Regeringens proposition

1995/96:162

EG:s arbetstidsdirektiv

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 29 februari 1996

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa förändringar i arbetstidslagen föranledda av

rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i

vissa avseenden.

 Ändringarna innebär att möjligheten att avvika från lagens regler genom

kollektivavtal respektive dispens begränsas med hänsyn till direktivets regler.

 Vidare föreslås regler om ogiltighet och skadeståndsskyldighet för de fall

kollektivavtal innebär att mindre förmånliga regler tillämpas för arbetstagarna

än vad som följer av EG-direktivet.

 Det föreslås också att det i arbetstidslagen införs en upplysning om att vissa

bestämmelser av betydelse i arbetstidshänseende även finns i arbetsmiljölagen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 4

2 Lagtext.................................................... 5

3 Ärendet och dess beredning................................. 7

4 EG:s arbetstidsdirektiv.................................... 7

5 Tillvägagångssätt vid genomförandet av EG-direktivet....... 15

6 Begränsning av rätten att avvika från arbetstidslagen...... 19

7 Arbetstidsreglernas tillämpningsområde..................... 23

8 Veckoarbetstid, dygnsvila och nattarbetets längd........... 25

9 Hälsoundersökning och omplacering ......................... 31

10 Raster, veckovila, semester m.m............................ 32

11 Dispenser och myndighetstillsyn............................ 35

12 Sanktioner................................................. 36

13 Övergångsbestämmelser...................................... 40

14 Författningskommentarer.................................... 41

Bilaga 1 Arbetstidskommitténs sammanfattning av betänkandet

 EG:s arbetstidsdirektiv och dess konsekvenser för det

 svenska regelsystemet (SOU 1995:92) 43

Bilaga 2 Arbetstidskommitténs lagförslag 52

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser som avgivit yttrande

 över betänkandet EG:s arbetstidsdirektiv och dess

 konsekvenser för det svenska regelsystemet

 (SOU 1995:92) 55

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag 56

Bilaga 5 Lagrådets yttrande 59

Bilaga 6 Rådets direktiv 93/104/EG 61

Bilaga 7 Council Directive 93/104/EC 68

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 29 februari 1996 75

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i arbetstidslagen (1982:673).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673)

Härigenom föreskrivs1 i fråga om arbetstidslagen (1982:673)

 dels att 1, 3 och 19 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 24 a §, av följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag gäller, med de inskränkningar som anges i 2 §, varje verksamhet där

arbetstagare utför arbete för en arbetsgivares räkning.

--------------------------------------------------------------------

 Om arbetstiden för minderåriga Allmänna skyddsbestämmelser av

finns ytterligare bestämmelser i betydelse för förläggningen av

5 kap. arbetsmiljölagen arbetstid finns i 2 kap. 1 §

(1977:1160). arbetsmiljölagen (1977:1160).

 Särskilda bestämmelser om

 arbetstiden för minderåriga finns i

 5 kap. den lagen.

 3 §

Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbets-

tagarorganisation får göras antingen undantag från lagens tillämpning i dess

helhet eller avvikelser från bestämmelserna i 5 och 6 §§, 7 § andra stycket, 8 -

10 §§, 12 - 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena. Vidare får raster bytas

ut mot måltidsuppehåll genom sådana kollektivavtal.

 Avvikelser från 8 §, 9 § andra och tredje styckena, 10 § och 13 § får göras

även med stöd av kollektivavtal som har slutits av en lokal arbetstagarorganisa-

tion. Sådana avvikelser gäller dock under en tid av högst en månad, räknat från

dagen för avtalets ingående.

 En arbetsgivare som är bunden av ett sådant kollektivavtal som avses i första

och andra styckena får tillämpa avtalet även på arbetstagare som inte är

medlemmar av den avtalsslutande arbetstagarorganisationen men sysselsätts i

arbete som avses med avtalet.

--------------------------------------------------------------------

 Undantag och avvikelser från

 lagen enligt denna paragraf får

 göras endast under förutsättning att

 de inte innebär att mindre förmån-

 liga regler skall tillämpas för

 arbetstagarna än som följer av

 rådets direktiv 93/104/EG av den

 23 november 1993 om arbetstidens

 förläggning i vissa avseenden.2 Ett

 avtal är ogiltigt i den ut-

 sträckning det innebär att mindre

 förmånliga regler skall tillämpas för

 arbetstagarna än som följer av di-

 rektivet.

 19 §2

Kan kollektivavtal som avses i 3 § inte träffas får Arbetarskyddsstyrelsen, om

det finns särskilda skäl,

 1. medge avvikelse från 5 §, 6 §, 9 § andra och tredje styckena och 12 §,

 2. medge undantag från 8 § vad avser begränsningen av övertidsuttag under en

tid av fyra veckor eller under en kalendermånad,

 3. medge ytterligare övertid utöver allmän övertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 4. medge ytterligare mertid utöver allmän mertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 5. medge avvikelse från 13 och 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena.

--------------------------------------------------------------------

 Arbetarskyddsstyrelsens beslut

 enligt denna paragraf får inte in-

 nebära att mindre förmånliga regler

 skall tillämpas för arbetstagarna än

 som följer av rådets direktiv

 93/104/EG. Detta gäller även till-

 stånd enligt 9 § tredje stycket.

 24 a §

--------------------------------------------------------------------

 En arbetsgivare som tillämpar

 sådana bestämmelser i ett kollek-

 tivavtal som strider mot 3 § fjärde

 stycket skall betala skadestånd för

 den förlust som uppkommer och för

 den kränkning som har skett.

 Om det är skäligt, kan skades-

 tåndet sättas ned eller helt falla

 bort.

______________________________

 Denna lag träder i kraft den 23 november 1996.

3 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 26 januari 1995 bemyndigade regeringen chefen för

Arbetsmarknadsdepartementet att tillkalla en kommitté med uppgift att analysera

de långsiktiga konsekvenserna av alternativa arbetstidsförkortningar, undersöka

på vilket sätt flexibla arbetstidsregler kan införas i svensk lagstiftning samt

utreda konsekvenserna av EG:s arbetstidsdirektiv för det svenska regelsystemet

på arbetstidsområdet.

 Kommittén, som antog namnet "1995 års arbetstidskommitté" (A 1995:02),

avlämnade i slutet av september 1995 delbetänkandet EG:s arbetstidsdirektiv och

dess konsekvenser för det svenska regelsystemet (SOU 1995:92).

 Kommitténs sammanfattning av delbetänkandet finns i bilaga 1 och dess

lagförslag i bilaga 2. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3.

Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet

(dnr A95/5358/RS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 8 februari 1996 att inhämta Lagrådets yttrande över det

lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Regeringen har i propositionen i huvudsak följt Lagrådets förslag. Dessutom

har vissa redaktionella ändringar gjorts. Lagrådets synpunkter behandlas i

avsnitt 6, 11 och 12 samt i författningskommentaren till 3 § och 24 a §.

4 EG:s arbetstidsdirektiv

Rådet antog den 23 november 1993 ett direktiv (93/104/EG) om arbetstidens för-

läggning i vissa avseenden (publicerat i EGT nr L 307, 13.12.1993, s. 18, Celex

393L0104). Direktivet skall vara genomfört i medlemsstaterna inom tre år efter

antagandet, dvs. senast den 23 november 1996. Direktivet finns återgivet på

svenska i bilaga 6 och på engelska i bilaga 7.

 Direktivet är ett s.k. minimidirektiv inom arbetsmiljöområdet. Det ur-

sprungliga direktivförslaget presenterades av Europeiska kommissionen i

september 1990. Förslaget utgjorde ett led i uppföljningen av de initiativ som

ingick i kommissionens handlingsprogram för EG:s sociala stadga, dvs. det avtal

om grundläggande sociala rättigheter som antogs vid Europeiska rådets möte den 9

december 1989 i Strasbourg.

 Direktivet antogs med stöd av artikel 118a (den s.k. arbetsmiljöparagrafen) i

Romfördraget, i vilken föreskrivs att rådet genom direktiv skall anta minimikrav

för att främja förbättringar, särskilt inom arbetsmiljöområdet, i syfte att

åstadkomma ett ökat skydd för arbetstagarnas hälsa och säkerhet. I samma artikel

sägs att i dessa direktiv skall sådana administrativa, finansiella eller

rättsliga ålägganden undvikas, som motverkar tillkomsten och utvecklingen av små

och medelstora företag.

 Beslut om direktiv som grundar sig på artikel 118a får fattas med kvalificerad

majoritet i rådet. Storbritannien lade ner sin röst när beslutet om

arbetstidsdirektivet togs och har därefter vid EG-domstolen ifrågasatt om den

rättsliga grunden för direktivet är korrekt. Enligt Storbritanniens resonemang

är beslutsproceduren i artikel 118a inte tillämplig i detta fall eftersom

direktivet även reglerar frågor som ligger utanför arbetsmiljöområdet. Utslag

från domstolen väntas komma under våren 1996.

 Beslutet att anta arbetstidsdirektivet föregicks av mer än tre års diskus-

sioner i och mellan kommissionen, Europaparlamentet och rådet. Ekonomiska och

sociala kommittén lämnade ett yttrande i december 1990. Parlamentet yttrade sig

första gången i februari 1991 och föreslog en mängd förändringar. Ett reviderat

förslag lades fram av kommissionen i april 1991. Rådets s.k. gemensamma

ståndpunkt, i juni 1993, innebar avsevärda förändringar jämfört med kommissio-

nens ursprungliga förslag samt tillgodosåg vissa av parlamentets förändrings-

förslag. Parlamentet yttrade sig en andra gång i oktober 1993 och månaden

därefter beslöt rådet, som nyss nämnts, att anta direktivet.

Direktivets ingress och uppläggning

I ingressen till direktivet redovisas de allmänna överväganden som ligger till

grund för direktivet och dess olika bestämmelser.

 Inledningsvis görs en hänvisning till artikel 118a i Romfördraget. Vidare

återges vissa av de bestämmelser i EG:s sociala stadga, som innehåller

uttalanden om vikten av förbättringar i levnads- och arbetsförhållandena för

arbetstagare inom gemenskapen, bl.a. vad beträffar arbetstidens längd och för-

läggning, viloperiod varje vecka och rätt till betald semester. Det sägs vidare

att hänsyn bör tas till Internationella arbetsorganisationens (ILO) principer

när det gäller arbetstidens förläggning, inklusive sådana som avser nattarbete.

 I ingressen hänvisas även till det s.k. ramdirektivet på arbetsmiljöområdet

(rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja

förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet, EGT nr L 183,

29.6.1989, s. 85, Celex 389L0391) och det konstateras att dess bestämmelser om

t.ex. kontroll och tillsyn gäller även på arbetstidsområdet, utan att det påver-

kar strängare eller mer detaljerade bestämmelser i arbetstidsdirektivet.

 Direktivet består av fyra avsnitt. I det första avsnittet anges direktivets

ändamål och tillämpningsområde samt ges definitioner av direktivets centrala

termer (artiklarna 1-2). Det andra avsnittet innehåller bestämmelser angående

minimiperioder för vila och andra bestämmelser om arbetstidens förläggning samt

om begränsning av veckoarbetstiden (artiklarna 3-7). I det tredje avsnittet

finns föreskrifter om natt- och skiftarbete samt arbetsrytm (artiklarna 8-13).

Det avslutande fjärde avsnittet innehåller allmänna bestämmelser om bl.a.

beräkningsperioder och avvikelser samt närmare anvisningar om införlivandet av

direktivet i medlemsstaternas regelsystem (artiklarna 14-18).

Ändamål och räckvidd - artikel 1

I artikel 1 anges direktivets ändamål och räckvidd. Det konstateras att di-

rektivet innehåller föreskrifter om minimikrav på hälsa och säkerhet för

arbetstagarna vid förläggningen av arbetstiden (punkt 1). Vidare anges att

direktivet är tillämpligt på minimitider för dygns- och veckovila och årlig

semester, på raster och begränsning av veckoarbetstiden samt vissa former av

nattarbete, skiftarbete och arbetsrytm (punkt 2).

 Direktivets tillämpningsområde fastställs i artikel 1.3. Där sägs att direk-

tivet är tillämpligt på alla arbetsområden, såväl offentliga som privata, i den

betydelse som anges i artikel 2 i ramdirektivet utan att det påverkar

tillämpningen av de avvikelseregler som anges i artikel 17 i arbetstidsdirekti-

vet. Av artikel 2 i ramdirektivet framgår att det direktivet är tillämpligt på

alla arbetsområden, både privata och offentliga, däremot inte på sådana

offentliga verksamheter där det inte kan undvikas att förhållanden som är

speciella för dessa verksamheter kommer i konflikt med direktivets bestämmelser.

