget bedöms inte leda till något ökat resursbehov för Finansin-

spektionen. För domstolsväsendets del görs samma bedömning som när

insättningsgarantin infördes (prop. 1995/96:60 s. 119). Domstolarna

kommer endast att beröras av investerarskyddet om

Insättningarantinämndens beslut överklagas. Detta innebär att

domstolarna kommer att påverkas endast i marginell omfattning.

Förslaget bedöms inte leda till något ökat resursbehov för

domstolsväsendet.

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om investerarskydd

Inledande bestämmelser

1 §

Första stycket i paragrafen beskriver lagens huvudsakliga tillämpnings-

område. Av andra stycket framgår att administrationen av

investerarskyddet skall skötas av Insättningsgarantinämnden. I

administrationen ingår bl.a. att fastställa avgifter för de institut som

omfattas av skyddet och att i övrigt besluta i frågor som rör skyddets

utformning.

Definitioner

2 §

Paragrafen innehåller vissa definitioner som är av central betydelse för

bestämmelserna i lagen.

När det i lagen talas om investerare avses den som genom avtal med

institutet har intagit ställning av uppdragsgivare eller den person för vars

räkning uppdraget utförts. Begreppet investeringstjänst är också nytt i

den finansiella lagstiftningen och betecknar alla de verksamheter som

faller under investerarskyddets tillämpningsområde. Huvudsakligen

överensstämmer dock begreppet med de verksamheter som ett

värdepappersinstitut får bedriva efter tillstånd av Finansinspektionen.

Investerarskyddets omfattning

3 §

(Artikel 2.2)

Paragrafen behandlar investerarskyddets räckvidd i fråga om till-

gångsslag. Av första stycket framgår att skyddet gäller för finansiella in-

strument och likvida medel. Finansiella instrument omfattas av skyddet

endast om ett institut förfogar över dem i samband med att en investe-

ringstjänst utförs. Endast den omständigheten att ett kontoförande institut

obehörigen vidtar åtgärder på en investerares konto hos Värde-

papperscentralen VPC AB (VPC) är således inte en händelse som träffas

av investerarskyddet. I sådana fall kan dock skadeståndsreglerna i

aktiekontolagen (1989:827) vara tillämpliga (eller motsvarande

bestämmelse i den föreslagna lagen om kontoföring av finansiella

instrument som föreslås ersätta aktiekontolagen).

De regler som ett värdepappersinstitut skall rätta sig efter innebär att

institutet är skyldigt att avskilja pengar som tillhör investerare från sina

egna tillgångar. Detta gäller för samtliga de tjänster som omfattas av

investerarskyddet, såvida inte institutet har tillstånd att ta emot medel på

konto. Medel på konto omfattas emellertid av insättningsgarantin.

Instituten är med andra ord regelmässigt redovisningsskyldiga för medel

som de handhar i samband med de tjänster som omfattas av skyddet.

Fordringsrätter, t.ex. en fordran på skadestånd för felaktig rådgivning,

faller inte inom investerarskyddets tillämpningsområde.

Det kan tänkas uppkomma situationer där rätt till ersättning föreligger

enligt både investerarskyddet och insättningsgarantin. Direktivet

föreskriver att ersättning i sådana fall bara skall kunna betalas från ett av

systemen (artikel 2.3). I andra stycket sägs därför att insättningsgarantin

skall tillämpas vid konkurrens mellan ersättningssystemen.

Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 7.

4 §

Paragrafen behandlar investerarskyddets tillämpning på svenska värde-

pappersinstitut.

Första stycket kan ses som en upplysning. Svenska

värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet investerarnas tillgångar

är skyddade oavsett om institutet i fråga skulle bryta mot

bestämmelser, inte betala avgifter osv. Remediet mot

värdepappersinstitut som inte följer bestämmelserna är att deras tillstånd

att bedriva värdepappersrörelse kan återkallas. Skyddet fortsätter dock att

gälla för investerarnas tillgångar (se kommentaren till 28 §).

I andra stycket föreskrivs, i enlighet med investerarskyddsdirektivet,

att ett svenskt värdepappersinstituts tillhörighet till investerarskyddet här

i landet även skall omfatta investerare som anlitar institutets filialer i

andra EES-länder. Skyddet får i sådana fall inte vara bättre än det

investerarskydd som gäller i värdlandet (det s.k. exportförbudet).

Enligt tredje stycket skall svenska institut med filialer utanför EES

kun-na ansöka om att deras filialer skall tillhöra det svenska

investerarskyddet. Detta motsvarar vad som gäller för

insättningsgarantin.

En och samma investerare kan ha anlitat såväl värdepappersinstitutets

huvudverksamhet som dess filial, t.ex. en person som flyttar mellan olika

länder. Om filialen inte omfattas får en uppdelning ske beroende på vad

som kan vara hänförligt till huvudverksamheten respektive filialen. Frå-

gorna om svenska instituts filialer utomlands har behandlats närmare i

avsnitt 7.5.2.

5 §

(Artikel 7.1)

Paragrafen avser i praktiken endast filialer till institut från länder utanför

EES som inte omfattas av ett skydd som minst motsvarar det som gäller

inom EES. En sådan filial behöver ett särskilt filialtillstånd enligt 2 kap.

7 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse för att få etablera sig i

Sverige. För tillstånd krävs bl.a. att filialen tillhör ett investerarskydd

som minst motsvarar de krav som gäller inom EES.

Enligt första stycket i förevarande paragraf kan utländska värdepap-

persinstitut ansöka hos insättningsgarantinämnden om att få tillhöra det

svenska investerarskyddet, och på så sätt få tillträde till den svenska

marknaden även om de inte har ett godtagbart hemlandsskydd.

Av andra stycket framgår att om sådana institut tillhör ett investe-

rarskydd i hemlandet som omfattar filialen i Sverige skall den ersättning

som investeraren får från institutets hemlandsskydd avräknas från ersätt-

ningen från det svenska skyddet.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.3.

6 §

(Artikel 7.1)

Paragrafen behandlar s.k. kompletteringsskydd för utländska instituts fili-

aler. Möjlighet till sådan komplettering finns dels för filialer till värde-

pappersinstitut från andra EES-länder (första stycket), dels för filialer till

värdepappersinstitut från länder utanför EES som har ett hemlandsskydd

som uppfyller de krav som gäller inom EES (andra stycket).

För kompletteringsanslutna filialer gäller att det är systemet i filialens

hemland som står för "bottenskyddet" vid ett ersättningsfall och att det

svenska investerarskyddet endast svarar för en kompletterande del (tredje

stycket). Den totala ersättningen får dock inte överstiga vad som

maximalt kan betalas ut enligt det svenska investerarskyddet.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.3.

Ersättning från investerarskyddet

7 §

(Artikel 2.2)

Paragrafen behandlar investerarskyddets tillämpning i tiden och överens-

stämmer i huvudsak med 8 § lagen om insättningsgaranti.

I första stycket anges att ett beslut att försätta ett värdepappersinstitut i

konkurs är en förutsättning för att skyddet skall kunna tas i anspråk. En

annan förutsättning är att investeraren inte kan få ut sina finansiella in-

strument eller medel. Det är här inte fråga om endast ett tillfälligt hinder

för investeraren att få ut instrumenten, som kan bero på att konkursför-

valtaren är tvungen att utreda äganderättsfrågor m.m., utan om ett defini-

tivt konstaterande av att investeraren inte kan, och inte heller kommer att

kunna, få ut instrumenten från institutets konkursbo. I praktiken torde så

vara fallet endast när instrumenten inte finns kvar eller då separationsrätt

inte föreligger. Att investeraren inte skall behöva föra en process om

bättre rätt mot en eventuell förvärvare av tillgångarna innan han kan få

ersättning följer av lydelsen att investeraren från institutet inte kan få ut

tillgångarna (se vidare avsnitt 9.1). Detsamma bör, som Lagrådet

påpekat, gälla om investeraren nekas att utfå finansiella instrument av

konkursboet, under hänvisning till att tillgångarna hör till

konkursinstitutet på grund av att separationsrätten inte gäller. Om

Insättningsgarantinämnden är av en annan uppfattning än konkursboet i

en sådan fråga kan nämnden föra en process mot konkursboet om bättre

rätt till egendomen.

Enligt andra stycket kan dock investerarskyddet beträffande utländska

filialer i Sverige komma att aktualiseras vid en annan tidpunkt, nämligen

då investerarnas tillgångar blir indisponibla genom ett beslut av en ut-

ländsk myndighet. Bestämmelsen har sin bakgrund i att andra medlems-

länder har en annorlunda obeståndsrätt och andra rättsliga institut som

vid sidan av konkurs kan göra tillgångarna indisponibla, t.ex.

företagsrekonstruktion.

Vad som skall förstås med att tillgångarna inte är tillgängliga bör över-

lämnas till rättstillämpningen att avgöra. Begreppet kommer från investe-

rarskyddsdirektivet och vägledande motivuttalanden om dess tolkning

bör därför göras med försiktighet. Det är emellertid klart att varje beslut

som innebär att investeraren förlorar möjligheten att förfoga över sina

tillgångar inte behöver innebära att dessa inte är tillgängliga.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.4.

8 §

(Artikel 2.4)

I paragrafen regleras hur ersättningen skall bestämmas. Enligt första

stycket skall instrumenten värderas efter marknadsvärdet på konkursda-

gen. De flesta instrument som omfattas av skyddet torde normalt vara fö-

remål för kurssättning och regelbunden handel på värdepappersmarkna-

den, exempelvis vid Stockholms fondbörs. I sådana fall skall den senast

noterade betalkursen normalt anses motsvara marknadsvärdet. Detta gäl-

ler inte bara kurser vid handel som sker vid en börs eller auktoriserad

marknadsplats utan även de kursnoteringar som sker vid handel genom

värdepappersinstitut. Som exempel kan nämnas den handel som sker vid

InnovationsMarknaden (IM) och Aktietorget samt den kursinformation

som publiceras av Stockholms Börsinformation (SBI). Andra exempel är

den handel som sker på den s.k. Nya Marknaden i Fondbörsens handels-

system och de kursnoteringar som anges på vissa värdepappersinstituts

hemsidor på internet.

Enligt andra stycket skall ersättningen omfatta även rätt till ränta.

Detta förutsätter emellertid att rätt till ränta föreligger enligt lag eller

avtal. Om det föreligger rätt till ränta enligt räntelagen (1975:635) eller

om medlen skulle ha varit insatta på ett räntebärande klientmedelskonto

hos annat institut kan således ersättning utgå för ränta fram till dagen för

konkursbeslutet.

Av tredje stycket följer att instrument som är denominerade i annat

lands valuta skall räknas om till svenska kronor när ersättningen bestäms.

Detsamma gäller utländska medel. I sådana fall skall omräkningskursen

vara den senaste köpkursen enligt den fixkurs som fastställts vid avista-

handel med valuta den dag då konkursbeslutet meddelas.

9 §

(Artikel 4.1)

Första stycket begränsar den maximala ersättning som en investerare kan

få till 250 000 kronor per institut. Bestämmelsen behandlas närmare i

avsnitt 8.

I paragrafens andra stycke har som en följd av Lagrådets yttrande

tillkommit en bestämmelse som klargör investerarskyddets ställning i

förhållande till andra ersättningsformer. Ersättning från investerarskyddet

skall enligt bestämmelsen inte utgå om investeraren redan har erhållit

ersättning för sin förlust genom utdelning i konkursen eller på grund av

rätt till försäkringsersättning eller skadestånd. Skulle den erhållna

ersättningen vara lägre än 250 000 kronor och investeraren förlust inte

täckas helt och hållet, kan dock investeraren erhålla ersättning från

investerarskyddet upp till sammantaget 250 000 kronor. Vänder sig

investeraren först till investerarskyddet har han rätt till ersättning utan

avräkning för vad som kan tänkas utgå i annan form. Investerarskyddet

träder då in i investerarens rätt i förhållande till annan till den del

ersättning utgått (se avsnitt 9.3 och kommentaren till 21 och 22 §§).

10 §

(Artikel 8.3)

Om det framkommer att en investerare handlat på någon annans vägnar

och därför inte är den egentligen berättigade, skall detta ligga till grund

för bedömningen av ersättningsfrågan. Av 2 § framgår att även de för

vars räkning investeringen skett i sådana fall betraktas som investerare

enligt lagen. Det nu sagda gäller även när flera personer är delaktiga i en

gemensam investering. Att fondandelsägare inte kan åberopa denna

bestämmelse för att få ersättning från skyddet såvitt avser tillgångar i

fonden följer av undantaget i 12 §.

11 §

Paragrafen behandlar den situationen att de tillgångar ersättningen avser

har pantsatts. Enligt paragrafen skall panträtt i sådant fall gälla i den ut-

betalda ersättningen (s.k. surrogation). Detta får till följd att Insättnings-

garantinämnden inte skall betala ut ersättningen till investeraren. Det blir

i stället panthavaren som får bestämma till vem utbetalning skall ske.

Panträtt i medel som täcks av investerarskyddet torde vara sällsynt.

Kravet på att redovisningsmedel skall sättas in på konto i bank gör att

medlen normalt finns på ett konto hos ett annat institut och därför täcks

av insättningsgarantin.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 9.2.

Undantag från investerarskyddet

12 §

(Artikel 8.3)

Av första stycket framgår att andelsägare i en värdepappersfond inte har

rätt till ersättning såvitt avser tillgångar i fonden. Detta gäller även an-

delsägare i s.k. nationella fonder enligt lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder. Rätten till ersättning tillkommer i dessa fall

fondbolaget.

Motsvarande gäller för s.k. fondförsäkring, där den försäkrade själv

kan välja i vilken värdepappersfond som försäkringspremien skall

placeras. I dessa fall är det försäkringsbolaget som formellt är

fondandelsägare och som därmed undantas från rätten till ersättning.

Lagrådet har efterfrågat bestämmelsens inverkan på tillgångar inom

premiepensionssystemet. Bestämmelsen tar sikte även på andelsägare

inom premiepensionssystemet. Enligt bestämmelserna i 8 kap. lagen

(1998:674) om inkomstgrundad ålderspension har den enskilde

pensionsspararen rätt att bestämma var medel motsvarande den för

pensionsspararen fastställda pensionsrätten för premiepension skall

placeras. Medlen får placeras i värdepappersfonder och hos utländska

fondföretag som har rätt att utöva fondverksamhet i Sverige enligt lagen

(1990:1114) om värdepappersfonder. Medlen får också placeras i

värdepappersfonder som förvaltas av ett för detta ändamål inrättat statligt

fondbolag. Premiepensionssystemet är utformat som ett

fondförsäkringssystem, vilket bl.a. innebär att det är

Premiepensionsmyndigheten som skall vara andelsägare i de

värdepappersfonder där medlen placeras. Därmed får myndigheten anses

vara den för vilken investeringen görs. Pensionsspararna har i sin tur

endast en fordran på staten och kan alltså inte göra anspråk på ersättning.

 I dessa fall tar alltså den förevarande bestämmelsen i första hand sikte

på Premiepensionsmyndigheten, som således inte kan få ersättning

genom investerarskyddet om tillgångar i fonden skulle vara försvunna.

Fondbolaget i fråga kan dock få ersättning i sin egenskap av investerare,

dock med högst 250 000 kronor. Det kan i sammanhanget nämnas att en

pensionssparare har en självständig rätt att, vid sidan av

Premiepensionsmyndigheten, föra talan om skadestånd om fondandelar

som myndigheten förvärvat för hans räkning gått ned i värde (se 8 kap. 7

§ lagen om inkomstgrundad ålderspension).

Om pensionssparare inom premiepensionssystemet inte väljer någon

särskild förvaltare kommer pensionsmedlen att placeras i en särskild

fond, premiesparfonden, inom Allmänna pensionsfonden.

Premiesparfonden skall förvaltas av en ny sjunde fondstyrelse. Eftersom

placeringen i detta fall inte sker hos ett värdepappersinstitut omfattas

tillgångarna i inte av investerarskyddet.

Bestämmelsen, som är ett undantag till den regel som finns i 10 §, har

på Lagrådets förslag flyttats till från 10 § till 12 §. Den har behandlats

närmare i avsnitt 7.3.

Genom bestämmelsen i andra stycket utesluts tillgångar som ingår i in-

dividuellt pensionssparande från investerarskyddet. Bestämmelsen har

behandlats utförligt i avsnitt 7.2.3.

13 §

(Artikel 4.2 jämte bilaga I)

Genom paragrafen görs samma undantag från kretsen av ersättningsbe-

rättigade som för insättningsgarantin. Undantaget innebär att sådana in-

stitut som åtar sig att utföra investeringstjänster inte själva kan erhålla

ersättning om de anlitat ett annat institut för att utföra en investe-

ringstjänst. Detta gäller dock endast sådana institut som tillhör investe-

rarskyddet. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.3.

14 §

(Artikel 3)

I paragrafen föreskrivs att rätt till ersättning inte skall finnas om en in-

vesterares krav avser tillgångar som varit föremål för häleribrott. Rege-

ringen har i prop. 1998/99:19 föreslagit att det införs ett nytt brott

penninghäleri i brottsbalken. Den nya brottsbestämmelsen tar sikte på

några av de gärningar som för närvarande är straffbelagda inom ramen

för brottsbalkens generella häleribestämmelse (9 kap. 6 § första stycket 3

och 4 brottsbalken). Brottsbestämmelsen innebär dock en viss utvidgning

jämfört med gällande rätt på så sätt att t.ex. brott varigenom skatt, tull

eller annan avgift undandras det allmänna skall kunna vara s.k. förbrott

till penninghäleri.

Hänvisning görs i paragrafen till såväl häleri och häleriförseelse som

de nya brotten penninghäleri och penninghäleriförseelse eftersom häleri i

vissa fall kan innefatta penninghäleri. Bestämmelsen tar endast sikte på

de tillgångar som varit föremål för häleribrott, dvs. har investeraren krav

som avser andra tillgångar kan han få ersättning för dessa. En

förutsättning för att paragrafen skall vara tillämplig är att det föreligger

en dom som har vunnit laga kraft. Nämnden kan i avvaktan på att det

föreligger en lagakraftvunnen dom besluta att ersättning tills vidare inte

skall betalas ut (18 §).

Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 9.2.

Utredning och utbetalning av ersättning

15 §

(Artikel 9.1)

Paragrafens första stycke innehåller en preklusionsregel som innebär att

investeraren skall framställa sitt krav inom ett år från konkursen om han

inte skall förlora rätten till ersättning.

Andra stycket behandlar den situationen att investeraren inte har

kunnat framställa sitt krav inom den frist sin avses i första stycket. Om

det varit omöjligt för investeraren att framställa begäran om ersättning i

tid, skall den inte avvisas av den anledningen. Vad som utgör tillräckliga

omständigheter i detta avseende får avgöras i tillämpningen mot

bakgrund av liknande situationer på andra områden.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 9.1.

16 §

Paragrafen behandlar konkursförvaltarens arbetsuppgifter med anledning

av investerarskyddet. Konkursförvaltaren spelar en central roll i en

ersättningssituation. Vid en konkurs vänder sig investerarna sannolikt till

förvaltaren för att framställa krav på att få ut sina finansiella instrument

med separationsrätt. Det torde således normalt vara konkursförvaltaren

som först upptäcker om det finns anledning för investerare att vända sig

till investerarskyddet för att framställa anspråk på ersättning. Förvaltaren

åläggs därför att informera investerare när han upptäcker att dessa kan ha

rätt till ersättning. Förvaltaren kommer också att ha tillgång till uppgifter

som Insättningsgarantinämnden behöver. Det kan vara fråga om ägarför-

teckningar, köp- och säljnotor samt avtal med kunder. Sådan uppgifter

skall förvaltaren vara beredd att lämna till Insättningsgarantinämnden.

Konkursförvaltaren åläggs dock inte något särskilt utredningsansvar för

förhållanden som gäller de olika investerarnas krav. Det är endast me-

ningen att förvaltaren skall förmedla den information som han själv be-

sitter eller införskaffar för boutredningen och som har betydelse för in-

sättningsgarantinämndens ställningstagande till investerarnas anspråk

mot investerarskyddet.

I den mån det behövs en särskild utredning utöver vad som sker i kon-

kursärendet skall den göras av Insättningsgarantinämnden. Det kan gälla

förhållanden som är av intresse specifikt för tillämpningen av reglerna i

investerarskyddsärendet eller rättsliga frågor av annat slag. Förvaltaren är

därvid skyldig att bistå nämnden i dess utredning genom att

tillhandahålla uppgifter som efterfrågas och som är tillgängliga för

förvaltaren. Det kan inte uteslutas att förvaltaren i vissa fall kommer att

få delta i begränsad omfattning när sådana uppgifter eftersöks.

Sammanställningar, uträkningar eller liknande bearbetning av tillgängligt

material är förvaltaren dock inte skyldig att medverka till.

Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.1.

17 §

(Artikel 9.2)

I bestämmelsen behandlas inom vilken tid nämnden skall betala ut ersätt-

ning. Paragrafen motsvaras av 9 § lagen om insättningsgaranti. Till skill-

nad mot vad som gäller för insättningsgarantin utgår fristen inte från kon-

kursbeslutet utan från när det berättigade i kravet och ett belopp slutligt

har fastställts. Beroende på hur lång tid det tar att utreda ett krav kan den

tid som löper från konkursdagen variera från fall till fall. I och med att

Insättningsgarantinämnden tagit ställning till investerarens krav börjar

emellertid fristen som uppgår till två veckor att löpa. Bestämmelsen

har behandlats närmare i avsnitt 9.2.

18 §

(Artikel 9.3)

Ovan har behandlats det fallet att någon som begär ersättning från inves-

terarskyddet enligt en lagakraftvunnen dom har dömts för häleri eller

penninghäleri (se kommentaren under 14 §). I sådana fall skall nämnden

inte betala ut ersättning, om de tillgångar ersättningen skulle avse varit

föremål för brottet. Om det pågår en rättegång bör nämnden tills vidare

hålla inne en eventuell utbetalning. Ett beslut att tills vidare hålla inne en

utbetalning faller automatiskt om det meddelas en fällande dom och

domen vinner laga kraft. Om åtalet ogillas bör nämnden sedan tiden för

överklagande har gått ut betala ut ersättningen till investeraren. Det nu

nämnda överensstämmer med vad som föreskrivs i

investerarskyddsdirektivet (artikel 9.3).

Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 9.2.

Återbetalning av ersättning

19 §

Bestämmelsen har utformats efter förebild i 18 § lagen om insättnings-

garanti och 34 § lönegarantilagen (1992:497). Enligt första och andra

styckena kan den som lämnar oriktiga uppgifter eller på annat sätt tar

emot felaktig betalning eller betalning med för högt belopp bli

återbetalningsskyldig.

Enligt fjärde stycket kan återbetalningsskyldigheten efterges. Eftergift

kan ske antingen av återbetalningsskyldigheten som sådan eller av t.ex.

skyldigheten att betala ränta på kapitalbeloppet. Allmänt sett bör mindre

belopp i högre utsträckning kunna efterges, om inte omständigheterna är

försvårande eller det annars skulle vara stötande om

betalningsmottagaren undgår återbetalningsskyldighet.

Information

20 §

(Artikel 10.1)

Paragrafen har sin motsvarighet i 11 § lagen om insättningsgaranti. Av

första stycket följer ett åläggande för varje institut att informera sina

kunder om investerarskyddet. Informationen får anpassas efter

förhållandena i olika situationer. Normalt sett bör det vara tillräckligt att

kunderna på olika sätt uppmärksammas på att investerarskyddet finns.

Därutöver bör närmare information finnas lätt tillgänglig i form av

informationsbroschyrer eller liknande. Det får förutsättas att personal

som har hand om kunder är väl insatt i vad som gäller för

investerarskyddet och kan besvara direkta frågor. När ett nytt

kundförhållande upprättas med en investerare bör denne särskilt

uppmärksammas på skyddet.

Andra stycket innebär att information skall hållas tillgänglig på

svenska språket. Bestämmelsen torde ha störst betydelse när ett utländsk

värdepappersinstitut etablerar en filial i Sverige.

I tredje stycket upplyses att marknadsföringslagens bestämmelser

gäller i fråga om information som är av betydelse för konsumenter.

Stycket har utformats enligt Lagrådets förslag.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.1.

Övertagande av fordran

21 §

(Artikel 12)

I första stycket sägs att staten träder in framför investeraren i dennes rätt

mot värdepappersinstitutet när investerarskyddet har betalat ut ersättning.

Vid utdelning i institutets konkurs skall alltså statens regressfordran ha

företräde framför investerarens eventuella restfordran. Bestämmelsen tar

bara sikte på förhållandet mellan staten och investeraren. Den påverkar

således inte övriga oprioriterade borgenärers rätt till utdelning. Dessutom

torde den i regel bli tillämplig endast om investerarens krav mot institutet

överstiger 250 000 kronor, dvs. det maximala belopp som kan ersättas

enligt investerarskyddet. Som exempel kan nämnas att investerarens krav

uppgår till 1 000 000 kronor och att maximal ersättning betalats från

investerarskyddet. Vid en trettioprocentig utdelning för oprioriterade

fordringar i institutets konkurs får i sådana fall staten tillbaka hela det

utbetalda beloppet om 250 000 kronor och investeraren 50 000 kronor för

sin restfordran om 750 000 kronor. Investerarens totala ersättning blir

alltså i ett sådant fall 300 000 kronor oavsett investerarskyddet. Fördelen

för investeraren är dock att ersättningen från investerarskyddet ofta kan

utbetalas snabbare.

Andra stycket likställer utländska skyddssystem med det svenska in-

vesterarskyddet i detta avseende.

Paragrafen har omarbetats som en följd av Lagrådets yttrande och

behandlats i avsnitt 9.3.

22 §

I första stycket regleras statens regressrätt mot en eventuell

försäkringsgivare. Enligt 5 kap. 2 § lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse är alla värdepappersinstitut skyldiga att ha en

ansvarsförsäkring. Det är troligt att en stor del av de fall som täcks av

investerarskyddet också täcks av institutets ansvarsförsäkring. I sådana

fall har staten rätt att återkräva utbetalt belopp av försäkringsgivaren,

givetvis enligt de villkor som gäller för försäkringen. Staten har därvid

företräde för sin regressfordran framför investeraren. För investerarens

del innebär bestämmelsen att det belopp som har betalats ut från

investerarskyddet avräknas när en eventuell försäkringsersättning

fastställs.

Det kan även inträffa att rätt till ersättning föreligger enligt både den

föreslagna lagen om kontoföring av finansiella instrument, som är tänkt

att ersätta aktiekontolagen (1989:827), och investerarskyddet. Om

Insättningsgarantinämnden i sådana fall betalar ut ersättning skall staten

enligt andra stycket ha regressrätt mot den centrala

värdepappersförvararen eller det kontoförande institutet med företräde

framför investeraren.