Som exempel på sådana verksamheter anges försvaret, polisen och viss specifik

verksamhet inom civilförsvaret. Medlemsstaterna skall dock i sådana fall iaktta

de allmänna skyddsprinciper som direktivet ger uttryck för.

 Även arbete i arbetsgivarens hushåll undantas från arbetstidsdirektivets

tillämpningsområde eftersom det undantas från ramdirektivets tillämpningsområde.

 Genom artikel 1.3 i arbetstidsdirektivet undantas dessutom följande områden

från direktivets tillämpningsområde: luft-, järnvägs-, väg- och sjötransporter,

havsfiske liksom annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs av läkare

under utbildning.

 Artikel 1.4 innehåller slutligen en bestämmelse om förhållandet mellan

ramdirektivets regler och arbetstidsdirektivets i enlighet med vad som angetts i

ingressen.

Definitioner - artikel 2

Arbetstidsdirektivets artikel 2 innehåller definitioner. Arbetstid definieras

som all tid - i enlighet med nationell lagstiftning och praxis - då arbets-

tagaren står till arbetsgivarens förfogande och därvid utför aktiviteter eller

uppgifter. Viloperiod är enligt direktivet varje period som inte är arbetstid.

Natt är varje period om minst sju timmar, bestämd enligt nationell lagstiftning,

som omfattar perioden mellan klockan 24 och klockan 5. Med nattarbetande avses

dels varje arbetstagare som normalt utför minst tre timmar av sitt dagliga

arbete nattetid, dels varje arbetstagare som antas komma att utföra en viss del

av sin årsarbetstid nattetid. Denna del skall bestämmas antingen genom lag efter

samråd med arbetsmarknadens parter eller genom kollektivavtal. Med skiftarbete

avses varje metod att dela in arbetet i skift varigenom arbetstagarna avlöser

varandra vid samma arbetsplatser enligt en viss arbetsgång som kan vara

roterande. Skiften kan vara kontinuerliga eller diskontinuerliga och metoden kan

innebära att arbetstagarna arbetar vid olika tillfällen under dygnet under en

given period av dagar eller veckor. Skiftarbetare är enligt direktivet varje

arbetstagare vars arbetsschema ingår i skiftarbete.

Dygnsvila - artikel 3

Enligt artikel 3 skall varje arbetstagare ha rätt till minst 11 timmars

sammanhängande ledighet per 24-timmarsperiod.

 Avvikelsemöjligheter anges i artikel 17.1-3.

Raster - artikel 4

Artikel 4 anger att varje arbetstagare som har en arbetsdag längre än sex timmar

har rätt till en rast. Direktivet beskriver dock inte närmare hur rasten skall

vara utformad. Rastens utformning, bl.a. dess längd och förläggning, skall

bestämmas genom kollektivavtal eller, då sådana avtal inte kommer till stånd,

genom nationell lagstiftning.

 Avvikelsemöjligheter anges i artikel 17.1-3.

Veckovila - artikel 5

Enligt artikel 5 skall alla arbetstagare under varje period om sju dagar ha rätt

till minst 24 timmars sammanhängande ledighet plus den 11 timmars dygnsvila som

avses i artikel 3. Veckovilan skall alltså vara minst 35 timmar. Den får dock

begränsas till minst 24 timmar "om sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska

förhållanden" berättigar det. Veckovilan skall "i princip" omfatta söndag.

 Genomsnittsberäkning kan ske enligt artikel 16.1. Avvikelsemöjligheter anges i

artikel 17.1-3.

Begränsning av veckoarbetstiden - artikel 6

Enligt artikel 6 skall veckoarbetstiden begränsas genom lagar och andra

författningar eller genom kollektivavtal. Den genomsnittliga arbetstiden

inklusive övertid för en arbetstagare får inte överstiga 48 timmar per

sjudagarsperiod.

 Regler om genomsnittsberäkning finns i artikel 16.2 och 17.4. Avvikel-

semöjligheter anges i artikel 17.1 samt i artikel 18.1 b i.

Årlig semester - artikel 7

I artikel 7 föreskrivs att varje arbetstagare skall ha rätt till en årlig betald

semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell

lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan se-

mester. Den årliga semestern får inte bytas ut mot kontant ersättning utom då

anställningen upphör.

Nattarbetets längd - artikel 8

Enligt artikel 8 får den normala arbetstiden för nattarbetande inte överstiga i

genomsnitt 8 timmar under varje 24-timmarsperiod. Om en nattarbetande har ett

arbete som innebär särskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträngning,

får arbetstiden för den arbetstagaren inte överstiga 8 timmar under den

24-timmarsperiod då nattarbetet utförs. Vad som skall anses vara sådant särskilt

betungande arbete skall definieras i nationell lagstiftning eller genom praxis

eller i kollektivavtal. Vid sådana definitioner skall hänsyn tas till nattarbe-

tets särskilda konsekvenser och risker.

 Vad gäller genomsnittsberäkningen, se artikel 16.3. Avvikelsemöjligheter anges

i artikel 17.1-3.

Hälsoundersökning och omplacering av nattarbetande till dagarbete - artikel 9

Nattarbetande skall enligt artikel 9 ha rätt till en kostnadsfri hälsoun-

dersökning innan de börjar anställningen. Därefter skall den nattarbetande ha

rätt till regelbundna sådana hälsoundersökningar. Undersökningarna skall

omfattas av lagstadgad tystnadsplikt och får utföras inom den offentliga sjuk-

vården.

 Om den nattarbetande har hälsoproblem som kan visas bero på nattarbetet skall

han om det är möjligt omplaceras till lämpligt dagarbete.

Garantier för nattarbete - artikel 10

Enligt artikel 10 är det tillåtet för medlemsstaterna att införa särskilda

regler, enligt villkor i nationell lagstiftning eller praxis, för vissa kate-

gorier nattarbetare som riskerar hälsa eller säkerhet genom sitt nattarbete.

Anmälan om regelbunden sysselsättning av nattarbetande - artikel 11

I artikel 11 anges att arbetsgivare som regelbundet sysselsätter nattarbetande,

skall anmäla detta till behörda myndigheter, om dessa begär det.

Skydd av hälsa och säkerhet - artikel 12

Enligt artikel 12 skall nattarbetande och skiftarbetare tillförsäkras ett skydd

för säkerhet och hälsa som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur.

Dessa arbetstagare skall också dygnet runt ha tillgång till förebyggande åt-

gärder och anordningar till skydd för säkerhet och hälsa motsvarande de som

finns för andra arbetstagare.

Arbetsrytm - artikel 13

I artikel 13 ställs krav på att en arbetsgivare som avser att organisera arbetet

på visst sätt skall ta hänsyn till den allmänna principen om att arbetet

anpassas till arbetstagaren, särskilt i syfte att lindra effekterna av monotona

arbetsuppgifter och av arbete i ett förutbestämt tempo. Arbetsgivaren skall

också ta hänsyn till kraven på hälsa och säkerhet för arbetstagarna, särskilt

beträffande avbrott under arbetstiden.

Mer detaljerade gemenskapsbestämmelser - artikel 14

I artikel 14 anges att arbetstidsdirektivet inte skall tillämpas då det finns

mer detaljerade krav beträffande vissa yrken eller arbeten i andra EG-be-

stämmelser.

Gynnsammare bestämmelser - artikel 15

I linje med artikel 118a.3 i Romfördraget föreskrivs i artikel 15 att ar-

betstidsdirektivet inte får hindra medlemsstaterna att ha ur skyddssynpunkt

längre gående bestämmelser.

Beräkningsperioder - artikel 16

Artikel 16 innehåller regler om genomsnittsberäkning av veckovilan,

veckoarbetstiden och nattarbetets längd.

 Vad beträffar regeln om veckovila kan medlemsstaterna bestämma att en

beräkningsperiod om högst 14 dagar får tillämpas.

 Vid tillämpningen av bestämmelsen om begränsning av veckoarbetstiden får

medlemsstaterna använda en beräkningsperiod om högst fyra månader. Vid beräkning

av arbetstiden under en sådan fyramånadersperiod skall perioder av betald

semester och sjukfrånvaro antingen inte inkluderas i beräkningsperioden eller

likställas med arbetstid.

 När det gäller nattarbetets längd får staterna tillämpa en beräkningsperiod

vars längd skall fastställas efter samråd med arbetsmarknadens parter på

nationell eller regional nivå. Om veckovilan om minst 24 timmar faller inom

begränsningsperioden skall den inte ingå vid beräkningen av genomsnittet.

 Avvikelsemöjligheter anges i artikel 17.

Avvikelser - artikel 17

Artikel 17 innehåller tre olika kategorier av regler för avvikelser från

direktivets bestämmelser.

17.1 En generell avvikelsemöjlighet för medlemsstaterna från artiklarna 3, 4, 5,

 6, 8 och 16 för vissa kategorier av arbetstagare, när - med hänsyn till

 arbetets särskilda art - arbetstiden inte mäts eller bestäms i förväg eller

 den kan bestämmas av arbetstagarna själva. En icke uttömmande uppräkning av

 sådana arbetstagarkategorier görs i artikel 17.1.

17.2 Avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 för vissa typer av arbeten.

 En icke uttömmande uppräkning av arbeten som omfattas finns i artikel

 17.2.1, där bl.a. nämns arbeten som kräver kontinuitet i servicen eller

 produktionen och sådana med förutsägbara arbetstoppar. Avvikelser får även

 göras från de uppräknade artiklarna vid onormala och oförutsedda händelser

 utom arbetsgivarens kontroll, samt vid olycksfall eller då risken för

 olycksfall är överhängande (17.2.2). Vidare kan avvikelser göras enligt

 artikel 17.2.3 från artiklarna om dygnsvila och veckovila (artikel 3 och 5)

 i fråga om skiftarbete i vissa fall samt beträffande arbete som delas upp i

 perioder under dagens lopp, särskilt städarbete. Dessa avvikelser kan göras

 antingen genom lag eller andra författningsbestämmelser eller

 administrativa bestämmelser ("law, regulations or administrative

 provisions") eller genom kollektivavtal.

17.3 Avvikelser från artiklarna 3, 4, 5, 8, och 16 utan begränsning till vissa

 typer av arbeten, men endast genom kollektivavtal. Artikeln innehåller vid-

 are vissa föreskrifter om på vilken nivå sådana kollektivavtal skall ha

 ingåtts.

Vid avvikelser enligt artikel 17.1 gäller som förutsättning att medlemsstaterna

måste iaktta de allmänna principerna för arbetstagarnas säkerhet och hälsa. Vid

avvikelser enligt artiklarna 17.2 och 17.3 gäller som förutsättning att

arbetstagarna måste få motsvarande kompensationsledighet eller - i undantagsfall

när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja sådan kompensa-

tionsledighet - lämpligt skydd.

 Det är alltså endast möjligt att helt avvika från regeln i artikel 6 om

begränsning av veckoarbetstiden i sådana situationer som anges i artikel 17.1,

inte i övriga fall. Det är däremot alltid möjligt att göra avvikelser i fråga om

beräkningsperiodens längd (artikel 16) vid beräkningen av den genomsnittliga

veckoarbetstiden. Vissa gränser anges dock i dessa fall. Enligt artikel 17.4 får

avvikelse enligt 17.2 och 17.3 inte leda till en längre beräkningsperiod än sex

månader. Om de allmänna principerna till skydd för arbetstagarnas säkerhet och

hälsa iakttas, kan dock medlemsstaterna - om sakliga, tekniska eller orga-

nisatoriska skäl finns - tillåta kollektivavtal om beräkningsperioder som inte

överstiger tolv månader.

Slutbestämmelser - artikel 18

Enligt artikel 18 skall medlemsstaterna senast den 23 november 1996 ha antagit

de lagar eller andra författningar som är nödvändiga för att bestämmelserna i

direktivet skall vara genomförda. Medlemsstaterna kan även överlåta till

arbetsmarknadens parter att fastställa de nödvändiga bestämmelserna. I sådana

fall är dock medlemsstaterna ansvariga för att direktivets bestämmelser efter-

levs (punkt 1 a).

 Direktivet ger en möjlighet för medlemsstaterna att inte tillämpa bestämmelsen

i artikel 6 om begränsning av veckoarbetstiden. Om så sker skall dock

medlemsstaten iaktta de allmänna principerna om skydd av arbetstagarnas säkerhet

och hälsa. Dessutom föreskriver artikel 18 (punkt 1 b i) en rad ytterligare

förutsättningar som medlemstaten har att iaktta om den väljer att inte tillämpa

artikel 6. Av dessa kan nämnas att det krävs ett samtycke av den enskilde

arbetstagaren att arbeta mer än 48 timmar i veckan i genomsnitt under en

fyramånadersperiod. En arbetstagare får inte "tillfogas skada" av arbetsgivaren

på grund av att han inte är beredd att lämna ett sådant samtycke.

 Medlemsstaterna medges också en möjlighet att enligt artikel 18 (punkt 1 b ii)

under en övergångsperiod om högst tre år ha bestämmelser som endast ger rätt

till tre veckors betald semester (och med samma villkor som i artikel 7 i

övrigt).

 Övriga bestämmelser i artikel 18 är av karaktären anvisningar för ge-

nomförandet av direktivet. Av dessa skall här endast nämnas punkten 3, enligt

vilken tillämpningen av direktivet inte får utgöra skäl för en medlemsstat att

sänka den allmänna skyddsnivån för arbetstagarna. Det är däremot tillåtet att

som en följd av "förändrade omständigheter" anta olika bestämmelser, så länge

direktivets minimikrav följs.

**FOOTNOTES**

1 Jfr rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om

arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT nr L 307,

13.12.1993, s. 18, Celex 393L0104).

2 EGT nr L 307, 13.12.1993, s. 18 (Celex 393L0104).

5 Tillvägagångssätt vid genomförandet av EG-direktivet

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: EG:s arbetstidsdirektiv bör i princip |

| inte föranleda andra lagändringar än vad som avser möjligheterna|

| att avvika från arbetstidslagen genom kollektivavtal och |

| dispens. De ytterligare förändringar i regelsystemet som kan |

| vara lämpliga att vidta med anledning av direktivet bör anstå |

| till dess arbetstidskommittén slutfört sin översyn av arbetstids-|

| lagstiftningen. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen

erinran mot det föreslagna tillvägagångssättet. Rikspolisstyrelsen, Socialsty-

relsen, Arbetarskyddsstyrelsen och Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) anger

uttryckligen att de delar kommitténs bedömning att det svenska regelsystemet har

ett likvärdigt eller högre "skyddsvärde" än direktivets bestämmelser. Till de

remissinstanser som anser att tillvägagångssättet är riktigt hör också

Stockholms tingsrätt, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Centra-

lorganisation (TCO) och Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO). Dessa

framhåller dock särskilt att de förutsätter att Arbetstidskommittén i samband

med sitt arbete med flexibla arbetstidslösningar och arbetstidsförkortning

återkommer till sättet att genomföra vissa av direktivets regler, bl.a. reglerna

om dygnsvila, nattarbetets längd och omplacering eftersom det enligt deras

mening är tveksamt om direktivets krav uppfylls i dessa avseenden.

Arbetarskyddsstyrelsen anser att det hade varit önskvärt att förslaget hade

innehållit mer konkreta regler, men motsätter sig inte den valda lösningen med

hänsyn till den tidspress som gäller för anpassningen till EG:s regler.

Hovrätten för Västra Sverige anser att de föreslagna förändringarna är

otillräckliga, även med beaktande av att de endast skall utgöra provisoriska,

absolut nödvändiga åtgärder. Arbetsdomstolen ställer sig avvisande till tanken

att föra ett resonemang om bestämmelsers skyddsvärde i fråga om några av de

absoluta gränser direktivet föreskriver i fråga om bl.a. dygnsvila, vecko-

arbetstid och nattarbete. Enligt domstolen bör direktivets minimikrav ses över

på nytt och genom uttryckliga regler införlivas med svensk lagstiftning. Arbets-

livsinstitutet och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet är båda

mycket starkt kritiska till kommitténs förslag och avvisar helt valet av begrep-

pet skyddsvärde för att bedöma de svenska reglernas förenlighet med

EG-direktivet. De anser att ett sådant begrepp över huvud taget inte är

användbart vid genomförandet av EG-direktiv. Fakultetsnämnden anser att det är

nödvändigt med regeländringar, i vart fall beträffande veckoarbetstid och

dygnsvila, för att EG-direktivet skall kunna anses genomfört i Sverige.

Institutet anser att det därtill behövs ändringar beträffande raster, nattarbete

och omplaceringar. Enligt institutet skulle det rättstillstånd som skulle uppstå

på grund av den föreslagna "minimalistiska implementeringen" bli både diffust

och oändamålsenligt. Sverige bör enligt institutet genomföra direktivet på ett

sätt som gör att långvariga och infekterade EG-rättsliga efterspel kan undvikas,

vilket är en förutsättning för en "hög svensk profil och maximalt svenskt

inflytande vid utveckling av EG:s sociala dimension".

 Bakgrunden till regeringens bedömning: Som tidigare nämnts skall EG:s

arbetstidsdirektiv vara genomfört i medlemsstaternas regelsystem senast den 23

november 1996. Arbetstidskommittén har lagt fram ett förslag som innebär så

begränsade förändringar som möjligt i syfte att ge största möjliga utrymme för

det fortsatta utredningsarbetet. Kommittén kommer i sitt fortsatta arbete att

återkomma till i stort sett alla de aspekter som behandlas i EG-direktivet. Kom-

mittén har därför valt att endast identifiera de ramar som EG-direktivet sätter

för svenska arbetstidsregler i framtiden. Det skulle enligt kommittén vara

hindrande i det fortsatta arbetet att i det första skedet binda sig för regler

som föranleddes av annat än en rent rättslig bedömning av behovet av EG-anpass-

ning. Kommittén anser därför att dess förslag skall betraktas som provisoriska.

 Kommittén har efter en genomgång av direktivet punkt för punkt och en

jämförelse med det svenska regelsystemet funnit att detta regelsystem allmänt

sett har ett för arbetstagarna väl så högt skyddsvärde som det skydd

EG-direktivet föreskriver. Kommittén har därför föreslagit att arbetstidslagen

(1982:673) i princip kvarstår oförändrad i väntan på den totala översyn som

kommittén avser att göra. Dock föreslås att den nuvarande möjligheten att avvika

från lagen genom dispenser och kollektivavtal begränsas på grund av

EG-direktivet och att bl.a. vissa tillägg görs vad gäller tillsynen och

sanktionsreglerna.

 Skälen till regeringens bedömning: Det är nödvändigt att nu genomföra de

anpassningar av det svenska regelsystemet som krävs för att kraven i

EG-direktivet skall uppfyllas senast den 23 november 1996. Samtidigt är det

angeläget att den översyn av de svenska reglerna, som länge varit aktuell, får

fullföljas under så gynnsamma förutsättningar som möjligt.

Inga ändringar görs i den lagreglerade arbetstiden

De förändringar som nu måste göras bör vara sådana som innebär så små ingrepp

som möjligt i regelsystemet. Därigenom kan kommittén beredas så stort utrymme

som möjligt i det fortsatta utredningsarbetet. Regeringen utgår från att

kommittén i sitt arbete med det materiella innehållet i bestämmelserna i

arbetstidslagen även ser till att dessa bestämmelser får en tillfredsställande

utformning utifrån de krav som kan ställas med hänsyn till EG-direktivet.

 Regeringen delar liksom de flesta remissinstanserna den bedömning kommittén

gjort, nämligen att det svenska regelsystemet på arbetstidsområdet som helhet

ger arbetstagarna ett väl så gott skydd som EG-direktivet föreskriver. Detta

talar starkt för att helt undvika materiella ändringar i regelsystemet i

avvaktan på att kommittén slutför sitt arbete. Däremot kan det finns behov av

förtydliganden på någon punkt av hur lagens regler bör tillämpas. Detta kan

lämpligen ske genom sådana tillämpningsföreskrifter som Arbetarskyddsstyrelsen

kan utfärda. Direktivet bör också, som kommittén föreslagit, medföra vissa

ändringar bl.a. i reglerna om dispenser. De dispenser som beviljas bör givetvis

hålla sig inom de ramar som EG-direktivet anger (se vidare avsnitt 11).

Genomförandet av direktivet bör huvudsakligen ske genom anpassning av

kollektivavtalen om arbetstid

Några av remissinstanserna påpekar att det kan ifrågasättas om alla punkter i

direktivet helt och hållet motsvaras av svenska regler som anger arbetstagarnas

rättigheter tillräckligt klart och preciserat. De anser därför att det redan nu

borde införas nya regler i vissa avseenden för att direktivet skall kunna anses

genomfört på ett korrekt sätt. Regeringen kommer att redovisa sina närmare

överväganden på var och en av dessa punkter i direktivet i följande avsnitt.

 Även om det på någon punkt skulle förhålla sig på det sätt som de kritiska

remissinstanserna påstår är det regeringens uppfattning att några ändringar av

de materiella reglerna inte är absolut nödvändiga att vidta i detta skede.

Skälet till detta är framför allt följande.

 Den del av arbetsmarknaden som styrs direkt av arbetstidslagens regler är av

mycket begränsad omfattning. Arbetstidslagens regler kan helt eller delvis

avtalas bort, och det sker också i stor utsträckning. Det finns ett stort behov

av flexibilitet i arbetstidsreglerna och på samtliga arbetsmarknadssektorer har

parterna träffat kollektivavtal om arbetstidens förläggning som i större eller

mindre utsträckning avviker från arbetstidslagens regler. Det finns ingen

anledning att anta annat än att kollektivavtalsregleringen på detta område

fortsätter att vara det helt dominerande regleringssättet. En tillfredsställande

EG-anpassning av de svenska arbetstiderna är därför framför allt beroende av att

kollektivavtalens regler inte underskrider den nivå som anges i

arbetstidsdirektivet.

 Arbetstidsdirektivet innehåller en klausul (artikel 18.1 a) som gör det

möjligt att genomföra direktivet genom att arbetsmarknadens parter fastställer

de nödvändiga bestämmelserna, varvid medlemsstaterna skall se till att de alltid

kan garantera att direktivets bestämmelser efterlevs. En sådan klausul

("Christophersenklausulen") finns också i rådets direktiv 91/533/EEG av den 14

oktober 1991 om arbetsgivares skyldighet att upplysa arbetstagarna om de regler

som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet (EGT nr

L 218, 18.10.1991, s. 32, Celex 391L0533), i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19

oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen

för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde

särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG)(EGT nr L 348,

28.11.1992, s. 1, Celex nr 392L0085), i rådets direktiv 92/56/EEG av den 24 juni

1992 om ändring av direktiv 75/129/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas

lagstiftning om kollektiva uppsägningar (EGT nr L 245, 26.8.1992, s. 3, Celex

392L0056) samt i rådets direktiv 94/45/EG av den 22 september 1994 om

inrättandet av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i

gemenskapsföretag och grupper av gemenskapsföretag för information till och

samråd med arbetstagare (EGT nr L 254, 30.9.1994, s. 64, Celex 394L0045).

 De flesta av dessa direktiv behandlar sådant som i Sverige i stor utsträckning

regleras i lag. Möjligheten att genomföra EG:s arbetsrätt med kollektivavtal i

fråga om sådant som i Sverige uteslutande är föremål för kollektivavtals-

reglering har därför ännu inte kommit i blickpunkten. Det kan dock nämnas att

försök har gjorts att genomföra EG-direktivet om europeiska företagsråd genom

kollektivavtal, men dessa har inte lett till något resultat.

 Enligt regeringens mening bör det finnas utrymme för att genomföra

arbetstidsdirektivet genom kollektivavtal som slutits med avvikelse från

arbetstidslagens regler. En stor fördel med detta är att parterna själva får

behålla möjligheten att anpassa reglerna till de speciella förhållandena på

avtalsområdet i fråga. Samtidigt åläggs de ansvar för att avtalen håller sig

inom de ramar direktivet anger. Direktivets karaktär med dess många möjligheter

till avvikelser i olika avseenden gör att det bör lämpa sig särskilt väl för

ändamålet. Därmed är det också möjligt att behålla den konstruktion som gällt

hittills och som gäller för en stor del av svensk arbetsrätt, nämligen en lag

med relativt generella regler som i stor utsträckning ersätts eller kompletteras

av preciserade bestämmelser i kollektivavtal.

 Rättsläget hittills när det gäller möjligheten att genomföra direktiv med

kollektivavtal har emellertid inneburit krav på heltäckande avtal eller

kompletterande lagstiftning, vilket framgår av flera domar från EG-domstolen

från första hälften av 1980-talet. Detta krav har inte varit något problem för

flertalet av EU:s medlemsstater, t.ex. de som tillämpar s.k. allmängil-

tigförklarade kollektivavtal. Danmark har hittills varit det enda EU-land med

kollektivavtal av en typ som liknar den svenska. Danmark har krävt erkännande

fullt ut för kollektivavtal som ett sätt att uppfylla EG:s arbetsrättsliga

direktiv.