Bestämmelserna har utformats enligt förslag från Lagrådet och har

behandlats i avsnitt 7.2.1, 8 och 9.3.

Ingripanden och uteslutning av institut

23 26 §§

(Artikel 5 och 7.2)

I huvudsak överensstämmer bestämmelserna med vad som gäller enligt

lagen om insättningsgaranti. Reglerna skiljer på värdepappersinstitut som

automatiskt tillhör investerarskyddet, genom att de beviljats tillstånd att

bedriva värdepappersrörelse, och sådana filialer till svenska eller utländ-

ska institut som omfattas av kompletteringsskydd.

För institut som tillhör skyddet obligatoriskt och som inte uppfyller

sina förpliktelser gäller enligt 23 § att Insättningsgarantinämnden skall

underrätta Finansinspektionen om detta, varvid inspektionen får vidta

åtgärder enligt de sanktionsregler som finns i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse. Underlåter ett sådant institut att betala avgifter leder

detta till att tillståndet att bedriva värdepappersrörelse kan dras in.

Övriga paragrafer behandlar filialer som anslutits frivilligt till det

svenska investerarskyddet. 24 § behandlar filialer till institut från andra

EES-länder. Dessa står under hemlandets auktorisation och tillsyn och

omfattas av ett investerarskydd där. Det kan därför inte i Sverige bli

fråga om att dra in tillståndet om det utländska institutet skulle försumma

sina förpliktelser. I stället kan det kompletterande skyddet från det

svenska investerarskyddet upphöra att gälla.

När det gäller filialer till utländska institut från länder utanför EES får

man skilja mellan filialer som har ett fullgott hemlandsskydd och filialer

som inte har ett sådant skydd. Filialer som inte omfattas av något skydd

eller av ett alltför dåligt skydd måste anslutas till det svenska investe-

rarskyddet för att får verka i Sverige. Dessa behandlas på samma sätt

som svenska institut, dvs. uppfyller de inte sina förpliktelser riskerar de

att filialtillståndet att driva värdepappersrörelse återkallas. Detta följer av

23 § i den föreslagna lagen om investerarskydd och 6 kap. 8 d § tredje

stycket lagen om värdepappersrörelse. För filialer som har ett fullgott

hemlandsskydd gäller enligt 25 § motsvarande som för filialer till institut

från andra EES-länder, dvs. skyddet kan upphöra att gälla. En skillnad är

dock att hemlandsmyndigheten inte behöver samtycka till åtgärden. I

26 § införs en motsvarande bestämmelse för svenska

värdepappersinstituts filialer i länder utanför EES som efter särskilt

beslut av Insättningsgarantinämnden omfattas av det svenska

investerarskyddet.

Bestämmelserna har behandlats närmare i avsnitt 10.2.

27 §

Paragrafen har sin motsvarighet i 22 § lagen om insättningsgaranti. I pa-

ragrafen anges att om Insättningsgarantinämnden har beslutat att skyddet

inte längre skall gälla hos ett värdepappersinstitut skall institutet under-

rätta sina investerare om beslutet. De fall där detta kan bli aktuellt är när

nämnden beslutat att ett kompletteringsskydd inte längre skall gälla för

en filial i tredje land till ett svenskt värdepappersinsitut eller att skyddet

inte längre skall gälla hos ett utländskt institut som frivilligt ansökt om

att dess filial i Sverige skall tillhöra det svenska skyddet.

I enlighet med vad som uttalades när Insättningsgarantin infördes får

det förutsättas att insättarna informeras om ett beslut med motsvarande

innebörd av Finansinspektionen (se prop. 1995/96:60 s. 131). Det finns

därför inte skäl att införa bestämmelser för sådana situationer i den nu

föreslagna lagen.

28 §

(Artikel 6)

Paragrafen behandlar frågan om vad som gäller när ett värdepappersin-

stitut efter beslut av Insättningsgarantinämnden inte längre tillhör

investerarskyddet eller förlorat sitt tillstånd att bedriva

värdepappersrörelse. Paragrafen, som har sin motsvarighet i 23 § lagen

om insättningsgaranti, stadgar att ett beslut som innebär att skyddet inte

längre skall gälla för tillgångar i ett institut, inte inverkar på skyddet av

de tillgångar som om-fattades av skyddet när beslutet meddelades.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.2

Avgifter och säkerställande av utbetalningar

29 §

I första stycket anges att värdepappersinstituten skall bekosta investe-

rarskyddet genom att betala avgifter till Insättningsgarantinämnden.

Det som sägs i andra stycket första meningen innebär att

investerarskyddet varken skall underfinansieras eller överfinansieras.

Insättningsgarantinämnden skall bestämma avgifter som motsvarar de

uppskattade kostnaderna för att säkerställa eventuella utbetalningar och

nämndens administration. I ett inledningsskede kan det bli fråga om att

betala högre avgifter för att bygga upp en viss kapacitet. Andra meningen

behandlar avgiftssättningen i förhållande till instituten. En faktor som

skall ha betydelse vid avgiftssättningen är storleken av de tillgångar hos

institutet som omfattas av skyddet i relation till samtliga skyddade

tillgångar. Bestämmelsen hindrar inte att Insättninggarantinämnden tar

hänsyn också till andra faktorer vid avgiftssättningen. Vid fastställande

av avgifterna kan det t.ex. finnas skäl att premiera institut där

sannolikheten för att ersättningsfall uppstår är lägre. För att ett

ersättningfall skall uppstå krävs dels att ett institut skall ha gått i konkurs,

dels att investeraren inte kan få ut sin egendom. Att i förväg i

avgiftssättningen beakta sannolikheten för att dessa händelser skall

inträffa är svårt. Det kan dock inte uteslutas att

Insättningsgarantinämnden kan finna kriterier som kan läggas till grund

för en mera sofistikerad avgiftssättning.

Tredje stycket innehåller, på Lagrådets inrådan, ett bemyndigande till

regeringen eller, efter vidaredelegation, Insättningsgarantinämnden att

meddela föreskrifter för hur avgiftsberäkningen skall gå till. Genom att

avgiftssättningen delegeras kan denna anpassas på ett flexibelt sätt till

den metod nämnden väljer för att säkerställa utbetalningar.

Avgiftssättningen torde därigenom kunna bli effektivare och totalt sett

leda till lägre avgifter för instituten.

Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11.

30 §

Paragrafen behandlar den situationen att ett institut påbörjar eller avslutar

sin verksamhet under ett löpande kalenderår eller kompletteringsansluter

en filial under året. Med stöd av bestämmelsen kan nämnden ta hänsyn

till detta när avgifterna fastställs för institutet.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11.

31 §

I bestämmelsen behandlas hur Insättningsgarantinämnden skall förvalta

de medel nämnden förfogar över. I första stycket anges att medel som

nämnden förfogar över skall placeras på räntebärande konto hos Riks-

gäldskontoret, dvs. utan kreditrisk. Hur stor denna fondering skall vara är

beroende av hur nämnden väljer att säkerställa eventuella utbetalningar.

På Lagrådets inrådan sägs i andra meningen uttryckligen att medel på

konto även kan användas för kostnader för tillhandahållande av skyddet.

Av andra stycket framgår att nämnden har en möjlighet att låna medel i

Riksgäldskontoret. Denna möjlighet är viktig framför allt om ett ersätt-

ningsfall skulle inträffa och andra medel inte kan tas i anspråk för

utbetalning av eventuella ersättningsanspråk. Om nämnden utnyttjar

lånemöjligheten skall instituten stå för kostnaderna för lånet. Detta kan

ske genom en tillfällig avgiftshöjning eller på annat sätt.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11.

32 §

Paragrafen motsvarar 16 § lagen om insättningsgaranti och behandlar den

uppgiftsskyldighet som värdepappersinstituten har gentemot Insättnings-

garantinämnden. För att kunna fastställa institutens avgifter är det nöd-

vändigt att nämnden får del av uppgifter om institutens verksamhet. In-

sättningsgarantinämnden kan också behöva uppgifter i samband med ett

ersättningsfall.

Överklagande

33 §

Enligt första stycket får Insättningsgarantinämndens beslut överklagas till

allmän förvaltningsdomstol, dvs. till länsrätt i första instans. Detta gäller

emellertid inte s.k. normbeslut, dvs. föreskrifter som en myndighet har

meddelat med stöd av bemyndiganden i lag. Överklagande av normbeslut

som meddelats av Insättningsgarantinämnden skall ske till regeringen.

Detta följer av 35 § verksförordningen (1995:1322).

Andra stycket innebär att prövningstillstånd krävs för att kammarrätten

skall pröva ett beslut.

Ikraftträdandebestämmelser

Lagen träder i kraft den 1 maj 1999. När det gäller 14 och 18 §§ träder

emellertid dessa bestämmelser i kraft den 1 juli 1999, dvs. samma dag

som de ändringar regeringen föreslagit i lagrådsremissen den 3 septem-

ber 1998 med förslag till åtgärder mot s.k. penningtvätt (se avsnitt 9.2).

14.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

1 kap. 4 §

I enlighet med vad som bör gälla för investerarskyddet upphävs den be-

gränsning som finns i tredje stycket och som innebär ett

etableringsförbud för filialer till värdepappersföretag hemmahörande

utanför EES som omfattas av ett hemlandsskydd som är bättre än det

svenska skyddet (se vidare avsnitt 7.5.3).

1 kap. 7 och 7 b §§

Paragraferna behandlar bankaktiebolags underrättelseskyldighet

gentemot Finansinspektionen vid verksamhet genom filial i annat land

inom EES och Finansinspektionens skyldighet att vidarebefordra

uppgifter till den behöriga myndigheten i värdlandet. Genom ändringarna

införs en skyldighet för Finansinspektionen att upplysa om det

investerarskydd som gäller för bankens kunder, såväl vid nyetablering

som vid ändrade förhållanden beträffande investerarskyddet.

7 kap. 18 §

Som en följd av att etableringsförbudet för filialer som omfattas av ett

hemlandsskydd som är bättre än det svenska skyddet tas bort, upphävs

också återkallelsegrunden i förevarande paragraf. (Se kommentaren till

1 kap. 4 § och avsnitt 7.5.3).

14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

2 kap. 6 §

Ändringen innebär att bankinstitut måste tillhöra ett investerarskydd som

minst motsvarar de krav som gäller inom EES för att kunna få tillstånd

att bedriva värdepappersrörelse. För svenska värdepappersinstitut medför

ett tillstånd att bedriva värdepappersrörelse automatiskt att de omfattas

av det svenska investerarskyddet och att de blir skyldiga att medverka

vid finansieringen av det. För utländska bankföretag innebär ändringen

att de kan få tillstånd till filialetablering i Sverige om de i hemlandet har

ett motsvarande skydd som även täcker den verksamhet som bedrivs

genom filialen. Utländska bankinstitut som saknar ett tillräckligt

hemlandsskydd kan ansöka om att få tillhöra det svenska skyddet, och på

så sätt få möjlighet till filialetablering i Sverige.

2 kap. 7 §

Genom ändringen tillkommer ytterligare ett villkor för att filialer till in-

stitut från ett land utanför EES skall kunna få tillstånd att bedriva värde-

pappersrörelse i Sverige, nämligen att filialen tillhör ett investerarskydd

som uppfyller de krav som gäller inom EES. Så kan vara fallet antingen

om hemlandsskyddet anses vara tillräckligt eller om institutet ansöker om

att filialen skall tillhöra det svenska investerarskyddet. Paragrafen har

också ändrats redaktionellt.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.5.3.

6 kap. 8 d §

Paragrafen behandlar ingripanden mot utländska företag. Eftersom förbu-

det mot etablering av en filial till ett utländskt värdepappersinstitut som

tillhör ett skydd som är bättre än de svenska skyddet tas bort, upphävs

andra stycket, som innehåller en motsvarande grund för återkallelse av

filialtillståndet. (se kommentaren till 1 kap. 4 § bankrörelselagen och av-

snitt 7.5.3).

Ändringen i tredje stycket (tidigare fjärde stycket) innebär att

tillståndet för filialer till värdepappersinstitut från länder utanför EES

skall återkallas om de inte fullgör sina skyldigheter mot

investerarskyddet. Detta överensstämmer med vad som gäller för

insättningsgarantin. Vidare har paragrafen ändrats redaktionellt.

6 kap. 9 §

I andra stycket har införts en ny grund för återkallelse av

värdepappersrörelsetillstånd, nämligen den att ett institut inte fullgör sina

skyldigheter gentemot investerarskyddet.

Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.2.

14.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti.

19 §

Paragrafen behandlar statens och utländska skyddssystems regressrätt

mot institutet för ersättning som har betalats ut från insättningsgarantin.

Bestämmelsen överensstämmer i sak med 21 § lagen om investerarskydd

och har, liksom den paragrafen, ändrats i sak i förhållande till förslaget i

lagrådsremissen, som en följd av Lagrådets yttrande. (se kommentaren

till 21 § lagen om investerarskydd och avsnitt 9.3).

Bilaga 1

Direktiv (97/9/EG) om system för ersättning

till investerare

Finns endast i tryckta upplaga

Investerarskyddsutredningens sammanfattning av

betänkandet

Tillkomsten av ett investerarskydd

Genom EG:s direktiv om system för ersättning till investerare (97/9/EG)

åligger det Sverige att införa ett investerarskydd. Banker med värdepap-

persrörelse samt värdepappersbolag och vissa utländska företag som

driver värdepappersrörelse från filial här i landet skall vara anslutna till

investerarskyddet. Investerarskyddet skall tillskapas enligt följande.