 Läget efter Maastrichtavtalet är annorlunda än tidigare när det gäller synen

på kollektivavtalen. Dessa har nu fått en betydligt starkare ställning. Det

kommer bl.a. till uttryck i artikel 2:4 i det s.k. sociala protokollet. Enligt

uttalanden av kommissionsledamoten Flynn i brevväxling med danska LO skulle det

vara möjligt att kollektivavtal hade en lägre täckningsgrad utan att

kompletterande lagstiftning skulle krävas.

 Flynns uttalanden i brev till dåvarande svenske arbetsmarknadsministern inför

medlemsskapsförhandlingarna kan också ses som uttryck för en förändrad syn i

dessa frågor. Flynn betonar att det sociala protokollet anvisar just

kollektivavtal som en möjlighet att genomföra direktiv i den nationella

rättsordningen. I de fall företag eller individer inte följer förpliktelserna

hänvisar Flynn till de gängse metoder som tillämpas i Sverige för att lösa

sådana problem och tillägger att bara som en sista utväg behöver nationell

lagstiftning övervägas. Enligt Flynn kräver det sociala protokollet inte på

något sätt ändrad praxis i Sverige såvitt avser arbetsmarknadsfrågor.

Skriftväxlingen mellan den svenske arbetsmarknadsministern och Flynn

protokollfördes efter medlemsskapsförhandlingarna. En svensk förklaring med hän-

visning till denna skriftväxling liksom ett uttalande om att Sverige fått

försäkringar beträffande rådande svensk praxis såvitt avser arbetsmarknadsfrågor

och då särskilt systemet med att fastställa arbetsvillkor i kollektivavtal

mellan arbetsmarknadens parter, har fogats till slutakten till fördraget om

Sveriges anslutning till EU (se prop. 1994/95:19 Del 1, s. 218 ff. och bet.

1994/95:UU5, s. 62 f.)

 I Danmark pågår nu försök att genomföra EG:s arbetstidsdirektiv enbart genom

kollektivavtal.

 Mot bakgrund av vad som nu sagts bör det enligt regeringens mening vara

möjligt att - som ett första steg - genomföra direktivet på det sätt som

kommittén föreslår, nämligen genom att införa regler som medför att

arbetstidsbestämmelser i kollektivavtal som slutits med avvikelse från

arbetstidslagens regler inte får underskrida EG-direktivets minimikrav,

samtidigt som de materiella bestämmelserna i arbetstidslagen och övrig relevant

lagstiftning i princip behålls oförändrade. Till detta kommer även att det bör

införas regler om sanktioner i de fall kollektivavtal skulle åsidosätta

direktivets krav (se avsnitt 12). Som nyss nämnts bör också reglerna för

Arbetarskyddsstyrelsens dispenser förändras.

 Detta ställningstagande innebär också att regeringen, liksom kommittén, i

princip inte finner anledning att förändra det förhållande som råder mellan lag

och avtal på det aktuella området. Arbetstidslagen bör liksom tidigare vara

dispositiv till förmån för kollektivavtal. Reglerna i arbetsmiljölagen

(1977:1160) och semesterlagen (1977:480) skall givetvis som hittills vara i hu-

vudsak tvingande. Omfattningen och innebörden av arbetstidslagens dispositivitet

blir givetvis en annan med de nu föreslagna reglerna. Regeringen återkommer till

den frågan i nästa avsnitt.

6 Begränsning av rätten att avvika från arbetstidslagen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Arbetstidslagen tillförs en regel som inne-|

| bär att parterna i kollektivavtal som avviker från lagens regler|

| måste beakta minimikraven i arbetstidsdirektivet. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan

tillstyrker eller har ingen erinran mot förslaget att begränsa lagens

dispositivitet med hänvisning till direktivets regler. Hit hör bl.a. de fackliga

organisationerna och arbetsgivarorganisationerna. Flera av remissinstanserna

befarar dock att metoden att hänvisa direkt till direktivets regler kan skapa

oklarheter och problem vid tillämpningen. Arbetsdomstolen anser att regeln

innebär en alltför svävande normering som för med sig uppenbara problem i till-

ämpningen. Förslaget kan, enligt domstolen, antas leda till osäkerhet för

arbetsmarknadens parter vid slutande av kollektivavtal samt svårigheter med att

förutse domstolars prövning i eventuella tvister rörande frågan om ett visst

kollektivavtal strider mot direktivet. Hovrätten för Västra Sverige, Arbets-

livsinstitutet och Sveriges Advokatsamfund uttrycker liknande uppfattningar.

Enligt samfundet kan konsekvenserna av förslaget bli att huvudansvaret för

rättstillämpningen inte med säkerhet längre kommer att ligga hos svenska

domstolar och myndigheter eftersom domstolarna i många fall skulle bli tvungna

att begära tolkningsbesked från EG-domstolen på grund av direktivets svår-

tillgängliga karaktär. Arbetarskyddsstyrelsen hade föredragit att lagen lämnades

helt oförändrad, och befarar att den föreslagna hänvisningen till direktivet -

med tanke på att regelverken skiljer sig åt i en rad avseenden - kommer att leda

till tvister och onödig tidsutdräkt. Arbetsgivarverket anser att den föreslagna

konstruktionen är den bästa möjliga lösningen i den uppkomna situationen, men

befarar att ett ökat antal tvister kan bli följden. Den föreslagna regeln

brister i tydlighet enligt SAF, som föreslår att lagregeln skrivs om så att det

av den direkt kan utläsas att den enda begränsningen i dispositiviteten gäller

veckoarbetstiden. Sveriges Advokatsamfund anser också att lagregeln bör skrivas

om så att "de klara begränsningar" i dispositiviteten som direktivet uppställer

framgår direkt av lagtexten. Även Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet är kritisk till den föreslagna regeln och påpekar att den inte alls

har samma drag av entydighet över sig som motsvarande regelverk har i

anställningsskydds- och medbestämmandelagarna. I likhet med Hovrätten för Västra

Sverige uttrycker nämnden dessutom tveksamhet vad gäller användningen av

begreppet "skyddsvärde" i lagtext.

 Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten för det förslag regeringen nu

presenterar är, som ovan framhållits, att begränsa de nödvändiga förändringarna

i dagens regelsystem till ett minimum i avvaktan på att Arbetstidskommittén

slutför sitt arbete. Detta innebär bl.a. att det nu rådande förhållandet mellan

lag och kollektivavtal i princip bör bibehållas. I den mån arbetstidsdirektivets

regler motsvaras av dispositiva regler i arbetstidslagen måste dock gränser

sättas för parternas möjligheter att sätta andra regler i stället för lagens.

Frågan är nu hur reglerna om sådana gränser skall utformas.

 Regeringen anser liksom kommittén och merparten av remissinstanserna att det

är lämpligast om parterna själva tar huvudansvaret för att de regler som skall

tillämpas på avtalsområdet i fråga uppfyller de minimikrav som direktivet

uppställer. Endast på så sätt kan reglerna bli tillräckligt flexibla och

anpassade efter olika verksamheters behov. Det ansvar som parterna härigenom får

ta på sig kan naturligtvis, som flera av remissinstanserna påpekar, innebära att

stora krav ställs på avtalsparterna när det gäller att bedöma om avtalen håller

sig inom de gränser direktivet sätter. Å andra sidan kan ett sådant ökat ansvar

anses vara helt i linje med vad parterna själva uttryckt önskemål om i olika

sammanhang, inte minst i den diskussion som fördes inför medlems-

skapsförhandlingarna om vikten av att värna om den svenska arbetsrättsliga

modellen och rätten att även i fortsättningen reglera anställningsvillkor i

kollektivavtal.

 Som många remissinstanser konstaterat innebär direktivet ett stort utrymme för

flexibla lösningar genom de långtgående möjligheter som ges framför allt i

artikel 17.3 att genom kollektivavtal avvika från dess regler om arbetstidens

förläggning, dvs. dygnsvila, veckovila, raster, nattarbetets längd och om

beräkningsperioder i vissa fall. Avvikelse får ske under förutsättning att de

berörda arbetstagarna beviljas motsvarande kompensationsledighet eller - i un-

dantagsfall, när det inte är möjligt att bevilja sådan ledighet av objektiva

skäl - att de berörda arbetstagarna ges lämpligt skydd. Vad gäller begränsningen

av veckoarbetstiden till i genomsnitt 48 timmar per vecka medger direktivets

regler att kollektivavtalsparterna förlänger den period för vilken

genomsnittsberäkning får ske till sex månader. Om det finns sakliga, tekniska

eller arbetsorganisatoriska skäl får en ytterligare förlängning ske till tolv

månader - under förutsättning att de allmänna principerna om skydd för

arbetstagarnas hälsa och säkerhet iakttas (artikel 17.4).

 Begränsningen av dispositiviteten med hänvisning till direktivet innebär inte,

som SAF och Sveriges Advokatsamfund tycks befara, att det är enbart direktivets

huvudregler i en viss fråga som måste iakttas. Självfallet innebär hänvisningen

i den föreslagna lagtexten att även direktivets omfattande avvikelsemöjligheter

får tillvaratas av parterna.

 Den begränsning som föreslås gälla för kollektivavtalen innebär således till

att börja med att parterna, om de vill avvika från arbetstidslagens regler,

själva måste ta ställning till om en viss regel även innebär en avvikelse från

direktivets huvudregel i frågan. De får dessutom, om det är fråga om en sådan

avvikelse, komma överens om hur den kompensation direktivet föreskriver i ett

sådant fall skall utformas. Parterna får alltså avgöra vad som i en viss bransch

kan utgöra "objektiva skäl" för att inte bevilja kompensationsledighet eller vad

som kan tänkas uppfylla kraven på "annat lämpligt skydd". Detsamma gäller

uttrycket "sakliga, tekniska eller arbetsorganisatoriska skäl". På dessa punkter

är det för närvarande inte möjligt att ge någon ledning vad gäller den närmare

innebörden av begreppen. Man bör dock kunna utgå ifrån att ett företags storlek

bör få betydelse i sammanhanget (jämför rådets och kommissionens gemensamma

uttalande i Statements for entry into the Council minutes, s. 8).

 I detta sammanhang bör för tydlighetens skull påpekas att flera av direktivets

regler över huvud taget inte kan bli föremål för avvikelse genom kollektivavtal,

nämligen de regler som i svensk rätt motsvaras av tvingande regler i

semesterlagen respektive arbetsmiljölagen (se avsnitt 9 och 10). Det som kan bli

föremål för avvikelser är framför allt regler om arbetstidens förläggning och

veckoarbetstidens längd.

 Flera remissinstanser anser att dispositiviteten inte bör begränsas på det

föreslagna sättet med en hänvisning till direktivet som sådant, utan genom ett

uttryckligt angivande av de villkor som gäller. Arbetslivsinstitutet anser att

det inte bör vara några problem med att i arbetstidslagen klart ange vilka krav

som är minimikrav och som inte kan avtalas bort. Sveriges Advokatsamfund och SAF

uttrycker liknande uppfattningar. SAF anser dock att det endast finns ett enda

sådant minimikrav, nämligen vad gäller veckoarbetstiden. Enligt Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet har den föreslagna hänvisningen till

EG-direktivet inte samma drag av entydighet över sig som motsvarande regler i

anställningsskyddslagen och medbestämmandelagen, vilka kommittén hänvisat till i

motiveringen till sitt förslag. Nämnden påpekar också att det i dessa lagar

finns uttryckliga och ganska entydiga materiella regler med utgångspunkt från

nästan lika entydiga bestämmelser i motsvarande EG-direktiv, vilket inte är

fallet vad gäller arbetstidsreglerna.

 Även Lagrådet har invändningar mot den föreslagna bestämmelsen med hänvisning

till sådana skäl som bl.a. Arbetsdomstolen anfört. Med hänsyn till att de

centrala organisationerna på arbetsmarknaden inte motsatt sig den föreslagna

lösningen anser dock Lagrådet att bestämmelsen kan godtas, åtminstone i avvaktan

på den översyn av lagen som pågår.