Finansieringen kan bygga på olika lösningar, exempelvis fonderingar av

egna medel, försäkringar eller garantier. Den finansiella kapaciteten bör

vara tillräcklig för att kunna klara även större förluster. I betänkandet har

behovet av kapacitet uppskattats till omkring 300 miljoner kronor i

normalfallet. Denna uppskattning inrymmer dock stor osäkerhet, bland

annat av det skälet att det inte finns något historiskt material att utgå från

för att värdera riskerna.

Finansinspektionen har att efter en prövning av ett föreslaget koncept

tilldela ett för ändamålet särskilt bildat företag, investerarskyddsföre-

taget, tillstånd att etablera och driva investerarskyddet. Valet av

företagsform och ägarkrets eller motsvarande, upprättande av intern

organisation för företaget samt att bestämma finansieringens omfattning

och utformning skall i första hand ligga på dem som åtar sig att starta

verksamheten. I alla avseenden skall dock en utförlig plan redovisas för

Finansinspektionen, som har att göra en bedömning av om helheten

bildar en tillfredsställande administrationsform.

Ambitionen bör vara att investerarskyddet skall drivas i nära

samverkan med de institut som kommer att vara anslutna till skyddet.

Detta innebär att instituten inte enbart bör stå i en traditionell

kundrelation till investerarskyddsföretaget utan att de mera påtagligt,

direkt eller indirekt, har ett visst inflytande över utformningen, driften

och utvecklingen av verksamheten.

Förhållandet till investerarna

I en lag om investerarskydd skall det regleras vilka rättigheter

investerarna har och hur deras rättigheter skall bevakas. Det skall således

framgå att investerarna har en direkt rätt till ersättning från

investerarskyddsföretaget. Rätten till ersättning inträder om ett institut

som är anslutet till investerarskyddet försätts i konkurs och det vid

avvecklingen av institutet inte går att betala likvida medel eller lämna ut

finansiella instrument till en investerare, dvs. en kund i institutets värde-

pappersrörelse. Skyddet gäller för egendom som innehafts av institutet

för investerarens räkning, främst i samband med ett förvaltningsuppdrag

eller som ett led i förmedlingen av en transaktion. Skyddet skall täcka

den förlorade egendomens marknadsvärde på dagen för konkursens

inträde. Ersättning betalas utan självrisk men med ett högsta belopp per

investerare och institut om 250 000 kronor.

Skyddet gäller inte för tillgångar som ingå i en fond enligt lagen om

värdepappersfonder. Däremot skyddas rätten till fondandelen i sig,

exempelvis om andelen varit förvaltarregistrerad. Skyddet gäller inte

heller för finansiella instrument som ingår i individuellt

pensionssparande. Sådana instrument bör i stället skyddas i ett

kommande garantisystem för försäkringsfordringar och annat långsiktigt

bundet sparande.

Investerarens rätt till ersättning från investerarskyddsföretaget är

beroende av att det finns en gällande fordran mot institutet. I den mån

investeraren fått ersättning utbetald från investerarskyddet övertar

investerarskyddsföretaget rätten gentemot institutet. Investeraren och

investerarskyddsföretaget blir därvid jämställda i prioritetsordningen mot

institutet.

Investeraren har att i första hand begära att få ut egendomen med

separationsrätt från konkursboet. Om konkursförvaltaren gör

bedömningen att detta krav inte går att tillgodose får investeraren begära

ersättning från investerarskyddsföretaget. Företaget har då att i mån av

behov utreda om investeraren har den påstådda rätten mot institutet,

värdera kravets storlek samt betala ut ersättningen. Om investeraren inte

är nöjd med företagets ställningstagande kan denne begära att

Insättningsgarantinämnden prövar kravet. Insättningsgarantinämndens

beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, med början i

länsrätt. För prövning i kammarrätt fordras prövningstillstånd.

Driften av investerarskyddet

Under den pågående verksamheten i investerarskyddsföretaget skall

Finansinspektionen utöva fortlöpande tillsyn över verksamheten. Denna

bör inte vara lika detaljerad och omfattande som tillsynen över instituten

själva. Tillsynen bör i huvudsak vara inriktad på en bevakning av att

företaget följer de riktlinjer för finansieringen som fastlagts vid

tillståndsgivningen. Vid behov bör investerarskyddsföretaget eller

Finansinspektionen ta upp frågan om revidering av riktlinjerna för

finansieringen. Om driften av investerarskyddet på ett allvarligt sätt

missköts så att finansieringen riskeras bör detta också tas upp av in-

spektionen.

Formellt sett kan tillståndet att driva investerarskyddet dras in och i

stället lämnas till en annan aktör. Samtidigt bör det ligga i både

investerarskyddsföretagets och Finansinspektionens intresse att verksam-

heten kan drivas med långsiktighet och framförhållning.

Förhållandet till instituten

Förhållanden mellan investerarskyddsföretaget och instituten förutsätts i

princip regleras avtalsmässigt. Investerarskyddsföretaget skall dock inta

en konkurrensneutral hållning till förhållandena på marknaden, såväl när

det gäller befintliga institut som när det gäller möjligheten för nya

utländska eller inhemska institut att etablera sig i Sverige. I detta syfte

skall företaget ha fastlagda riktlinjer för fastställandet av avgifter för

anslutningen.

Rätten till företagets medel

I princip förutsätts företaget ha full rätt till de medel som kan komma att

ansamlas i företagets verksamhet. Detta kan få olika följder beroende

bland annat på vilken företagsform som valts. Verksamheten skall drivas

utan enskilt vinstintresse, vilket innebär att det ekonomiska resultatet inte

kan användas för utdelning åt eventuella aktieägare eller andelsägare. I

stället skall resultatet användas för konsolidering av företagets eget

kapital. Om verksamheten skall upphöra och det därvid finns ett

överskott skall i princip ägarna kunna tillgodogöra sig detta.

Finansinspektionen skall dock kunna frysa tillgångarna i avvaktan på att

ett nytt investerarskyddsföretag kommit till stånd med en tillfredsställan-

de finansiering. Om sådan finansiering finns saknas skäl att hindra en

utdelning till ägarna av överskottet i det avvecklade företaget. Det kan

dock antas att i vart fall delar av detta överskott skulle komma att på

frivillig väg föras till det nya företaget, eftersom detta skulle kunna hålla

nere avgifterna redan från inledningsskedet i det nya företaget.

Investerarskyddsutredningens lagförslag

Lag (1998:000) om investerarskydd

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om obligatoriskt skydd för

investerares tillgångar i värdepappersrörelse som drivs av värdepap-

persbolag och svenska banker samt, när det krävs enligt 5 kap. 5 § lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse, för investerares tillgångar i

värdepappersrörelse som drivs här i landet av filial till företag med säte i

ett land utanför EES.

Lagen innehåller också bestämmelser om frivilligt skydd för investera-

res tillgångar i värdepappersrörelse som drivs här i landet av filialer till

utländska företag (kompletteringsskydd).

2 § För den svenska värdepappersmarknaden skall det finnas ett gemen-

samt investerarskydd enligt denna lag.

Definitioner

3 § I denna lag betyder

1. institut: värdepappersbolag och svenska banker som enligt lagen om

värdepappersrörelse fått tillstånd att driva värdepappersrörelse samt

utländska företag som driver värdepappersrörelse från filial här i landet,

 2. investerare: den som anlitat ett institut för utförande av en tjänst i

värdepappersrörelsen,

3. finansiella instrument: fondpapper och andra rättigheter och

förpliktelser som avses i 1 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel med

finansiella instrument,

4. investerarskyddsföretag: det företag som fått tillstånd att till-

handahålla investerarskydd enligt denna lag,

5. EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Investerarens rätt till ersättning

4 § En investerare har rätt till ersättning från investerarskyddet om ett

institut som är anslutet till skyddet försätts i konkurs och investeraren till

följd av detta inte kan få tillbaka sådana likvida medel eller finansiella

instrument från institutet som tillhör denne.

Rätten till ersättning gäller bara egendom som innehafts av institutet

som ett led i utförandet av en sådan tjänst som avses i 1 kap. 3 § eller 3

kap. 4 § första stycket 2 och 3 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

5 § Om en filial till ett utländskt företag är ansluten till det svenska

investerarskyddet, gäller vad som i 4 § sägs om konkurs om en

myndighet i institutets hemland meddelat ett beslut som är direkt

föranlett av institutets finansiella ställning och som medför att tillgångar

som institutet innehar är indisponibla.

6 § Ersättning för likvida medel skall även omfatta ränta till och med

dagen för konkursbeslutet.

Ersättning för finansiella instrument skall utgå med belopp som

motsvarar instrumentens marknadsvärde vid tidpunkten för konkurs-

beslutet. Om instrumentet är föremål för marknadsmässig omsättning

med regelbundna noteringar om avslut skall marknadsvärdet anses uppgå

till det vid tidpunkten för konkursbeslutet senast noterade värdet.

Ersättning för krav som är angivet i annat lands valuta skall omräknas

till svenska kronor enligt den kurs som gällde vid tidpunkten för

konkursbeslutet.

7 § Investeraren har rätt till ersättning för sina krav enligt denna lag med

sammanlagt högst 250 000 kronor för varje institut.

8 § Om investeraren anlitat institutet helt eller delvis för annans räkning,

skall rätten till ersättning tillkomma den för vars räkning detta har skett.

Rätten till ersättning skall i sådant fall prövas som om denna person själv

anlitat institutet.

Om det inte går att konstatera för vems räkning institutet anlitades, får

prövningen i stället ske som om investeraren anlitat institutet för egen

räkning.

9 § Om ett institut utesluts från investerarskyddet eller av annan

anledning inte längre är anslutet till skyddet, gäller detta ändå gentemot

investerarna till dess att förhållandet mellan institutet och investerarna

har avslutats.

Undantag från investerarskyddet

10 § För banker och för värdepappersbolag med tillstånd enligt 3 kap 4 §

första stycket 4 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse att ta emot

kunders medel på konto omfattar investerarskyddet bara finansiella in-

strument. För sådana institut gäller i övrigt lagen (1995:1571) om in-

sättningsgaranti.

Investerarskyddet omfattar inte tillgångar som ingår i en fond enligt

lagen (1990:1114) om värdepappersfonder eller tillgångar som omfattas

av lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande.

11 § Från investerarskyddet skall följande investerare vara undantagna,

nämligen

1. värdepappersbolag och utländska värdepappersföretag,

2. svenska banker och utländska bankföretag,

3. kreditmarknadsföretag,

4. försäkringsföretag,

5. pensionsstiftelser och andra fonder för pensionssparande,

6. statliga och kommunala myndigheter,

7. överstatliga organ,

8. företag som ingår i samma koncern som institutet, samt

9. företag som för det senast avslutade räkenskapsåret hade

a) en balansomslutning som översteg tjugofem miljoner kronor och

b) en nettoomsättning som översteg femtio miljoner kronor.

Svenska instituts filialer utomlands

12 § Ett svenskt instituts anslutning till investerarskyddet omfattar även

institutets verksamhet vid en filial i ett annat land inom EES.

En investerare som anlitar ett svenskt instituts filial i ett annat land

inom EES får inte ett förmånligare skydd än vad som skulle ha gällt

enligt ett motsvarande skyddssystem i det andra landet.

Utländska företags filialer i Sverige

13 § Ett företag från ett annat land inom EES som bedriver

värdepappersrörelse i Sverige från en filial har rätt att ansluta sin

verksamhet i filialen till det svenska investerarskyddet för komplette-

ringsskydd. Detsamma gäller filialer till företag från andra länder, om

filialen inte behöver vara ansluten till det svenska investerarskyddet för

att få bedriva värdepappersrörelse här i landet.

Investerarskyddsföretaget svarar inte för ersättning till investeraren till

den del ersättning kan utgå från investerarskyddet i institutets hemland.

Utbetalning av ersättning

14 § Investerarskyddsföretaget är ansvarigt mot investerarna för deras

rätt till ersättning från investerarskyddet. I den mån utbetalning skett

enligt denna lag övertar investerarskyddsföretaget investerarens fordran

mot institutet.

15 § Om ett institut försätts i konkurs skall investerarskyddsföretaget in-

formera investerarna om vad de har att iaktta för att ta tillvara sin rätt till

ersättning.

16 § En investerare som vill ha ersättning enligt denna lag skall fram-

ställa sitt krav till investerarskyddsföretaget senast tolv månader från

dagen för konkursbeslutet. Investerare som inte framställt krav inom den

tiden förlorar sin rätt till ersättning.

För en investerare som varit förhindrad att framställa sitt krav inom

den tid som sägs i första stycket, börjar tidsfristen i stället löpa när

hindret upphör.

17 § Om ett institut har försatts i konkurs skall konkursförvaltaren lämna

de uppgifter till investerarskyddsföretaget som behövs för att företaget

skall kunna ta ställning till investerarnas krav på ersättning.

18 § Sedan investerarskyddsföretaget fattat beslut om ersättning till en

investerare får denne begära att även Insättningsgarantinämnden prövar

frågan. En sådan begäran skall ha getts in till nämnden inom en månad

från det att investeraren fick del av investerarskyddsföretagets beslut.

Om investerarskyddsföretaget inte har fattat något ersättningsbeslut

inom sex månader från den tidpunkt då kravet framställdes får

investeraren begära förklaring av Insättningsgarantinämnden att ärendet

onödigt uppehålls. Om investerarskyddsföretaget inte har meddelat beslut

inom tre månader från det att en sådan förklaring avgetts skall det anses

som om kravet har avslagits.