 Det vore givetvis önskvärt om de regler som begränsar avtalsfriheten i dessa

frågor kunde vara enklare, klarare och lättare att tillämpa än den reglering som

nu föreslås. Regeringen har stor förståelse för de framförda synpunkterna. Det

går emellertid inte att undvika att EG-direktivet i sig, med dess invecklade

regler, medför att de svenska reglerna blir mer komplicerade, särskilt som

arbetstidsfrågorna i direktivet regleras på ett annat sätt och med andra begrepp

än enligt svensk rätt. Det krävs ett omfattande arbete för att samordna de båda

regelsystemen. Det arbetet bör ske i samband med den översyn i sak som

Arbetstidskommittén nu bedriver. Därefter kan det finnas förutsättningar för en

annan och enklare konstruktion av reglerna.

 Svårigheterna att tillämpa direktivets regler om arbetstidens förläggning bör

inte heller överdrivas, i vart fall inte i de situationer då det är klart att en

avvikelse från huvureglerna kan ske med stöd av artikel 17.3, vilket lär bli det

vanligaste fallet. Det blir då fråga om en tillämpning av de ovan nämnda

begreppen "lämpligt skydd" etc. Däremot kan det uppenbarligen bli problematiskt

på ett helt annat sätt att tillämpa direktivets regel om begränsning av

veckoarbetstiden. Denna regel (i genomsnitt 48 timmar per vecka) kan inte helt

åsidosättas genom kollektivavtal, vilket medför att direktivets sätt att beräkna

arbetstid kan komma att tillämpas parallellt med det som de svenska reglerna

bygger på. Detta är en fråga där det framstår som särskilt viktigt att det sker

ett fortsatt arbete i harmoniseringssyfte.

 På en punkt bör dock den föreslagna regeln kunna göras tydligare redan nu. Som

Hovrätten för Västra Sverige och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet påpekat kan användningen av begreppet "skyddsvärde" i lagtext bidra

till oklarhet om vad som gäller. Regeringen anser därför att lagregeln bör ha en

något annorlunda lydelse än den kommittén föreslagit. Denna fråga kommer att

behandlas närmare i författningskommentaren.

7 Arbetstidsreglernas tillämpningsområde

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Arbetstidslagen tillförs för tydlighetens |

| skull en hänvisning till arbetsmiljölagens regler om arbetstid. |

| Arbetstidsreglernas tillämpningsområde kvarstår tills vidare oför-|

| ändrat. Frågan om arbetstidslagens tillämpning på hemarbete utreds|

| dock vidare. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt

i frågan. Hovrätten för Västra Sverige delar bedömningen att hänvisningen till

arbetsmiljölagens regler för närvarande är tillräcklig för att tydliggöra

förutsättningarna för att utnyttja EG-direktivets avvikelsemöjligheter i fråga

om vissa arbeten. Rikspolisstyrelsen påpekar att en tillämpning av direktivets

regler fullt ut på polisverksamheten, särskilt vissa verksamheter inom

Säkerhetspolisen, skulle innebära stora praktiska svårigheter och väsentligt

ökade kostnader. LO, TCO, SACO och Arbetslivsinstitutet understryker vikten av

att kommittén i sitt fortsatta arbete återkommer till frågan om arbetstidslagens

tillämpning på arbetstagare som utför arbete i sitt eget hem.

 Skälen för regeringens förslag: En redogörelse för EG-direktivets till-

ämpningsområde finns i avsnitt 4.

 Arbetstidslagen gäller varje verksamhet där arbetstagare utför arbete för

arbetsgivares räkning (1 §). Undantag görs dock enligt 2 § för följande fall:

 1. arbete som utförs i arbetstagarens hem eller annars under sådana

förhållanden att det inte kan anses vara arbetsgivarens uppgift att vaka över

hur arbetet är ordnat,

 2. arbete som utförs av arbetstagare som med hänsyn till arbetsuppgifter och

anställningsvillkor har företagsledande eller därmed jämförlig ställning eller

av arbetstagare som med hänsyn till sina arbetsuppgifter har förtroendet att

själva disponera sin arbetstid,

 3. arbete som utförs i arbetsgivarens hushåll,

 4. skeppstjänst.

 För arbete som utförs i arbetsgivarens hushåll finns särskilda bestämmelser i

lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete. Arbetstider vid

skeppstjänst regleras framför allt genom sjöarbetstidslagen (1970:105).

 I detta sammanhang bör också arbetsmiljölagen nämnas. Särskilt andra och

tredje kapitlet i lagen innehåller allmänna krav på en godtagbar arbetsmiljö.

Bland annat stadgas att förläggning av arbetstider skall beaktas när teknik,

arbetsorganisation och arbetsinnehåll utformas (2 kap. 1 § fjärde stycket

arbetsmiljölagen). Lagen, vars regler är tvingande, omfattar allt arbete utom

visst fartygsarbete och arbete i arbetsgivarens hushåll av den som fyllt 18 år.

 En jämförelse mellan EG-direktivets och de svenska arbetstidsreglernas

tillämpningsområde visar att EG-direktivet inte är tillämpligt på vissa områden

som omfattas av den svenska arbetstidslagstiftningen, som t.ex. en rad

transportsektorer och viss offentlig verksamhet, t.ex. försvarets och polisens

verksamhet. Detta förhållande bör dock inte medföra att arbetstidslagens

tillämpningsområde bör inskränkas. Däremot kommer det att medföra att parterna

liksom nu har full frihet att träffa kollektivavtal på sådana områden som t.ex.

polisverksamheten. Den begränsning av rätten att i kollektivavtal avvika från

lagens regler som föreslagits i föregående avsnitt berör ju inte dessa områden

eftersom de inte omfattas av direktivet. Den enda skyldighet som följer av

EG-direktivet i dessa fall är en allmän skyldighet att i enlighet med artikel 2

i det s.k. ramdirektivet (89/391/EEG) trygga arbetstagarnas hälsa och säkerhet

(se avsnitt 4). Sådana regler finns i arbetsmiljölagen.

 Vad gäller totalförsvaret kan den nuvarande möjligheten att genom särskilda

föreskrifter avvika från arbetstidslagen behållas.

 Som kommittén konstaterat undantar emellertid arbetstidslagen vissa kategorier

som i princip omfattas av direktivet, nämligen arbetstagare som utför s.k.

okontrollerbart arbete (2 § 1) samt arbetstagare med företagsledande eller där-

med jämförlig ställning och arbetstagare som själva disponerar sin arbetstid (2

§ 2).

 EG-direktivet ger i artikel 17.1 möjlighet att för vissa speciella arbets-

tagarkategorier avvika från direktivets bestämmelser om dygns- och veckovila,

begränsning av nattarbete och arbetstiden per vecka samt raster. Sådana

avvikelser får göras när - med hänsyn till det aktuella arbetets särskilda art -

arbetstidens längd inte mäts eller bestäms i förväg eller kan bestämmas av

arbetstagarna själva. Som exempel nämns bl.a. företagsledare eller andra

personer med självständiga beslutsbefogenheter.

 Arbetstidslagens undantag för arbetstagare med företagsledande eller därmed

jämförlig ställning bör utan vidare anses kunna utgöra en sådan avvikelse som

tillåts enligt direktivets artikel 17.1.

 Vad gäller de arbetstagare som avses i 2 § 1 arbetstidslagen är läget inte

lika klart. Lagens undantag för okontrollerbart arbete motsvaras dock av den

möjlighet av avvika som direktivet ger. Det kategoriska undantaget för hemarbete

som görs i arbetstidslagen har däremot ingen direkt motsvarighet i direktivets

avvikelseregler. Av lagtextens lydelse (2 § 1) framgår nämligen att det

förutsätts att det inte i något fall är möjligt att kontrollera arbetstiden vid

hemarbete ("...hem, eller annars under sådana förhållanden att..."). Endast

under sådana förhållanden har undantaget för hemarbete stöd i artikel 17.1.

 Nya former av hemarbete har emellertid tillkommit genom bl.a. datateknologin.

Visst sådant arbete, t.ex. vid en terminal i hemmet, kan vara möjligt att

övervaka via arbetsgivarens datasystem. Det borde därmed inte vara att betrakta

som okontrollerbart i arbetstidslagens mening. Även beträffande andra former av

hemarbete kan de nu gällande reglerna diskuteras. I viss utsträckning omfattas

dock hemarbetande av kollektivavtal om arbetstid.

 Regeringen delar de synpunkter som framförts av flera remissinstanser att det

är synnerligen angeläget att kommittén i det fortsatta utredningsarbetet noga

uppmärksammar hemarbete och arbete på distans. Som kommittén påpekar är detta

också ett område som nu uppmärksammas både inom EU och ILO. En grundlig

genomgång är nödvändig innan ett ställningstagande kan ske i fråga om ändring av

arbetstidslagens tillämpningsområde så att vissa former av hemarbete omfattas av

lagen. Arbetstidslagens tillämpningsområde bör därför kvarstå oförändrat i

avvaktan på en närmare utredning av frågan.

 Förutsättningen för de nyss nämnda avvikelserna från EG-direktivet är att de

allmänna principerna för arbetstagarnas hälsa och säkerhet iakttas. De aktuella

arbetstagarna omfattas av sådana regler i arbetsmiljölagen. I den lagen anges

vissa allmänna krav på arbetsmiljön och reglerna innebär bl.a. att arbetstidens

längd och förläggning skall ses som en del av arbetsmiljön. Detta framgår redan

av förarbetena till arbetstidslagen (se prop. 1981/82:154 s. 17) och har

därefter konkretiserats och förtydligats genom de ändringar i arbetsmiljölagen

som trädde i kraft den 1 juli 1991 (se prop. 1990/91:140 s. 32 ff.).

 Det finns även andra skäl för en hänvisning till arbetsmiljölagens regler.

Regeringen återkommer till dessa i följande avsnitt.

8 Veckoarbetstid, dygnsvila och nattarbetets längd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: EG-direktivets regler om begränsning av |

| veckoarbetstiden, dygnsvila och nattarbetets längd bör inte |

| föranleda någon ändring i arbetstidslagen. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt anser det tveksamt om svensk rätt

uppfyller direktivets krav vad gäller veckoarbetstid och dygnsvila. LO uttrycker

en liknande uppfattning och anser att detta även gäller reglerna om nattarbetets

längd. TCO och SACO uttrycker också sådan tveksamhet särskilt vad avser reglerna

om dygnsvila och nattarbetets längd. Samtliga nu nämnda remissinstanser

accepterar dock den bedömning som kommittén gjort med hänvisning till den

fortsatta översyn av reglerna som kommittén skall göra. Hovrätten för Västra

Sverige och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet godtar däremot

inte förslaget utan anser att det är nödvändigt med nya regler som uppfyller

direktivets krav i fråga om veckoarbetstid och dygnsvila. Samma inställning har

Arbetslivsinstitutet och Arbetsdomstolen som båda dessutom anser att uttryckliga

regler bör införas i lagen vad beträffar nattarbetets längd.

Skälen för regeringens bedömning:

Begränsning av veckoarbetstiden

Enligt EG-direktivet får den genomsnittliga arbetstiden, dvs. den tid då

arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande och utför aktiviteter eller

uppgifter, uppgå till högst 48 timmar i veckan, inklusive övertid (artikel 6).

Enligt huvudregeln får den period under vilken genomsnittet beräknas vara högst

fyra månader. Betald semester och sjukfrånvaro skall antingen inte inkluderas i

beräkningsperioden eller räknas som arbetad tid (artikel 16.2).

Beräkningsperioden får - genom regler beslutade av medlemsstaterna - förlängas

till sex månader för de olika typer av arbeten som avses i artikel 17.2.1-2 och

under de förutsättningar som anges där. Direktivet ger vidare en möjlighet för

medlemsstaterna att inte alls tillämpa regeln om veckoarbetstid (artikel 18.1 b

i). En av förutsättningarna för att detta skall vara tillåtet är att ingen

arbetsgivare skall kunna kräva högre veckoarbetstid än enligt huvudregeln utan

arbetstagarens medgivande.

 Arbetstidslagens huvudregel är 40 timmars ordinarie arbetstid per vecka,

eller, om det i vissa fall behövs, 40 timmar i genomsnitt under en fyra-

veckorsperiod (5 §). Till detta får läggas övertid med 48 timmar per

fyraveckorsperiod eller 50 timmar per kalendermånad, dock högst 200 timmar per

år (8 §). S.k. nödfallsövertid, som inte är begränsad, får tas ut i vissa

situationer (9 §).

 Kommittén har med hjälp av räkneexempel (s. 91 ff.) försökt jämföra de båda

regelsystemen. Exemplen visar att utfallet beror på vilken beräkningsperiod som

väljs. Om en period på fyra månader väljs kan lagens regler tillåta ett större

arbetstidsuttag än direktivets regler, eftersom hela årets tillåtna övertid kan

koncentreras till den perioden. Resultatet blir däremot det motsatta om man

väljer en beräkningsperiod som är längre än fyra månader.

 Kommittén menar att jämförelsen inte kan stanna där, utan att det är

nödvändigt att också beakta framför allt de skillnader som föreligger när det

gäller sättet att beräkna arbetstid och övertid. Arbetstidslagen skiljer på

ordinarie arbetstid och övertid, vilket inte direktivet gör. När övertid

beräknas skall kompensationsledighet eller annan ledighet som förläggs till

arbetstagarens ordinarie arbetstid likställas med fullgjord ordinarie arbetstid

(7 § andra stycket arbetstidslagen). Det kan alltså förutom sjukdom och semester

vara fråga om föräldraledighet, studieledighet, ledighet på grund av fackligt

arbete, enskilda angelägenheter m.m. Enligt direktivet kan endast sjukledighet

och semester jämställas med arbetstid. Kommitténs slutsats är att vid en samlad

bedömning av bestämmelserna har de svenska reglerna ett lika högt eller högre

skyddvärde än det direktivet föreskriver.

 Hovrätten för Västra Sverige anser att man vid en jämförelse mellan

regelsystemen skall utgå från en "normal" tjänstgöring och att en sådan

jämförelse visar att EG-direktivets regler inte kan garanteras i svensk rätt.

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet och Arbetslivsinstitutet

hävdar, med stöd av andra räkneexempel, att de svenska reglerna innebär att

direktivets krav inte i alla situationer uppfylls. De anser vidare att det i

detta sammanhang inte skall tas någon hänsyn till de svenska ledighetsreglerna.

Kommitténs resonemang om reglernas skyddsvärde avvisas. Både fakultetsnämnden

och Arbetslivsinstitutet anser att Sverige bör utnyttja den möjlighet som

erbjuds i artikel 18.1 b i att genom individuella avtal avvika från direktivets

regler om veckoarbetstid.

 Enligt regeringens uppfattning är en jämförelse mellan regelsystemen utifrån

en sådan samlad bedömning som kommittén gjort värdefull. Det är av stor vikt att

det ges en helhetsbild av det skydd som erbjuds enligt de olika

regelkonstruktionerna, och alla aspekter som kan ha betydelse bör beaktas. Som

flera av remissinstanserna påpekat måste samtidigt givetvis beaktas att de

rättigheter direktivet ger skall ges varje enskild arbetstagare utan undantag

och att EG-domstolen i sina avgöranden inte godkänt att fördelar i ett

rättssystem skall kunna uppväga brister vad gäller genomförandet av enskilda

regler i ett direktiv.

 Enligt regeringens mening visar emellertid den redogörelse som kommittén

presenterat att EG-direktivets regler på detta område inte utan vidare låter sig

fogas in bland de svenska arbetstidsreglerna. Olikheterna i regelsystemen är

alltför stora. Effekterna av en kombination av direktivets timbegränsning och

arbetstidslagens sätt att beräkna ordinarie arbetstid låter sig inte utan vidare

överblickas. Helt klart skulle dock en direkt tillämpning av det svenska sättet

att beräkna ordinarie arbetstid på direktivets begränsningsregel generellt sett

innebära en betydligt kraftigare begränsning av arbetstiden än den direktivet

kräver. Detta visar att det är nödvändigt att denna typ av förändringar görs i

samband med en översyn av reglerna i dess helhet. Regeringen delar därför

kommitténs uppfattning - som majoriteten av remissinstanserna accepterat - att

arbetstidslagens regler nu bör lämnas oförändrade, och förutsätter att kommittén

i sitt fortsatta arbete med frågor om arbetstidsförkortning och övertid även

beaktar vad som här framförts om behovet av uttryckliga regler som tillgodoser

direktivets krav på denna punkt.

Dygnsvila

EG-direktivets regel om dygnsvila innebär att varje arbetstagare skall erhålla

minst 11 timmars sammanhängande ledighet under varje 24-timmarsperiod (artikel

3). Möjligheterna att avvika från artikeln genom regler beslutade av

medlemsstaterna är omfattande och anges i artikel 17.1-2. Arbetstagarna skall

vid sådana avvikelser erhålla kompensationsledighet eller lämpligt skydd.

 Arbetstidslagen saknar en motsvarande regel om dygnsvila. Däremot finns en

regel om nattvila i lagens 13 §. Enligt denna regel skall alla arbetstagare ha

ledigt för nattvila och i den ledigheten skall ingå tiden mellan kl 24 och

klockan 5. Undantag från detta nattarbetsförbud får göras om det är nödvändigt

med hänsyn till arbetets art, allmänhetens behov eller andra särskilda

omständigheter.

 Den svenska regeln för dygnsvila innebär alltså att dygnsvilan i första hand

skall vara en nattvila, men klockslagen för denna nattvila är inte fixerade. I

förarbetena till arbetstidslagen konstaterades att rätten till nattvila även

innebär begränsningar i möjligheten att anlita arbetstagare till arbete tidigt

på morgonen eller sent på kvällen, även om dessa klockslag inte preciserats.

Arbetstagaren skall ges behövlig ledighet.

 Den utredning som lade fram förslag till den nuvarande arbetstidslagen gjorde

en grundlig genomgång av frågan om dygnsarbetstid och dygnsvila. Bland de skäl

som utredningen framförde mot att införa preciserade regler för begränsning av

dygnsarbetstiden i lagen var bl.a. farhågor för att sådana regler skulle kunna

få en rad rent negativa följdverkningar ur arbetstagarsynpunkt. Bl.a. antogs att

de skulle kunna få en styrande effekt mot längre dygnsarbetstider allmänt sett.

Det ansågs dessutom att en sådan regel skulle behöva förses med så långtgående

undantagsbestämmelser att den i det stora hela skulle komma att bli utan verkan.

Utredningens ställningstagande att inte föreslå en regel om dygnsbegränsning

godtogs av samtliga remissinstanser. I propositionen liksom i betänkandet

betonades parternas gemensamma ansvar för att arbetstiden fördelas på ett

tillfredsställande sätt med utgångspunkt i arbetsmiljölagens bestämmelser om

vikten av att väga in mer långsiktiga verkningar av olika arbetstidssystem etc.

(se SOU 1981:5, s. 56-60 och prop. 1981/82:154, s. 17).

 Arbetstidskommittén har gjort en jämförelse mellan direktivets regler och de

svenska reglerna och funnit att arbetstidslagens regler om nattarbetsförbud och

de tidigare nämnda allmänna skyddsreglerna i arbetsmiljölagen tillsammans med

den tillsyn och myndighetskontroll som finns på området inte innebär ett sämre

skydd för arbetstagarna än direktivets regler. Kommittén har härvid även tagit

hänsyn till de tidigare nämnda skillnaderna i sättet att tillämpa

arbetstidsbegreppet och de långtgående avvikelsemöjligheter som direktivet ger

(s. 86 ff.). Någon ändring av reglerna föreslås därför inte.

 Många av remissinstanserna, även några av de som accepterar den bedömning som

kommittén har gjort, anser dock att det är tveksamt om direktivets klara och

preciserade dygnsvileregel kan anses vara uppfylld genom hänvisning till bl.a.

uttalanden i lagförarbeten. Det har påpekats från flera håll att EG-rätten inte

accepterar sådana uttalande som en godtagbar rättskälla när det är fråga om

införlivande av direktiv.

 Enligt bl.a. LO finns det ett behov av tydligare regler om dygnsvila alldeles

oavsett om detta påkallas av direktivet eller ej.

 Regeringen delar den uppfattning som framförts av kommittén och som fått stöd

av de flesta remissinstanserna, nämligen att ändringar i lagen även i detta

avseende nu bör undvikas. En av huvuduppgifterna i kommmitténs fortsatta arbete

är att undersöka på vilket sätt flexibla arbetstider kan införas i svensk

lagstiftning. Som LO och TCO påpekat bör kommittén, då den överväger flexiblare

arbetstidsregler, även på denna punkt beakta behovet av mer preciserade regler.

Nattarbetets längd

Den svenska arbetstidslagen, som har ett principiellt nattarbetsförbud, saknar

en särskild regel om längsta tillåtna arbetstid nattetid för de fall då sådant

arbete undantagsvis tillåts enligt lagen. Enligt EG-direktivet är däremot

nattarbete i princip tillåtet, men det finns regler om begränsning av sådant

arbete. Enligt den ena av dessa regler (artikel 8.1) får den normala arbetstiden

inte överstiga ett genomsnitt av åtta timmar under varje 24-timmarsperiod.

Begränsningsperiodens längd fastställs inte i direktivet utan får bestämmas av

medlemsstaterna efter samråd med arbetsmarknadens parter (artikel 16.3).

 Som kommittén framhållit (s. 96 ff.) har de olika regelsystemen skilda

utgångspunkter. Vid sin genomgång av reglerna har kommittén gjort en jämförelse

mellan direktivets regel och arbetstidslagens regler om ordinarie arbetstid och

övertid och därvid gått till väga på samma sätt som vid jämförelsen av reglerna

om begränsningen av veckoarbetstidens längd, dvs. tagit hänsyn även till de

skilda sätten att beräkna arbetstid m.m. Resultatet av jämförelsen blir, enligt

kommittén, att de svenska arbetstidsreglerna sammantaget ger ett väl så högt

skydd som det direktivet föreskriver - även innan man tar hänsyn till

möjligheterna att avvika från regeln i direktivet.

 Den andra av EG-direktivets regler om nattarbetets längd innebär att

arbetstiden om åtta timmar per 24-timmarsperiod inte får genomsnittsberäknas vid

vissa typer av arbeten (artikel 8.2). Nattarbetet får alltså i dessa fall aldrig

pågå mer än åtta timmar per 24-timmarsperiod. Detta gäller arbeten som innebär

särskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträngning. Medlemsstaterna

får dock besluta om regler som innebär avvikelse från denna artikel i alla de

situationer som anges i artikel 17.1 och 17.2 1-2.

 Kommittén har vid sin jämförelse utgått från att detta krav uppfylls först och

främst genom nattarbetsförbudet i 13 § första stycket arbetstidslagen. I de

situationer då avvikelser enligt lagen är möjliga från detta nattarbetsförbud,

nämligen då arbetet med hänsyn till sin art, allmänhetens behov eller andra

liknande omständigheter måste fortgå även nattetid, finns det däremot som nyss

nämnts ingen begränsning av den tillåtna arbetstiden. Dessa typer av arbeten

motsvaras dock enligt kommitténs bedömning av de arbeten, för vilka avvikelse

även från direktivets regel får ske enligt artikel 17.2, t.ex. arbeten som

kräver kontinuitet i servicen eller produktionen, under de förutsättningar som

anges i artikeln. Vid den sammantagna bedömning som kommittén har gjort har även

myndighetstillsynen, arbetsmiljölagens allmänna skyddsregler m.m. vägts in och

kommittén har funnit att inte heller den andra av direktivets regler om

nattarbetets längd skulle tillföra det svenska regelsystemet ett högre

skyddsvärde.

 Bland de kritiska remissinstanserna är meningarna delade om behovet av

lagändringar på denna punkt. Hovrätten för Västra Sverige har stannat för att

det svenska regelsystemet kan behållas, även om överensstämmelsen är dålig

mellan svensk lagstiftning och EG-direktivets bestämmelser. Hovrätten har därvid

särskilt beaktat att nattarbete till största delen torde regleras genom

kollektivavtal, varför arbetstagarnas skydd kan upprätthållas genom den

föreslagna bestämmelsen om att kollektivavtal inte får strida mot direktivets

bestämmelser. Stockholms tingsrätt och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms

universitet uttrycker inga invändningar när det gäller nattarbetsreglerna.

Arbetsdomstolen och Arbetslivsinstitutet anser däremot att lagändringar behövs.

Beträffande den första av reglerna behövs enligt institutet en regel om den

valda perioden för genomsnittsberäkning och vad gäller den andra regeln godtas

inte kommitténs argumentation om betydelsen i detta sammanhang av myn-

dighetstillsynen och arbetsmiljölagens skyddsregler. På den sistnämnda punkten

uttrycker LO, som i huvudsak tillstyrker kommitténs förslag, en liknande

uppfattning. Enligt LO:s mening är vare sig anvisningarna för tillsyns-

myndigheten eller effektiviteten i tillsynen sådan att denna ordning kan anses

likvärdig med en tydlig lagregel. LO anser att kommitténs bedömning endast kan

godtas om Arbetarskyddsstyrelsen utfärdar den länge efterfrågade anvisningen om

arbetsmiljölagens tillämpning i detta hänseende "och därmed ger tillsynsmyndig-

heten det verktyg för tillsyn den uppenbart behöver".