19 § Insättningsgarantinämndens beslut om rätt till ersättning får

verkställas enligt utsökningsbalken.

Beslutet får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings-

tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

20 § Investerarskyddsföretaget skall betala ersättning till investerare så

snart som möjligt, dock senast tre månader efter det att ersättningen

slutligt har fastställts. Om investerarskyddsföretaget bara beslutat om

utbetalning av en del av det belopp som investeraren har begärt, skall

kravet i den delen anses slutligt fastställt genom investerarskyddsföre-

tagets beslut.

Insättningsgarantinämnden får medge att tidsfristen enligt första

stycket förlängs med högst tre månader om det föreligger synnerliga skäl.

21 § Om den som tagit emot ersättning genom oriktiga uppgifter eller på

annat sätt har orsakat att utbetalning skett obehörigt eller med för högt

belopp, skall återbetalning ske av vad som har betalats ut för mycket

tillsammans med ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635).

Sådan återbetalning skall ske också om någon i annat fall har tagit

emot ersättning obehörigt eller med för högt belopp och skäligen borde

ha insett detta. Ränta skall i sådana fall beräknas enligt 5 § räntelagen.

Beslut om återbetalning enligt första och andra styckena fattas av

Insättningsgarantinämnden efter begäran från investerarskyddsföretaget

och får verkställas enligt utsökningsbalken.

Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldighet enligt första

och andra styckena efterges helt eller delvis.

Tillstånd

22 § Investerarskydd enligt denna lag får tillhandhållas endast efter

tillstånd av Finansinspektionen. Tillstånd får lämnas om

investerarskyddet kan antas komma att uppfylla långsiktiga krav på en

tillfredsställande finansiering och en rimlig betalningsberedskap samt i

övrigt bedrivas i enlighet med denna lag.

Finansinspektionen får återkalla ett tillstånd om investerarskyddsföre-

taget bryter mot denna lag.

23 § Till en ansökan om tillstånd skall fogas en plan för den tilltänkta

verksamheten, särskilt avseende organisation, finansiering och hantering

av investerares krav på ersättning.

Tillsyn

24 § Investerarskyddsföretaget står under Finansinspektionens tillsyn.

Företaget skall lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed

sammanhängande omständigheter som inspektionen begär.

25 § Ett beslut om ändring i något av de förhållanden som legat till grund

för tillståndet till verksamheten får inte verkställas innan Finansinspek-

tionen har underrättats om ändringen.

Investerarskyddsföretagets verksamhet

26 § Varje institut skall kunna ansluta sig till investerarskyddet på villkor

som varken hindrar, begränsar eller snedvrider konkurrensen på

värdepappersmarknaden.

27 § Investerarskyddsföretaget skall ha en tillfredsställande finansiering

och en rimlig betalningsberedskap.

28 § Överskott i investerarskyddsföretagets verksamhet får endast

användas till att finansiera investerarskyddet.

29 § Investerarskyddsföretaget får inte driva annan verksamhet än sådan

som är av omedelbar betydelse för investerarskyddet. Företaget får

därvid inte tillhandahålla investerarskydd på andra villkor för

investerarna än vad som följer av denna lag.

30 § Varje institut skall informera sina investerare om investerarskyddet.

Avgifter

31 § Instituten skall bekosta investerarskyddsföretagets verksamhet

genom avgifter till företaget.

Avgifterna för instituten skall bestämmas efter verksamhetens

omfattning. Grunderna för beräkningen av avgifterna skall framgå av en

generellt utformad avgiftsplan som investerarskyddsföretaget upprättar.

32 § Investerarskyddsföretaget skall bekosta Finansinspektionens

verksamhet föranledd av denna lag genom avgifter enligt de närmare

föreskrifter som regeringen meddelar.

33 § Investerarskyddsföretaget skall bekosta Insättningsgarantinämndens

verksamhet som gäller investerarskyddet genom avgifter enligt före-

skrifter som regeringen meddelar.

Uteslutning av institut

34 § Om ett institut som är anslutet till investerarskyddet inte betalar

ålagd avgift till investerarskyddet eller i övrigt underlåter att fullgöra

sina skyldigheter mot investerarskyddsföretaget, skall företaget

underrätta Finansinspektionen om detta. Om det gäller en filial till ett

företag hemmahörande i ett annat land inom EES skall inspektionen

underrätta tillsynsmyndigheten i det landet.

Investerarskyddsföretaget får förelägga institutet att vidta rättelse. Om

föreläggandet inte följs får investerarskyddsföretaget, med Finansin-

spektionens medgivande, besluta om uteslutning av institutet från

investerarskyddet.

Ett sådant beslut får verkställas ett år från beslutet om uteslutning, om

institutet då fortfarande inte vidtagit rättelse och om Finansinspektionen

bekräftar sitt medgivande.

35 §Om investerarskyddsföretaget upphör med sin verksamhet gäller

företagets skyldigheter enligt denna lag ändå till dess att ett nytt investe-

rarskydd har anordnats.

Tillgångarna i det investerarskyddsföretag som upphör med verksam-

heten får inte utan Finansinspektionens tillstånd disponeras för andra

ändamål än nödvändiga kostnader för att upprätthålla investerarskyddet.

Tillstånd får ges när investerarskyddet är tillfredsställande anordnat i

annan form.

Bemyndiganden

36 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektio-

nen får meddela närmare föreskrifter om

1. vad en ansökan om tillstånd att bedriva investerarskyddsverksamhet

skall innehålla,

2. vad investerarskyddsföretaget har att iaktta på grund av 24 §,

3. utformningen av information enligt 15 och 30 §§ och

4. förhållanden till utländska investerarskydd.

Sekretess

37 § Investerarskyddsföretagets ställföreträdare eller anställda får inte

obehörigen röja förhållanden som rör enskilda investerares ekonomiska

eller personliga förhållanden.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 september 1998

Lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap

7 §

Andra utländska företag än sådana som avses i 1 kap. 3 c och 3 d §§

får efter tillstånd av Finansinspektionen driva värdepappersrörelse från

filial.

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om företaget står

under betryggande tillsyn av

myndighet eller något annat

behörigt organ i hemlandet och

den planerade verksamheten här i

landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse.

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om

1. företaget står under be-

tryggande tillsyn av myndighet

eller något annat behörigt organ i

hemlandet,

2. filialen omfattas av inve-

sterarskydd enligt vad som anges i

5 kap. 5 §, och

3. den planerade verksamheten

här i landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse.

Tillstånd till filialetablering får

inte lämnas om filialen omfattas

av ett utländskt investerarskydd

med en ersättningsnivå som

överstiger den som gäller enligt

lagen (1998:000) om

investerarskydd. Ersättningen från

ett sådant investerarskydd får inte

heller avse fler slag av tillgångar

eller betalas till andra investerare

än vad som anges i den lagen.

5 kap.

4 §

Svenska värdepappersinstitut skall

vara anslutna till ett inve-

sterarskydd enligt lagen

(1998:000) om investerarskydd.

5 §

Filial till företag som är hemma-

hörande i ett land utanför EES

som driver värdepappersrörelse

här i landet skall för denna

verksamhet vara ansluten till det

investerarskyddet som avses i 4 §,

om inte verksamheten redan

omfattas av ett motsvarande skydd

i ett annat land som ger filialens

kunder en rätt till ersättning som

minst motsvarar de krav som

gäller inom EES.

En filial som avses i första

stycket och som enligt vad där

sägs inte behöver vara ansluten

till det svenska investerarskyddet,

skall tillhandahålla information åt

kunderna om det skydd som gäller

för dem enligt skyddssystemet i det

andra landet.

5 §

Ett värdepappersbolag och ett

utländskt värdepappersföretag

skall ha en försäkring för ska-

deståndsskyldighet som de kan

komma att ådra sig vid utförande

av tjänster i rörelsen. Närmare

föreskrifter om sådan försäkring

får meddelas av regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

finansinspektionen.

6 §

Ett värdepappersbolag och ett

utländskt värdepappersföretag

skall ha en försäkring för ska-

deståndsskyldighet som de kan

komma att ådra sig vid utförande

av tjänster i rörelsen. Närmare

föreskrifter om sådan försäkring

får meddelas av regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande,

finansinspektionen.

6 kap.

8 d §

Om ett utländskt företag, som är hemmahörande i ett land utanför EES,

driver värdepappersrörelse från filial här i landet och därvid överträder en

bestämmelse som avses i 7 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att

driva värdepappersrörelse, får Finansinspektionen återkalla filialtill-

ståndet eller, om det är tillräckligt, meddela varning.

Om filialtillståndet återkallas

gäller 9 a § andra och tredje

styckena i tillämpliga delar.

Ett tillstånd enligt 3 kap. 4 § första stycket 4 och 5 skall återkallas av

inspektionen om insättningar hos filialen omfattas av en utländsk garanti

som har en högsta ersättningsnivå som överstiger den som gäller enligt

lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, eller ersättningen avser fler

slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som anges i

den lagen.

Om filialen utesluts från

investerarskydd efter att ha varit

ansluten till detta enligt 1 § första

stycket lagen om investerarskydd,

får inspektionen återkalla

tillståndet.

Om filialen omfattas av garanti till följd av ett beslut enligt 3 § andra

stycket lagen om insättningsgaranti och tillstånd till filialetablering inte

skulle ha meddelats utan ett sådant beslut, får inspektionen, om

värdepappersföretaget inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen om

insättningsgaranti, förelägga värdepappersföretaget att vidta rättelse med

förklaring att filialtillståndet annars skall återkallas. Har värdepappers-

företaget inte vidtagit rättelse inom ett år från föreläggandet får

inspektionen återkalla tillståndet.

Om filialtillståndet återkallas

gäller 9 a § andra och tredje

styckena i tillämpliga delar.

Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där

företaget har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna

paragraf.

9 §

Tillstånd som enligt denna lag har lämnats ett svenskt värdepappersin-

stitut skall återkallas av Finansinspektionen om:

1. institutet inte inom ett år från beviljande av tillstånd har börjat driva

sådan rörelse som tillståndet avser, eller om institutet dessförinnan

förklarat sig avstå från tillståndet,

2. institutet under en sammanhängande tid av sex månader inte har

drivit sådan rörelse som tillståndet avser, eller

3. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som

meddelats med stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att

utöva sådan rörelse som tillståndet avser.

4. institutet inte längre är an-

slutet till ett sådant investerar-

skydd som avses i 5 kap. 4 §.

Ett värdepappersbolags tillstånd enligt 3 kap. 4 § första stycket 4 och 5

skall återkallas av inspektionen om bolaget inte fullgjort sina skyldig-

heter enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, och inte vidtagit

rättelse inom ett år efter det att inspektionen har förelagt värdepappers-

bolaget att fullgöra sina skyldigheter med förklaring att värdepappers-

bolagets tillstånd annars kan komma att återkallas.

Ett värdepappersbolags tillstånd skall dessutom återkallas om:

1. bolagets kapitalbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i 5

kap. 1 § andra stycket och bristen inte har täckts inom tre månader efter

det att den blev känd för bolaget, eller

2. någon som ingår i bolagets styrelse eller är verkställande direktör

eller dennes ställföreträdare inte uppfyller de krav som anges i 2 kap. 1 §

första stycket 4.

I fall som avses i tredje stycket 2 får tillstånd återkallas bara om

Finansinspektionen först beslutat att anmärka på att personen ingår i

styrelsen eller är verkställande direktör eller dennes ställföreträdare och

han eller hon, sedan en av inspektionen bestämd tid av högst tre månader

gått, fortfarande finns kvar i styrelsen eller är verkställande direktör eller

dennes ställföreträdare.

______________

Bankrörelselagen (1987:617)

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

7 §

Ett bankaktiebolag som avser att inrätta filial i ett annat land inom EES

skall underrätta Finansinspektionen innan verksamheten påbörjas. Under-

rättelsen skall innehålla den information som anges i 6 § andra stycket.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa

struktur eller finansiella situation,

skall Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäckningsgrad samt uppgift

om den insättningsgaranti som

gäller för insättare i banken.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa

struktur eller finansiella situation,

skall Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäckningsgrad samt uppgift

om den insättningsgaranti och, i

förekommande fall, det investe-

rarskydd som gäller för bankens

kunder.

När Finansinspektionen vidarebefordrar underrättelsen enligt andra

stycket, skall inspektionen underrätta banken om detta.

Om Finansinspektionen finner att det inte finns förutsättningar för att

vidarebefordra den underrättelse som avses i andra stycket, skall

inspektionen meddela beslut om det inom tre månader från det att

underrättelsen mottogs.

7 b §

Om något av de förhållanden som angetts i bankens underrättelse till

Finansinspektionen enligt 7 § skall ändras efter det att filialen inrättats,

skall banken underrätta inspektionen och den behöriga myndigheten i det

andra landet minst en månad innan ändringarna genomförs.

Om Finansinspektionen finner att ändringen inte får göras, skall

inspektionen meddela beslut om det inom en månad från det att

underrättelsen kom in till inspektionen. Den behöriga myndigheten i det

andra landet skall genast underrättas om beslutet.

Om insättningsgarantin som

avses i 7 § andra stycket ändras,

skall Finansinspektionen under-

rätta den behöriga myndigheten i

det land där filialen finns om

ändringen.

Om insättningsgarantin eller

investerarskyddet som avses i 7 §

andra stycket ändras, skall

Finansinspektionen underrätta den

behöriga myndigheten i det land

där filialen finns om ändringen.