 Även på denna punkt delar regeringen den uppfattning kommittén har och som

stöds av en majoritet av remissinstanserna, nämligen att nu inte ändra i det

svenska regelverket. På detta område är skillnaden mellan regelverkens

konstruktion ännu större än på de tidigare berörda områdena, även om det

resultat som blir följden av en tillämpning av reglerna av allt att döma tycks

bli likartat. Eftersom frågan om nattarbetets längd hänger nära samman med

reglerna om begränsning av veckoarbetstiden och om dygnsvila förutsätter

regeringen att direktivets regler även i detta avseende kommer att bli föremål

för överväganden på nytt i samband med kommitténs behandling av frågan om

flexibla arbetstider.

Sammanfattning

Regeringens bedömning i denna del har skett med utgångspunkt i det allmänna

ställningstagande som redovisats ovan vad gäller tillvägagångssättet vid

genomförandet av EG-direktivet. I syfte att bereda så stort utrymme som möjligt

för kommitténs fortsatta arbete, särskilt vad gäller flexibla arbetstider och

eventuella arbetstidsförkortningar, bör alltså ingreppen i regelsystemet nu

begränsas. Några ändringar i lagens materiella regler bör inte göras. Däremot

kan det finnas behov av föreskrifter om den närmare tillämpningen av de nu

behandlade reglerna. Sådana regler kan Arbetarskyddsstyrelsen meddela med stöd

av 1 § 2 arbetstidsförordningen (1982:901). Även utan sådana föreskrifter skall

givetvis tolkningen av de svenska reglerna i fortsättningen ske i ljuset av

EG-direktivet. Till detta kommer att direktivets regler skall iakttas vid

dispenser. Dessa frågor behandlas i avsnitt 11.

 En annan grundläggande förutsättning för ställningstagandet att tills vidare

behålla arbetstidslagens regler oförändrade är, som framhållits i avsnitt 5, att

dessa frågor i mycket hög grad regleras i kollektivavtal. Enligt regeringens

mening är det lämpligt att parterna själva får avgöra hur direktivets olika

avvikelsemöjligheter skall tillämpas på olika områden och därmed också ta ett

ansvar för att direktivet genomförs på ett tillfredsställande sätt. Som tidigare

nämnts tillåter direktivet att parterna i kollektivavtal avviker från reglerna

om dygnsvila och om kraven på nattarbetets längd, förutsatt att de berörda

arbetstagarna ges motsvarande kompensationsledighet eller erbjuds lämpligt skydd

(artikel 17.3). Regeln om begränsning av veckoarbetstiden kan däremot aldrig

helt åsidosättas vare sig genom lag eller kollektivavtal. Som tidigare nämnts

har dock parterna frihet att, under vissa förutsättningar, utöka perioden för

genomsnittsberäkning av veckoarbetstiden till tolv månader (artikel 17.4).

Regeringen förutsätter alltså att avtalsparterna, i den mån avtalen inte redan

uppfyller direktivets krav, ser till att avtalen får en utformning som

tillgodoser kraven i direktivet. Frågan om sanktioner för det fall så inte sker

behandlas i avsnitt 12.

9 Hälsoundersökning och omplacering

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Arbetarskyddsstyrelsen förutsätts utarbeta|

| föreskrifter om hälsoundersökning av nattarbetande. Några åtgärder|

| behöver däremot inte vidtas för att uppfylla direktivets krav på|

| omplacering av nattarbetande till lämpligt dagarbete. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om

hälsoundersökningar har inga invändningar mot det. Stockholms tingsrätt och

Arbetslivscentrum anser det tveksamt om svensk rätt uppfyller direktivets krav

vad gäller rätten till omplacering av nattarbetande. LO, TCO och SACO anser att

Arbetarskyddsstyrelsen borde ges i uppdrag att utarbeta föreskrifter även på

detta område. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser

däremot att arbetsmiljölagens regler ger tillräckligt stöd för sådan omplacering

som krävs enligt direktivet.

 Skälen för regeringens bedömning: Nattarbetande skall enligt direktivets

artikel 9 ha rätt till kostnadsfri hälsoundersökning dels innan de börjar

anställningen och dels regelbundet under anställningens gång. Föreskrifter om

sådana hälsoundersökningar saknas i dag. Regeringen delar kommitténs och

remissinstansernas bedömning att Arbetarskyddsstyrelsen bör meddela föreskrifter

om hälsoundersökning av nattarbetande. Det kan ske med stöd av bestämmelserna i

4 kap. 5 § arbetsmiljölagen och 18 § 1 arbetsmiljöförordningen (1977:1166).

 Artikel 9 i direktivet innehåller också en regel om att nattarbetande som har

hälsoproblem som kan visas bero på nattarbetet om möjligt skall omplaceras till

lämpligt dagarbete.

 Som kommittén konstaterat finns visserligen ingen svensk regel på detta område

som uttryckligen nämner omplacering. Däremot ingår en sådan

omplaceringsskyldighet som direktivet avser i de skyldigheter för en

arbetsgivare att anpassa arbetet till den enskilde arbetstagarens förut-

sättningar som följer av framför allt 3 kap. 2 och 3 §§ arbetsmiljölagen, vilket

både kommittén och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet påpe-

kat. Att dessa bestämmelser också i praktiken tillämpas i fråga om omplacering

framgår av ett beslut av Arbetarskyddsstyrelsen, i vilket en arbetsgivare för-

bjöds omplacera en arbetstagare på grund av riskerna för dennes hälsa om han

tvingades utföra ett annat arbete än han tidigare utförde (ASS beslut

1989-12-14, C993/89, refererat i[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., Löntagarrätt, 1994, s. 213).

 Arbetsgivarens skyldighet att dels anpassa arbetsförhållandena till ar-

betstagarens särskilda förutsättningar, dels i övrigt ta hänsyn till dessa

förutsättningar har förtydligats genom den ändring i 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen

som gjordes 1991 (prop. 1990/91:140, bet. 1990/91:AU22, rskr. 1990/91:302). Av

uttalanden i propositionen framgår att detta vidgade arbetsgivaransvar givetvis

också måste påverka den omplaceringsskyldighet som arbetsgivaren har enligt de

nyss nämnda reglerna (a. prop. s. 52).

 Enligt regeringens bedömning är det därför inte nödvändigt att med anledning

av EG-direktivet vidta någon åtgärd vad gäller omplaceringsrätten.

10 Raster, veckovila, semester m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: EG-direktivets bestämmelser om raster, |

| veckovila, semester m.m. bör inte föranleda några ändringar i de|

| nu gällande svenska reglerna. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Endast Arbetslivsinstitutet har yttrat sig beträffande de

frågor som berörs i detta avsnitt. Institutet anser att de svenska reglerna om

raster inte uppfyller direktivets krav. Enligt arbetstidslagen får nämligen

raster i vissa fall bytas ut mot måltidsuppehåll. Vidare anser institutet att

semesterlagens regler inte ger sådana hemarbetande som omfattas av direktivet

den rätt till ledighet som krävs enligt direktivet.

Skälen för regeringens bedömning:

Raster

EG-direktivet föreskriver i artikel 4 att alla arbetstagare skall ha rätt till

rast då arbetstiden är längre än sex timmar. Den närmare utformningen av en

sådan regel, t.ex. rastens längd och på vilka villkor den ges, skall fastställas

i kollektivavtal eller, då detta inte lyckas, genom lag. Medlemsstaterna kan

föreskriva avvikelser från denna artikel i samtliga fall som anges i artikel

17.1 och 17.2.1-2.

 Arbetstidslagen innehåller regler om både raster och pauser (15-17 §§). Rast

är enligt lagen ett sådant avbrott i den dagliga arbetstiden då arbetstagaren

inte är skyldig att stanna kvar på arbetsstället. Rasterna skall förläggas så

att arbetstagaren inte utför arbete mer än fem timmar i följd. I vissa undan-

tagsfall får raster bytas ut mot måltidsuppehåll som inte räknas in i ar-

betstiden, nämligen om det är nödvändigt med hänsyn till arbetsförhållandena

eller med hänsyn till sjukdomsfall eller annan händelse som inte har kunnat

förutses av arbetsgivaren (16 §).

 Regeringen delar kommitténs bedömning att de svenska reglerna på denna punkt

gott och väl uppfyller direktivets krav. Arbetstidslagens huvudregel innebär att

raster skall tas med tätare intervall än vad direktivet kräver. Till skillnad

från Arbetslivsinstitutet anser regeringen inte att den undantagsmöjlighet som

finns att byta ut raster mot måltidsuppehåll medför att direktivets krav inte

uppfylls. Först och främst skall framhållas att detta undantag enligt

bestämmelsernas förarbeten skall tillämpas med yttersta restriktivitet (prop.

1976/77:149 s. 305 och prop. 1981/82:154 s. 73). Till detta kommer dels att

begreppet rast inte definieras i direktivet, och dels att medlemsstaterna ges

rätt att fastställa på vilka villkor rasten ges. Det är följaktligen inte alls

uteslutet att även arbetstidslagens måltidsuppehåll skulle kunna räknas som rast

i direktivets mening. Slutligen ges i direktivet som nyss nämnts vittgående möj-

ligheter att lagstiftningsvägen avvika från regeln om rast, både i situationer

då det är nödvändigt med hänsyn till arbetsförhållandena (t.ex. vid arbeten som

kräver kontinuitet i servicen eller produktionen, artikel 17.2.1) och i situa-

tioner som motsvarar arbetstidslagens undantag för oförutsedda händelser (vid

olycksfall och vid oförutsedda händelser utanför arbetsgivarens kontroll,

artikel 17.2.2). Någon ändring av arbetstidslagens regler behövs alltså inte vad

gäller raster.

Veckovila

Enligt artikel 5 i EG-direktivet skall alla arbetstagare erhålla en samman-

hängande ledighet om minst 24 timmar under varje period om sju dagar plus de

elva timmars dygnsvila som artikel 3 föreskriver. Veckovilan skall i princip

omfatta söndag. I vissa undantagsfall får den inskränkas till 24 timmar. Den får

genomsnittsberäknas över en period om högst 14 dagar.

 Arbetstidslagens regler (14 §) liknar direktivets. Lagen ger rätt till 36 tim-

mars ledighet per sjudagarsperiod, dessutom utan möjlighet till genomsnitts-

beräkning, och ledigheten skall om möjligt förläggas till veckoslut.

 Både direktivets och arbetstidslagens regel medger avvikelse. I samtliga

situationer som anges i 17.1 och 17.2 i direktivet får medlemsstaterna besluta

om regler som innebär avvikelser. Undantag från arbetstidslagens regel (annat än

genom kollektivavtal och dispens) får endast ske tillfälligtvis, om det föran-

leds av något särskilt förhållande som inte har kunnat förutses av arbets-

givaren.

 Regeringen delar kommitténs bedömning att svensk lag har ett högre skyddsvärde

än direktivets regel och att någon ändring inte behövs av de svenska reglerna.

Ingen av remissinstanserna har framfört någon annan uppfattning.

Semester

Varje arbetstagare skall enligt artikel 7 i direktivet ha en årlig betald

semester om minst fyra veckor. Semestern får inte bytas ut mot kontant betalning

annat än då anställningen avslutas. Medlemsstaterna får föreskriva vad som skall

gälla angående rätten till och beviljandet av sådan semester.

 Enligt semesterlagen har arbetstagare rätt till 25 dagars semester per år.

Genom 27 § undantas s.k. okontrollerade arbetstagare (jämför 2 § 1 i

arbetstidslagen; se ovan avsnitt 7) från denna regel om semesterledighet.

Arbetslivsinstitutet påpekar att i gruppen s.k. okontrollerade arbetstagare

ingår enligt definitionen av begreppet samtliga hemarbetande, alltså även sådana

som kan omfattas av direktivets regel. Enligt institutet behövs därför en

justering av semesterlagens regel.

 Frågan om arbetstidsreglernas tillämpning på hemarbetande har behandlats i

avsnitt 7. Av samma skäl som där har anförts bör frågan om en eventuell ändring

av semesterlagens regler för denna kategori arbetstagare anstå. Det bör dock

framhållas att semesterlagens reglering av dessa frågor inte innebär att gruppen

okontrollerade arbetstagare uteslutits från rätten till ledighet. I stället

förutsätts att dessa arbetstagare själva bereder sig ledighet och använder den

s.k. särskilda semesterlönen (16 § semesterlagen) för detta ändamål. Det har

förutsatts att arbetsgivaren tilldelar hemarbetande arbetsuppgifter på ett

sådant sätt att de inte hindras att ta ut ledighet under sommarmånaderna.