Lagen (1995:1571) om insättningsgaranti

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

I denna lag betyder

1. institut: en svensk bank eller ett utländskt bankföretag eller ett

svenskt värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag som har

tillstånd att ta emot kunders medel på konto,

2. insättare: den som har en insättning i ett institut,

3. insättning: nominellt be-

stämda tillgodohavanden som är

tillgängliga för insättaren med

kort varsel,

3. insättning: tillgodohavanden

som är nominellt bestämda och

tillgängliga för insättaren med

kort varsel samt, om fordringen

härrör från en tjänst inom

institutets värdepappersrörelse,

andra fordringar på likvida medel,

4. EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Sekretesslagen (1980:100)

8 kap.

25 § Sekretess gäller i Insättningsgarantinämndens behandling av

ärenden enligt lagen (1998:000) om investerarskydd för uppgift om

1. affärs- eller driftförhållanden hos ett institut, om det kan antas att

institutet lider skada om uppgiften röjs,

2. ekonomiska eller personliga förhållanden för en investerare.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år.

Lagen (1995:1592) om skatteregler för ersättning från

insättningsgaranti

Lagen (1995:1592) om skatteregler för ersättning från insättningsgaranti

och investerarskydd

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ersättning som betalas ut av

Insättningsgarantinämnden enligt

lagen (1995:1571) om insätt-

ningsgaranti skall vid inkomstbe-

skattningen behandlas som om

ersättningen betalats av det institut

hos vilket insättningen finns.

Ersättningen skall i första hand

anses utgöra ersättning för insatt

kapitalbelopp. Till den del

ersättningen avser upplupen ränta,

skall den vid inkomst-

beskattningen behandlas som

inkomstränta.

Vid återbetalning av ersättning

enligt 18 § lagen om insättnings-

garanti skall den del av ett åter-

betalat belopp som inte avser

ersättning för det insatta kapital-

beloppet jämställas med ränteut-

gift.

Ersättning för insättningar och

andra likvida medel som betalas ut

av insättningsgarantinämnden

enligt lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti eller av ett

investerarskyddsföretag enligt

lagen (1998:000) om investerar-

skydd skall vid inkomstbeskattning

behandlas som om ersättningen

betalats av det institut hos vilket

insättningen eller de likvida

medlen finns.

Ersättning som avses i första

stycket skall i första hand anses

utgöra ersättning för kapitalbe-

lopp. Till den del ersättningen

avser upplupen ränta skall den vid

inkomstbeskattningen behandlas

som inkomstränta.

Vid återbetalning av ersättning

enligt 18 § lagen om in-

sättningsgaranti eller 21 § lagen

om investerarskydd skall den del

av ett återbetalat belopp som inte

avser ersättning för det insatta

kapitalbeloppet jämställas med

ränteutgift.

Förteckning över remissinstanser

Efter remiss har yttrande över betänkandet SOU 1997:125 Ett svenskt

investerarskydd avgetts av Riksbanken, Hovrätten över Skåne och

Blekinge, Kammarrätten i Stockholm, Riksgäldskontoret,

Finansinspektionen, Riksrevisionsverket, Riksskatteverket,

Insättningsgarantinämnden, Konkurrensverket, Konsumentverket,

Aktiefrämjandet, Allmänna pensionsfonden, första-tredje fonstyrelserna,

Allmänna pensionsfonden, fjärde fondstyrelsen, Finansbolagen förening,

Fondbolagens förening, Fristående Sparbankers Riksförbund,

Konkursförvaltarkollegiernas förening, OM Stockholm AB, Stockholms

Fondbörs AB, Stockholms Handelskammare, Svenska Bankföreningen,

Svenska Fondhandlareföreningen, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges

Aktiesparares Riksförbund, Sveriges Bankkunders Riksförbund, Sveriges

Försäkringsförbund och Sveriges Industriförbund.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om investerarskydd

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ersättning för förlust av

investerares finansiella instrument och medel hos ett värdepappersinstitut

(investerarskydd).

Frågor om investerarskyddet handläggs av Insättningsgarantinämnden.

Definitioner

2 § I denna lag betyder

1. värdepappersinstitut, värdepappersbolag och värdepappersrörelse:

detsamma som anges i 1 kap. 2 § lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse,

2. investerare: den som anlitat ett värdepappersinstitut för utförande av

en investeringstjänst eller den för vars räkning tjänsten utförs,

3. investeringstjänst: en sådan tjänst som avses i 1 kap. 3 § första

stycket och 3 kap. 4 § första stycket 2 och 3 lagen om

värdepappersrörelse, 2 kap. 2 § första stycket 9 bankrörelselagen

(1987:617) samt 14 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder,

4. finansiella instrument: detsamma som anges i 1 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument.

Investerarskyddets omfattning

3 § Investerarskyddet omfattar

1. finansiella instrument som tillhör en investerare och som ett svenskt

värdepappersinstitut eller en filial i Sverige till ett utländskt

värdepappersinstitut förfogar över i samband med att en

investeringstjänst utförs, och

2. medel som ett svenskt värdepappersinstitut eller en filial i Sverige

till ett utländskt värdepappersinstitut har tagit emot med

redovisningsskyldighet i samband med att en investeringstjänst utförs.

Rätt till ersättning enligt denna lag föreligger inte om medlen kan

ersättas enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

4 § Ett svenskt värdepappersinstitut tillhör investerarskyddet enligt denna

lag.

Investerarskyddet omfattar även tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt

värdepappersinstituts filial i ett annat land inom Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES). Det svenska investerarskyddets nivå och

omfattning överstiger i sådana fall inte det skydd som gäller i det landet.

Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett svenskt

värdepappersinstitut besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta

även tillgångar enligt 3 § som finns hos en filial till institutet i ett land

utanför EES.

5 § Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett utländskt

värdepappersinstitut besluta att institutets filial i Sverige skall tillhöra

investerarskyddet, om filialen inte tillhör ett investerarskydd i ett annat

land som minst motsvarar de krav som gäller inom EES.

När ersättning fastställs enligt denna lag skall i fall som avses i första

stycket avdrag göras för den ersättning en investerare som anlitat filialen

kan få från ett investerarskydd i institutets hemland.

6 § Insättningsgarantinämnden får på ansökan av ett utländskt

värdepappersinstitut från ett land inom EES besluta att institutets filial i

Sverige skall tillhöra det svenska investerarskyddet som komplettering

till det skydd som gäller för institutet i hemlandet (kompletteringsskydd).

Detsamma gäller för ett utländskt värdepappersinstitut från ett land

utanför EES, om dess filial i Sverige tillhör ett skydd i hemlandet som

uppfyller minst de krav som gäller inom EES.

När ersättning fastställs enligt denna lag skall i fall som avses i första

och andra styckena avdrag göras för den ersättning en investerare som

anlitat filialen kan få från skyddet i institutets hemland.

Ersättning från investerarskyddet

7 § En investerare har rätt till ersättning från investerarskyddet om ett

värdepappersinstitut som tillhör skyddet försätts i konkurs och

investeraren inte från institutet kan få ut finansiella instrument eller

medel som avses i 3 §.

Om en filial till ett utländskt värdepappersinstitut tillhör

investerarskyddet, har investerare som anlitat filialen även rätt till

ersättning om en behörig myndighet i institutets hemland förklarat att

finansiella instrument och medel hos institutet inte är tillgängliga. Vad

som sägs i denna lag om konkursbeslut skall i sådana fall tillämpas på

motsvarande sätt.

8 § Ersättning för finansiella instrument skall lämnas med belopp som

motsvarar instrumentens marknadsvärde vid utgången av den dag

konkursbeslutet meddelas. Om instrumenten är föremål för kurssättning

skall, om inte annat framgår, marknadsvärdet anses uppgå till den senast

noterade betalkursen eller, om sådan inte finns, senast noterade

köpkursen.

Om rätt till ränta finns enligt lag eller avtal, skall ersättning för medel

även omfatta ränta till och med dagen för konkursbeslutet.

Finansiella instrument eller medel som är angivna i ett annat lands

valuta skall räknas om till svenska kronor enligt den senaste köpkurs som

gällde dagen för konkursbeslutet.

9 § En investerare har rätt till ersättning enligt denna lag med

sammanlagt högst 250 000 kronor för varje värdepappersinstitut.

10 § Om en person har anlitat ett värdepappersinstitut helt eller delvis för

någon annans räkning, skall denne ha rätten till ersättning. Rätten till

ersättning skall i sådant fall prövas som om den personen själv har anlitat

institutet.

Bestämmelserna i första stycket skall inte tillämpas på andelsägare i en

värdepappersfond enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder.

11 § Om de finansiella instrument eller medel som ersättningen avser är

pantsatta, skall panthavaren ha panträtt i ersättningen.

Undantag från investerarskyddet

12 § Investerarskyddet gäller inte för tillgångar som omfattas av lagen

(1993:931) om individuellt pensionssparande.

13 § Ett värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet kan inte få

ersättning från detta.

14 § Ett krav avseende tillgångar som enligt en lagakraftvunnen dom har

varit föremål för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §§ brottsbalken,

skall inte ge rätt till ersättning från investerarskyddet.

Utredning och utbetalning av ersättning

15 § En investerare som vill ha ersättning enligt denna lag skall

framställa sitt krav till Insättningsgarantinämnden senast ett år från dagen

för konkursbeslutet. Har investeraren inte framställt sitt krav inom denna

tid är rätten till ersättning förlorad.

Om investeraren har varit förhindrad att framställa sitt krav inom den

tid som anges i första stycket, börjar tidsfristen i stället att löpa när

hindret upphör.

16 § Om förvaltaren i ett värdepappersinstituts konkurs finner att en

investerare kan ha rätt till ersättning från investerarskyddet, skall

förvaltaren genast informera investeraren om detta. Förvaltaren skall

också lämna de uppgifter till Insättningsgarantinämnden som nämnden

behöver för att kunna ta ställning till en investerares ersättningskrav.

17 § Insättningsgarantinämnden skall betala ut ersättning till en

investerare snarast möjligt och senast två veckor efter det att ersättningen

slutligt har fastställts.

18 § Om åtal har väckts för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a §§

avseende viss tillgång och ersättning begärs för tillgången, skall

Insättningsgarantinämnden besluta att ersättning tills vidare inte skall

betalas ut.

Återbetalning av ersättning

19 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat

att ersättning betalats ut med för högt belopp, skall återbetalning ske av

vad som har betalats ut för mycket tillsammans med ränta beräknad

enligt 6 § räntelagen (1975:635).

Återbetalning skall också ske om någon i annat fall har tagit emot

ersättning med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta. Ränta

skall i sådana fall betalas enligt 5 § räntelagen.

Beslut enligt första och andra styckena fattas av

Insättningsgarantinämnden och får verkställas enligt utsökningsbalken.

Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldighet enligt första

och andra styckena efterges helt eller delvis.

Information

20 § Ett värdepappersinstitut skall informera sina kunder om

1. det skydd som gäller hos institutet för tillgångar som avses i 3 §,

2. den ersättningsnivå som gäller för skyddet, och

3. formerna för utbetalning av ersättning från skyddet.

Informationen skall hållas tillgänglig på svenska språket.

I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i första

stycket eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt

gäller marknadsföringslagen (1995:450).

Övertagande av fordran

21 § I fråga om ersättningar som har betalats ut från investerarskyddet

träder staten in i investerarens rätt mot värdepappersinstitutet. Vid

utdelning i institutets konkurs har statens och investerarens fordringar

inbördes lika rätt.

När ett utländskt skyddssystem har betalat ut ersättning med anledning

av att ett svenskt värdepappersinstitut försatts i konkurs, inträder det

utländska skyddssystemet i investerarens rätt mot värdepappersinstitutet.

Vid utdelning i institutets konkurs har det utländska skyddssystemets och

investerarens fordringar inbördes lika rätt.

22 § Om en investerare har rätt till ersättning enligt en ansvarsförsäkring

som har tecknats av ett värdepappersinstitut och om ersättning har

betalats ut enligt denna lag för de tillgångar som försäkringsersättningen

avser, inträder staten intill det utgivna beloppet i investerarens rätt till

ersättning enligt ansvarsförsäkringen.

Om en investerare har rätt till skadestånd enligt 7 kap. 2 § lagen

(1998:000) om kontoföring av finansiella instrument och ersättning har

betalats ut från investerarskyddet för de tillgångar som skadestånder

avser, inträder staten intill det utgivna beloppet i investerarens rätt till

ersättning enligt den lagen.

Ingripanden

23 § Insättningsgarantinämnden skall underrätta Finansinspektionen, om

ett värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet inte fullgör sina

skyldigheter enligt denna lag.

24 § Om en filial som avses i 6 § första stycket tillhör investerarskyddet

och värdepappersinstitutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag,

skall Insättningsgarantinämnden underrätta tillsynsmyndigheten i

institutets hemland om detta. Nämnden skall samarbeta med den

tillsynsmyndigheten i fråga om åtgärder som vidtas för att säkerställa att

institutet fullgör sina skyldigheter.

Om institutet ändå inte fullgör sina skyldigheter får nämnden förelägga

institutet att vidta rättelse inom viss tid, dock minst ett år. Institutet skall

erinras om att skyddet inte längre skall gälla för filialen, om institutet inte

fullgör sina skyldigheter. Har institutet inte vidtagit rättelse inom

föreskriven tid får nämnden besluta att skyddet inte längre skall gälla för

filialen. Ett sådant beslut får meddelas endast om tillsynsmyndigheten i

institutets hemland har samtyckt till beslutet.

25 § Om en filial som avses i 6 § andra stycket tillhör investerarskyddet

och värdepappersinstitutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag,

får Insättningsgarantinämnden förelägga institutet att vidta rättelse inom

viss tid. Har rättelse inte skett inom föreskriven tid får nämnden besluta

att skyddet inte längre skall gälla för filialen. Sådant beslut får meddelas

först sedan tillsynsmyndigheten i institutets hemland har underrättats.

26 § Om ett svenskt värdepappersinstituts filial i ett land utanför EES

tillhör investerarskyddet enligt 4 § tredje stycket och institutet inte

fullgör de skyldigheter som enligt denna lag gäller för filialen, får

Insättningsgarantinämnden förelägga institutet att vidta rättelse inom viss

tid. Har rättelse inte skett inom föreskriven tid får nämnden besluta att

skyddet inte längre skall gälla för filialen. Har nämnden beslutat att

skyddet inte längre skall gälla, skall nämnden underrätta

Finansinspektionen och tillsynsmyndigheten i det land där filialen finns

om beslutet.

27 § När Insättningsgarantinämnden har beslutat att investerarskyddet

inte längre skall gälla för tillgångar hos ett värdepappersinstitut, skall

institutet informera berörda investerare om beslutet.

28 § Ett beslut om att skyddet inte längre skall gälla hos ett

värdepappersinstitut inverkar inte på skyddet av de tillgångar som

omfattades av skyddet när beslutet meddelades. Motsvarande gäller när

Finansinspektionen återkallat en oktroj eller ett tillstånd att driva

värdepappersrörelse.

Avgifter och säkerställande av utbetalningar

29 § De institut som tillhör investerarskyddet skall betala avgifter till

Insättningsgarantinämnden.

Institutens sammanlagda avgifter skall motsvara vad som är

nödvändigt för en långsiktig finansiering av skyddet och för att täcka

nämndens administrationskostnader.

Nämnden fastställer de närmare grunderna för hur avgiften skall

beräknas. Vid beräkningen skall nämnden beakta hur stor andel skyddade

tillgångar som finns hos institutet jämfört med samtliga skyddade

tillgångar.

30 § Om skyddet för ett institut börjar eller upphör att gälla under ett

löpande kalenderår får Insättningsgarantinämnden ta hänsyn till detta när

avgiften för skyddet fastställs.

31 § Avgifter och andra medel som Insättningsgarantinämnden förvaltar

skall placeras på räntebärande konto i Riksgäldskontoret. Medlen får

endast användas för utbetalning av ersättning enligt denna lag och för att

täcka nämndens administrationskostnader för skyddet.

Om de medel som finns på konto hos Riksgäldskontoret inte räcker till

för att betala ut ersättningar eller om ersättningar inte kan betalas på

annat sätt, får Insättningsgarantinämnden låna medel i Riksgäldskontoret.

32 § Ett värdepappersinstitut som omfattas av investerarskyddet skall

lämna de uppgifter till Insättningsgarantinämnden som nämnden behöver

för att fastställa institutets avgift och i övrigt för sin verksamhet enligt

denna lag.

Överklagande

33 § Insättningsgarantinämndens beslut enligt denna lag får överklagas

hos allmän förvaltningsdomstol. Detta gäller dock inte beslut i ärenden

som avses i 20 § första stycket 5 förvaltningslagen (1986:223).

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av

länsrättens avgörande.

______________

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999 utom i fråga om 14 och 18 §§,

som träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617)

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4, 7 och 7 b §§ samt 7 kap. 18 § bank-

rörelselagen (1987:617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

4 §

Ett utländskt bankföretag får

1. efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen driva bankrörelse från filial eller

2. efter anmälan till Finansinspektionen driva verksamhet, som

huvudsakligen avser representation och förmedling av banktjänster, från

kontor eller annat fast driftställe (representationskontor).

Tillstånd till filialetablering enligt första stycket 1 skall lämnas om

1. den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en

sund bankverksamhet, och

2. insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen

(1995:1571) om insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som

omfattar insättningar som anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har

en högsta ersättningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande

20 000 ecu innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en

självrisk med högst 10 procent av en enskild insättares garanterade

insättning.

Tillstånd till filialetablering får

inte lämnas om insättningar hos

filialen omfattas av en utländsk

garanti med en ersättningsnivå

som överstiger den som gäller

enligt lagen om insättningsgaranti.

Ersättningen får inte heller avse

fler slag av insättningar eller

betalas till andra insättare än vad

som anges i den lagen.

Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon

ytterligare bank.

7 §

Ett bankaktiebolag som avser att inrätta filial i ett annat land inom EES

skall underrätta Finansinspektionen innan verksamheten påbörjas. Under-

rättelsen skall innehålla den information som anges i 6 § andra stycket.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa

struktur eller finansiella situation,

skall Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäckningsgrad samt uppgift

om den insättningsgaranti som

gäller för insättare i banken.

Om det inte finns skäl att ifråga-

sätta bankens administrativa

struktur eller finansiella situation,

skall Finansinspektionen inom tre

månader från det att underrättelsen

mottogs vidarebefordra den till

den behöriga myndigheten i det

land där filialen skall inrättas. Till

underrättelsen skall inspektionen

foga uppgift om storleken av

bankens kapitalbas och

kapitaltäckningsgrad samt uppgift

om den insättningsgaranti och det

investerarskydd som gäller för

bankens kunder.

När Finansinspektionen vidarebefordrar underrättelsen enligt andra

stycket, skall inspektionen underrätta banken om detta.

Om Finansinspektionen finner att det inte finns förutsättningar för att

vidarebefordra den underrättelse som avses i andra stycket, skall

inspektionen meddela beslut om det inom tre månader från det att

underrättelsen mottogs.

7 b §

Om något av de förhållanden som angetts i bankens underrättelse till

Finansinspektionen enligt 7 § skall ändras efter det att filialen inrättats,

skall banken underrätta inspektionen och den behöriga myndigheten i det

andra landet minst en månad innan ändringen genomförs.

Om Finansinspektionen finner att ändringen inte får göras, skall

inspektionen meddela beslut om det inom en månad från det att under-

rättelsen kom in till inspektionen. Den behöriga myndigheten i det andra

landet skall genast underrättas om beslutet.

Om insättningsgarantin som

avses i 7 § andra stycket ändras,

skall Finansinspektionen under-

rätta den behöriga myndigheten i

det land där filialen finns om

ändringen.

Om insättningsgarantin eller

investerarskyddet som avses i 7 §

andra stycket ändras, skall Finans-

inspektionen underrätta den

behöriga myndigheten i det land

där filialen finns om ändringen.

7 kap.

18 §

Om ett bankföretag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver

bankrörelse från filial här i landet och därvid överträder en bestämmelse

som avses i 15 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att utöva

bankverksamhet, får Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller,

om det är tillräckligt, meddela varning.

Ett filialtillstånd skall också

återkallas om

 - insättningar hos filialen

omfattas av en utländsk garanti

som har en högsta ersättningsnivå

som överstiger den som gäller

enligt lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti, eller

- ersättningen avser fler slag av

insättningar, eller

- betalas till andra insättare än

vad som anges i den lagen.

Om insättningar hos filialen omfattas av garanti till följd av ett beslut

enligt 3 § andra stycket lagen om insättningsgaranti och tillstånd till

filialetablering inte skulle ha meddelats utan ett sådant beslut, får

inspektionen, om bankföretaget inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen

om insättningsgaranti, förelägga bankföretaget att vidta rättelse med

förklaring att filialtillståndet annars skall återkallas. Har bankföretaget

inte vidtagit rättelse inom ett år från föreläggandet, får inspektionen

återkalla tillståndet.

Om filialtillståndet återkallas gäller 16 § tredje och fjärde styckena i

tillämpliga delar.

Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där

bankföretaget har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av

denna paragraf.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 och 7 §§ samt 6 kap. 8 d och 9 §§

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Tillstånd för ett bankinstitut att

driva värdepappersrörelse får

meddelas endast om den planerade

verksamheten kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse.

Tillstånd för ett bankinstitut att

driva värdepappersrörelse får

meddelas endast om den planerade

verksamheten kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse och institutet

tillhör ett investerarskydd som

motsvarar minst de krav som

gäller inom EES.

7 §

Andra utländska företag än sådana som avses i 1 kap. 3 c och 3 d §§ får

efter tillstånd av Finansinspektionen driva värdepappersrörelse från filial.

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om företaget står

under betryggande tillsyn av

myndighet eller något annat

behörigt organ i hemlandet och

den planerade verksamheten här i

landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse

Tillstånd till filialetablering

skall lämnas om

1. företaget står under be-

tryggande tillsyn av myndighet

eller något annat behörigt organ i

hemlandet,

2. filialen tillhör ett inve-

sterarskydd som minst motsvarar

de krav som gäller inom EES, och

3. den planerade verksamheten

här i landet kan antas komma att

uppfylla kraven på en sund

värdepappersrörelse.

6 kap.

8 d §

Om ett utländskt företag, som är hemmahörande i ett land utanför EES,

driver värdepappersrörelse från filial här i landet och därvid överträder en

bestämmelse som avses i 7 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att

driva värdepappersrörelse, får Finansinspektionen återkalla filialtill-

ståndet eller, om det är tillräckligt, meddela varning.

Ett tillstånd enligt 3 kap. 4 §

första stycket 4 och 5 skall

återkallas av inspektionen om

insättningar hos filialen omfattas

av en utländsk garanti som har en

högsta ersättningsnivå som

överstiger den som gäller enligt

lagen (1995:1571) om insättnings-

garanti, eller ersättningen avser

fler slag av insättningar eller

betalas till andra insättare än vad

som anges i den lagen.

Om filialen omfattas av garanti

till följd av ett beslut enligt 3 §

andra stycket lagen om

insättningsgaranti och tillstånd till

filialetablering inte skulle ha

meddelats utan ett sådant beslut,

får inspektionen, om värdepap-

persföretaget inte fullgör sina

skyldigheter enligt lagen om

insättningsgaranti, förelägga

värdepappersföretaget att vidta

rättelse med förklaring att

filialtillståndet annars skall

återkallas. Har värdepappers-

företaget inte vidtagit rättelse inom

ett år från föreläggandet får

inspektionen återkalla tillståndet.

Om filialen omfattas av garanti

till följd av ett beslut enligt 3 §

andra stycket lagen om

insättningsgaranti eller

investerarskydd till följd av ett

beslut enligt 5 § lagen (1999:000)

om investerarskydd och tillstånd

till filialetablering inte skulle ha

meddelats utan ett sådant beslut,

får Finansinspektionen, om

värdepappersföretaget inte fullgör

sina skyldigheter enligt de

lagarna, förelägga värdepappers-

företaget att vidta rättelse med

förklaring att filialtillståndet

annars skall återkallas. Har

värdepappersföretaget inte vidtagit

rättelse inom ett år från före-

läggandet får inspektionen

återkalla tillståndet.

Om filialtillståndet återkallas

tillämpas 9 a § andra och tredje

styckena.

Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där

företaget har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna

paragraf.

9 §

Tillstånd som enligt denna lag har lämnats ett svenskt värdepappersin-

stitut skall återkallas av Finansinspektionen om

1. institutet inte inom ett år från beviljande av tillstånd har börjat driva

sådan rörelse som tillståndet avser, eller om institutet dessförinnan

förklarat sig avstå från tillståndet,

2. institutet under en sammanhängande tid av sex månader inte har

drivit sådan rörelse som tillståndet avser, eller

3. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som

meddelats med stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att

utöva sådan rörelse som tillståndet avser.

Ett värdepappersbolags tillstånd

enligt 3 kap. 4 § första stycket 4

och 5 skall återkallas av

inspektionen om bolaget inte

fullgjort sina skyldigheter enligt

lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti, och inte

vidtagit rättelse inom ett år efter

det att inspektionen har förelagt

värdepappersbolaget att fullgöra

sina skyldigheter med förklaring

att värdepappersbolagets tillstånd

annars kan komma att återkallas.

Ett värdepappersbolags tillstånd

skall återkallas av inspektionen

om bolaget inte fullgjort sina

skyldigheter enligt lagen

(1999:000) om investerarskydd,

och inte vidtagit rättelse inom ett

år efter det att inspektionen har

förelagt värdepappersbolaget att

fullgöra sina skyldigheter med

förklaring att värdepappers-

bolagets tillstånd annars kan

komma att återkallas. Detsamma

gäller ett värdepappersbolags

tillstånd enligt 3 kap. 4 § första

stycket 4 och 5 om bolaget inte

fullgjort sina skyldigheter enligt

lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti.

Ett värdepappersbolags tillstånd skall dessutom återkallas om:

1. bolagets kapitalbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i

5 kap. 1 § andra stycket och bristen inte har täckts inom tre månader efter

det att den blev känd för bolaget, eller

2. någon som ingår i bolagets styrelse eller är verkställande direktör

eller dennes ställföreträdare inte uppfyller de krav som anges i 2 kap. 1 §

första stycket 4.

I fall som avses i tredje stycket 2 får tillstånd återkallas bara om

Finansinspektionen först beslutat att anmärka på att personen ingår i

styrelsen eller är verkställande direktör eller dennes ställföreträdare och

han eller hon, sedan en av inspektionen bestämd tid av högst tre månader

gått, fortfarande finns kvar i styrelsen eller är verkställande direktör eller

dennes ställföreträdare.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 19 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti

skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

19 §

I fråga om utbetalade ersättningar

enligt garantin inträder staten i

insättarens rätt mot institutet.

Utdelning i institutets konkurs för

insättning som har ersatts enligt

garantin tillfaller staten intill detta

belopp.

När ett utländskt garantisystem

har betalat ut ersättning i

anledning av att ett svenskt institut

försatts i konkurs inträder det

utländska garantisystemet i

insättarens rätt mot institutet.

Utdelning i institutets konkurs för

insättning som ersatts tillfaller det

utländska garantisystemet intill

detta belopp.

I fråga om utbetalade ersättningar

enligt garantin inträder staten i

insättarens rätt mot institutet. Vid

utdelning i institutets konkurs har

statens och investerarens

fordringar inbördes lika rätt.

När ett utländskt garantisystem

har betalat ut ersättning i

anledning av att ett svenskt institut

försatts i konkurs inträder det

utländska garantisystemet i

insättarens rätt mot institutet. Vid

utdelning i institutets konkurs har

det utländska skyddssystemets och

investerarens fordringar inbördes

lika rätt.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-09-22

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 10 september 1998 (Finansdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om investerarskydd,

2. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

3. lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

4. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Fredrik Ludwigs.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om investerarskydd

7 §

Enligt denna paragraf har en investerare rätt till ersättning om ett värde-

pappersinstitut försätts i konkurs och investeraren inte från institutet kan

få ut finansiella instrument eller medel som avses i 3 §.

Bestämmelsen rör ytterst frågan vilken typ av ansvar som ligger på

investerarskyddet. De beviskrav som kan ställas på investeraren för upp-

gifter om att han inte kan få ut instrumenten eller medlen från institutet

måste rimligen vara låga. Lagrådet noterar att enligt den allmänna mo-

tiveringen Insättningsgarantinämnden får kontrollera med konkursför-

valtaren anledningen till att denne inte lämnat ut egendomen och på

grundval av material och uppgifter som kan erhållas från förvaltaren göra

en egen bedömning. Det bör inte komma i fråga att investeraren för att få

ersättning från investerarskyddet tvingas föra en process med konkurs-

boet, om förvaltaren hävdar att separationsrätt inte föreligger.

10 och 12 §§

Att andelsägare i värdepappersfond inte har investerarskydd för sina an-

delar torde vara det i praktiken - med hänsyn till det stora antalet

fondsparare - viktigaste undantaget från skyddet. Det är från

informationssynpunkt viktigt att det återfinns under rubriken "Undantag

från investerarskyddet". Bestämmelsen i 10 § andra stycket bör därför

flyttas så att den placeras under nämnda rubrik. För att undvika

förskjutningar i paragrafindelningen kan den lämpligen placeras i samma

paragraf som undantaget för det individuella pensionssparandet, 12 §.

Vad som inte tas upp i lagrådsremissen är hur det föreslagna investerar-

skyddet förhåller sig till det premiepensionssystem som byggs upp inom

ramen för den nya inkomstgrundade ålderspensionen. Frågan om vad

som i detta hänseende skall gälla t.ex. beträffande Premiepensions-

myndigheten, Premiesparfonden och det statliga fondbolaget skulle enligt

Lagrådets mening behöva belysas. Skulle sådana överväganden, vilket

ligger nära till hands att anta, leda till att dessas verksamhet också skall

undantas bör diskuteras om detta inte skall komma till klart uttryck i

lagtexten.

20 §

Enligt sista stycket gäller marknadsföringslagen i fråga om bl.a. under-

låtelse att lämna information. Utformningen av stycket har hämtats från

motsvarande bestämmelse i lagen om insättningsgaranti som i sin tur har

som förebild 8 § konsumentkreditlagen. Avsikten är att genom hänvis-

ningen till marknadsföringslagen ge en möjlighet att med stöd av den

lagen tvinga fram information som i olika fall kan anses ha särskild bety-

delse från konsumentsynpunkt (prop. 1995/96:60 s. 72-74, 125-126).

Informationsfrågor faller därmed under Konsumentombudsmannens till-

syn, men kan också angripas av Finansinspektionen i fall då inspektionen

anser att den som omfattas av investerarskyddet inte fullgör sina skyldig-

heter enligt den nya lagen, t.ex. beträffande informationslämnande.

Visserligen har uttryckssättet i tredje stycket godtagits tidigare, men Lag-

rådet vill ändå väcka frågan om inte ordet "gäller" kan leda tanken till att

bestämmelserna i marknadsföringslagen exklusivt reglerar de sanktioner

som kan komma i fråga vid underlåtelse att lämna information m.m. För

att något mera tydliggöra att så inte är fallet skulle måhända ordet

"gäller" kunna bytas mot "finns bestämmelser i" marknadsföringslagen.

21 och 22 §§

I 21 och 22 §§ behandlas statens regressrätt när ersättning har betalats ut

från investerarskyddet. Enligt bestämmelserna inträder staten, sedan be-

talning skett, i investerarens rätt gentemot värdepappersinstitutet (21 §),

liksom i hans rätt till försäkringsersättning och skadestånd (22 §). Efter-

som ersättningen enligt lagen om investerarskydd är maximerad och det

därför inte är säkert, att investeraren får hela sin förlust täckt genom

detta, regleras också hur den inbördes konkurrensen mellan statens

regressfordran och investerarens resterande fordran skall lösas i ett fall

där värdepappersinstitutet, försäkringsgivaren eller annan ansvarig inte

kan, eller inte är skyldig att, ersätta den totala förlusten.

Såvitt avser rätten till utdelning i värdepappersinstitutets konkurs stadgas

i 21 § att statens och investerarens fordringar har inbördes lika rätt. Olika

lösningar kan i och för sig tänkas. En tillämpning av de principer som

framgår av reglerna i 5 kap. konkurslagen om utdelning för fordringar

med solidariskt betalningsansvar, vilka således gäller den inbördes rätten

till utdelning för en borgenär och en regressberättigad medgäldenär, t.ex.

en borgensman, med eller utan begränsat ansvar, som betalat en del av

skulden, skulle leda till att investeraren tillerkändes rätt till betalning ur

utdelningen före staten. Det kan här också nämnas att det, i det fall där en

skadevållare har en ansvarsförsäkring (jfr 22 § första stycket) och försäk-

ringsbeloppet inte räcker till att täcka både ett regresskrav från den

skadelidandes egen försäkringsgivare och den skadelidandes återstående

krav, anses att regresskravet bör få vika (se t.ex. Rodhe, Handbok i

sakrätt, 1985, s. 363, 484 och Hellner, Försäkringsrätt, 2 uppl. 1965, s.

286 f). I 28 § lönegarantilagen tillämpas en motsatt lösning, som ger

staten företräde. Lagrådet har ingen erinran mot den i lagrådsremissen

valda principen, som innebär att staten och investeraren vardera erhåller

utdelning i förhållande till storleken på sin fordran.

Den princip som kommer till uttryck i 22 § första stycket angående rätten

till ersättning enligt en ansvarsförsäkring, som har tecknats av ett värde-

pappersinstitut, harmonierar emellertid inte med den ståndpunkt som in-

tagits i 21 §. I 22 § har således en annan lösning valts beträffande kon-

kurrensen mellan staten och investeraren i en situation, där rätten till för-

säkringsersättning varit maximerad och investerarens totala förlust över-

stiger försäkringsbeloppet. Enligt motiven (avsnitt 8 och författnings-

kommentaren) synes tanken vara, att staten i detta fall skall tillerkännas

företrädesrätt framför investeraren. Lagtextens formulering ("inträder

staten intill det utgivna beloppet") är delvis hämtad från 28 § lönegaranti-

lagen och 19 § lagen om insättningsgaranti. Enligt Lagrådets mening kan

det i och för sig ifrågasättas om formuleringen är tillräckligt tydlig; även

formuleringen i lagen om insättningsgaranti har tidigare vållat uppenbara

tolkningssvårigheter (jfr t.ex. uttalandet angående företrädesrätten i prop.

1996/97:72 s. 37). Innebörden skulle bli klarare, om det angavs att staten

inträder "med företrädesrätt framför investeraren" intill det utgivna

beloppet. Frågan är emellertid, om det finns några bärande skäl som

motiverar en annan lösning beträffande rätten till försäkringsersättning

än den som valts beträffande rätten till utdelning i värdepappersinstitutets

konkurs. Det sagda gäller även rätten till skadestånd enligt 22 § andra

stycket, om full betalning i något fall inte skulle utgå. Frågan utvecklas

inte i motiven. Enligt Lagrådets mening bör rätten till ersättning

konstrueras på samma sätt i alla situationerna. Det synes härvid lämpligt

att följa den lösning som valts i 21 § beträffande rätten till utdelning i

värdepappersinstitutets konkurs.

Lagrådet föreslår därför, att orden "intill det utgivna beloppet" i 22 §

första och andra styckena stryks och att båda styckena i stället komplet-

teras med en mening som utsäger, att statens och investerarens fordringar

har inbördes lika rätt.

29 §

Enligt paragrafen skall Insättningsgaratinämnden fastställa de närmare

grunderna för hur avgiften till nämnden skall beräknas. Det är inte avsett

att nämnden skall begränsa sig till beslut i enskilda fall utan nämnden

skall utforma generella riktlinjer. Enligt den allmänna motiveringen är

det inte lämpligt att i lag ange samtliga faktorer som bör vara avgörande

för avgiftssättningen. Det synes därför inte heller vara fråga om verkstäl-

lighetsföreskrifter utan om normer som skall meddelas av nämnden. För

detta krävs ett bemyndigande av riksdagen enligt 8 kap. 9 § andra stycket

regeringsformen. Lagrådet förordar att ett sådant bemyndigande införs i

tredje stycket och ges följande lydelse: "Regeringen eller, efter regering-

ens bemyndigande, Insättningsgarantinämnden får meddela föreskrifter

om hur avgiften skall beräknas."

Andra meningen i tredje stycket bör i så fall inte avfattas med utgångs-

punkt i att det är nämnden som bestämmer grunderna för hur avgiften

skall beräknas. Meningen bör därför flyttas och tas upp som en ny andra

mening i andra stycket med följande lydelse. "Vid beräkningen av avgif-

ten skall beaktas hur stor andel skyddade tillgångar som finns hos ett in-

stitut jämfört med samtliga skyddade tillgångar."

31 §

Enligt första stycket första meningen skall avgifter och andra medel som

Insättningsgarantinämnden förvaltar placeras på räntebärande konto i

Riksgäldskontoret. Lagrådet kan självfallet inte ha synpunkter på detta i

sak men vill påpeka att vissa motivuttalanden är svårförenliga med lag-

textens lydelse. I sammanfattningen av lagrådsremissen sägs exempelvis

att nämnden ges stor flexibilitet när det gäller valet av metod för att

säkerställa utbetalningar från investerarskyddet och i den allmänna

motiveringen uttalas att nämnden bör ha möjlighet att - visserligen inom

de ramar lagen anger - uppdra åt "externa kapitaförvaltare" att placera

medlen på bästa sätt.

Oavsett hur det må förhålla sig i det nu angivna hänseendet står det klart

att nämnden skall kunna teckna en kollektiv försäkring för de med inves-

terarskyddet förenade riskerna. Enligt första stycket andra meningen i

förevarande paragraf får medlen - såvitt kan förstås på kontot i

Riksgäldskontoret - endast användas för utbetalning av ersättning enligt

lagen eller för att täcka nämndens administrationskostnader för skyddet.

Det senare synes syfta på kostnaderna för nämndens egen administration.

Avsikten är emellertid att nämnden också med medlen skall kunna betala

kostnaderna för en försäkring. Detta kan lämpligen uttryckas så att

medlen endast får användas för utbetalning av ersättning enligt lagen

"samt för att täcka kostnader för tillhandahållande av skyddet och

nämndens administrationskostnader för skyddet."

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 november 1998

Närvarande: statsråden Hjelm-Wallén, ordförande, Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:30 Investerarskydd

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om investerarskydd

29 §

397L0009

Lag om ändring i

bankrörelselagen

397L0009

Lag om ändring i lagen

om värdepappersrörelse

Lag om ändring i lagen

om insättningsgaranti

397L0009

397L0009

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG av den 3 mars 1997 om

system för

ersättning till investerare (EGT nr L 84, 26.3.1997, s. 22, Celex 397L0009).

 Senaste lydelse 1995:1594.

 Senaste lydesle 1997:116.

 Senaste lydelse 1997:116.

 Senaste lydelse 1995:1594.

 Senaste lydelse 1994:2015.

 Senaste lydelse 1995:1597.

 Senaste lydelse 1997:117.

 Senaste lydelse 1997:119.

 Senaste lydelse 1995:1594.

 Senaste lydelse 1997:116.

 Senaste lydelse 1997:116.

 Senaste lydelse 1995:1594.

 Senaste lydelse 1994:2015.

 Senaste lydelse 1995:1597.

 Senaste lydelse 1997:117.

 Senaste lydelse 1997:119.

Prop. 1998/99:30

5

Prop. 1998/99:30

1

Prop. 1998/99:xx

5

1

Prop. 1998/99:30

12

6

Prop. 1998/99:xx

15

13

Prop. 1998/99:30

18

16

19

14

19

14

21

1

21

1

30

1

30

1

33

1

33

1

38

1

38

1

59

1

59

1

64

1

64

1

78

1

78

1

82

1

82

1

90

8

90

8

91

1

91

1

92

1

92

1

108

16

Prop. 1998/99:30

Bilaga 1

136

1

Prop. 1998/99:30

Bilaga 2

Prop. 1998/99:30

Bilaga 3

151

1

Prop. 1998/99:30

Bilaga 4

152

1

Prop. 1998/99:30

Bilaga 5

158

1

164

1

165

1

Prop. 1998/99:30

Bilaga 6

169

1

Prop. 1998/99:30

171

1

Prop. 1998/99:30

173

1