Regler i övrigt om nattarbete, skiftarbete och arbetsrytm

I EG-direktivets artikel 10 ges medlemsstaterna möjlighet att i sin lagstiftning

uppställa särskilda villkor för vissa kategorier av nattarbetare som är utsatta

för säkerhets- eller hälsorisker i sitt arbete. Enligt regeringens bedömning bör

denna regel för närvarande inte föranleda någon åtgärd.

 Arbetsgivare som regelbundet sysselsätter nattarbetande skall enligt artikel

11 anmäla det till berörd myndighet, om myndigheten begär det. Några åtgärder

med anledning av denna regel är inte nödvändiga. Svensk rätt innehåller regler

om rätt för tillsynsmyndigheten att få de upplysningar som behövs för tillsynen

(21 § arbetstidslagen resp. 7 kap. 3 § arbetsmiljölagen).

 Enligt artikel 12 skall nattarbetande och skiftarbetande tillförsäkras ett

skydd för hälsa och säkerhet som är tillfredsställande med hänsyn till arbetets

natur. De skall ha tillgång till förebyggande skydd och hälsovård som är

likvärdigt det som dagarbetande åtnjuter. I artikel 13 ställs krav på att en

arbetsgivare, som avser att organisera arbetet "enligt en viss rytm", skall

utforma arbetet så att arbetsförhållandena anpassas till arbetstagaren, särskilt

för att lindra effekterna av monotont och bundet arbete. Arbetsmiljölagens

regler om kraven på arbetsmiljöns beskaffenhet och arbetsgivarens skyldigheter i

lagens 2 resp 3 kap. får anses omfatta de skyldigheter som följer av båda dessa

artiklar. Någon ändring av reglerna är därför inte nödvändig.

11 Dispenser och myndighetstillsyn

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Vid beviljandet av undantag från |

| arbetstidslagens regler skall Arbetarskyddsstyrelsen beakta de |

| minimikrav som EG:s arbetstidsdirektiv ställer upp. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i stort sett med regeringens vad gäller

dispenser. Kommittén föreslog dessutom en uttrycklig föreskrift om att

myndigheterna även vid utövandet av tillsynen skulle beakta EG-direktivets krav.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig över de båda

föreslagna ändringarna har ingen erinran mot dem. Arbetarskyddsstyrelsen anser

att även tillstånd till nödfallsövertid bör omfattas av samma begränsning som

föreslås för dispenserna. Styrelsen ställer sig också frågande till förslaget

beträffande tillsynen. Det gör även LO och Arbetslivsinstitutet. Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms Universitet anser att begreppet "skyddsvärde" är

mindre väl valt som lagtekniskt begrepp och har även i övrigt samma kritik mot

den valda konstruktionen av reglerna som framförts beträffande begränsningar i

rätten till avvikelse genom kollektivavtal.

 Skälen till regeringens förslag: Arbetarskyddsstyrelsen får, om kollektivavtal

med avvikelse från lagens regler inte har kunnat träffas, bevilja dispens från

en rad av lagens regler om det finns särskilda skäl (19 § arbetstidslagen). Det

kan t.ex. gälla rätt till nattarbete eller ytterligare övertid. Kravet på

särskilda skäl kan vara uppfyllt t.ex. genom att något oförutsett har inträffat

som lett till försening i verksamheten.

 Liksom arbetsmarknadens parter har att beakta EG-direktivets krav vid

avvikelser från arbetstidslagen bör naturligtvis Arbetarskyddsstyrelsen göra det

vid beviljandet av dispenser från regler som har en motsvarighet i direktivet.

De gränser som direktivet sätter är dock snävare för Arbetarskyddsstyrelsen än

för arbetsmarknadens parter. Dispenserna måste hålla sig inom de gränser som

anges av de avvikelsemöjligheter som direktivet medger medlemsstaterna genom

t.ex. artikel 17.1 och 17.2. Vad beträffar den nu gällande möjligheten till dis-

pens från reglerna om ordinarie arbetstid och övertid medges dock inga

avvikelsemöjligheter enligt dessa bestämmelser. En medlemsstats möjlighet att

avvika på den punkten bestäms av reglerna om begränsning av beräkningsperioden

för veckoarbetstidens längd.

 Regeringen anser i likhet med Arbetarskyddsstyrelsen att det är nödvändigt med

en begränsning av rätten att ge tillstånd till att ta ut nödfallsövertid under

längre tid än två dygn.

 I avsnittet om begränsning av rätten att avvika från arbetstidslagen genom

kollektivavtal har regeringen uttalat att den delar den uppfattning som

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet och Hovrätten för Västra

Sverige har i fråga om användningen av begreppet skyddsvärde i lagtext. Även i

de nu aktuella bestämmelserna bör därför ett annat uttryckssätt väljas.

 Enligt 20 § arbetstidslagen skall Arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen

utöva tillsyn över efterlevnaden av lagen och föreskrifter som meddelats med

stöd av den. Regeringen föreslog i remissen till Lagrådet att denna bestämmelse

borde kompletteras med en uttrycklig föreskrift om att det vid tillsynen skall

beaktas att EG-direktivets minimikrav iakttas.

 Arbetslivsinstitutet har ansett att en sådan regel antyder att tillsynsmyndig-

heten faktiskt har en större skyldighet att följa EG-direktivet än lagstiftaren

har och att direktivets bestämmelser faktiskt skall gå före svensk lag.

Institutet har vidare ansett att denna konstruktion innebär svåra tillämp-

ningsproblem för de myndigheter som skall bedöma om EG-direktivet lägsta gränser

underskrids eftersom direktivets regler är detaljerade, omfattande och

svårtolkade.

 Syftet med den i lagrådsremissen föreslagna regeln var framför allt att erinra

tillsynsmyndigheten om att tolkningen och tillämpningen av lagen i de avseenden,

i vilka bestämmelserna är mindre precisa än direktivets, skall ske utifrån di-

rektivets perspektiv. Regeringen delar dock Lagrådets uppfattning att detta

syfte kan uppnås utan en uttrycklig bestämmelse i lagen.

 Det kan i detta sammanhang påpekas att myndighetstillsynen enligt rådande

praxis endast avser de arbetsplatser där kollektivavtal om arbetstid inte gäl-

ler.

12 Sanktioner

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Arbetstidslagen kompletteras med regler om |

| ogiltighet och om skadestånd för de fall parterna genom kol- |

| lektivavtal åsidosätter de minimikrav som de enligt |

| EG-direktivet är skyldiga att iaktta. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna lämnar förslagen till

lagändring utan erinran. Flera av remissinstanserna är dock kritiska mot den

föreslagna skadeståndsregeln. Hovrätten för Västra Sverige, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Arbetslivsinstitutet, SAF och

Sveriges Advokatsamfund anser att regeln är obehövlig; de tre sistnämnda anser

dessutom att även ogiltighetsregeln saknar berättigande. Hovrätten anser att

skadeståndsregeln i vart fall behöver kompletteras eftersom dess utformning kan

befaras medföra tillämpningssvårigheter. Stockholms tingsrätt anser inte att det

är motiverat med en rätt till ekonomiskt skadestånd eftersom det inte uppstår

någon ekonomisk förlust för arbetstagaren vid de överträdelser av reglerna som

det kan bli fråga om. Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet förutsät-

ter att de båda lagreglerna skall förstås så att det endast är tillämpningen av

ett kollektivavtal i ett visst fall som kan drabbas av sanktionerna och inte

kollektivavtalet som sådant. SACO finner det svårt att överblicka ogiltig-

hetsregeln och påpekar att det kan vara svårt att bedöma om t.ex. kollek-

tivavtalsbestämmelser som gäller förfarandet vid tvister kan anses missgynna

arbetstagaren i det fall tillämpningen av ett avtal skulle anses strida mot

EG-direktivet. Arbetsgivarverket anser att de skadeståndsrättsliga aspekterna i

fråga om ansvar för att ett direktiv införlivats felaktigt eller inte alls bör

belysas ytterligare.

 Skälen för regeringens förslag: Arbetstidslagens konstruktion med dels

dispositiva regler, dels direkt eller indirekt straffbelagda regler är ovanlig.

Den innebär att skilda påföljdssystem gäller beroende på om en överträdelse

skett av en lagregel eller av en avtalsbestämmelse. I det sistnämnda fallet kan

det bli fråga om skadeståndspåföljd antingen enligt vad som föreskrivs i avtalet

eller enligt medbestämmandelagen. 25 § arbetstidslagen innehåller en erinran om

detta.

 Det har tidigare ifrågasatts om denna uppdelning på olika sanktionssystem är

tillfredsställande. Vare sig lagens dispositivitet eller myndighetstillsynen har

emellertid ansetts kunna avvaras. Det har också ansetts att till tillsynen hör

straffsanktionerade regler. Utredningen av vissa arbetstidsfrågor som år 1981

lade fram förslag till nuvarande arbetstidslag ifrågasatte om de straffrättsliga

sanktionerna var tillräckligt effektiva och övervägde därför att införa en

skadeståndsregel efter semesterlagens modell (se SOU 1981:5, Ny arbetstidslag,

s. 158). Utredningen stannade dock för att i stället föreslå en ny sanktion,

särskilda avgifter. Lagen kom alltså att innehålla även regler om s.k.

övertidsavgifter (26 och 27 §§).

 Mot bakgrund av att sanktionreglerna redan nu är komplicerade är det

förståeligt om förslaget att nu tillföra lagen ytterligare sanktionsregler kan

tyckas mindre välbetänkt. Regeringen delar dock kommitténs uppfattning att de

regler som nu föreslås, och som skall garantera att arbetstagarna på det

kollektivavtalsreglerade området tillförsäkras EG-direktivets minimikrav, måste

tillföras någon form av sanktion. Det följer av den skyldighet Sverige har att

se till att direktivets regler genomförs.

Ogiltighet

Till skillnad från andra lagar inom arbetsrättens område, t.ex. semesterlagen

och anställningsskyddslagen, innehåller inte arbetstidslagen någon regel om

ogiltighet av avtal. Brott mot lagen följs av straff. I likhet med kommittén och

majoriteten av remissinstanserna anser regeringen att det finns anledning att

markera parternas skyldighet att iaktta EG-direktivets skyddsregler genom en

sådan ogiltighetsregel.

 Enligt Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet bör det klargöras att

det är avtalets tillämpning och inte avtalet som sådant som kan

ogiltigförklaras. Landstingsförbundet menar att ett avtal som i och för sig

skulle kunna strida mot t.ex. EG:s regel om begränsning av veckoarbetstiden inte

bör kunna angripas så länge inte arbetstid faktiskt tas ut i en omfattning som

står i strid med direktivet. I annat fall skulle det enligt förbundet bli

nödvändigt att skriva avtal på ett onödigt komplicerat sätt.

 Enligt regeringens uppfattning bör det i praktiken sällan bli fråga om att ett

avtal angrips så länge tillämpningen i det konkreta fallet inte är oförenlig med

direktivet. Syftet med talan i mål om sådan ogiltigförklaring som här avses,

oavsett om den förs av en enskild arbetstagare eller av en arbetstagarorganisa-

tion, är ju att garantera ett minimiskydd för den enskilde arbetstagaren.

Avsikten är att ogiltighetstalan skall kunna väckas i situationer som innebär

att detta skydd uteblir i ett konkret fall. Det kan däremot naturligtvis inte

helt uteslutas att det vid domstolsprövning visar sig att en avtalsbestämmelse

genom s.k. fastställelsetalan blir ogiltigförklarad.

 Genom ogiltighetsregeln skall alltså en felaktig tillämpning kunna rättas till

och en arbetstagare komma i åtnjutande av det skydd som EG-direktivet ger.

Juridiska Fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att det bör följa av

regeln att motsvarande svenska bestämmelser i arbetstidslagen skall träda i

tillämpning. En sådan lösning skulle dock innebära att kollektivavtalsparterna

fråntogs möjligheten att använda sig av de avvikelsemöjligheter som direktivet

ger dem. Det bör alltså inte vara arbetstidslagens regel utan i stället den

eller de av direktivets regler som har åsidosatts som skall tillämpas i stället

för den avtalsbestämmelse som visat sig ogiltig. Enbart på det sättet kan ju di-

rektivets flexibilitet för kollektivavtalens del utnyttjas. Detsamma bör gälla

för det fall ett kollektivavtal visserligen reglerar arbetstidsfrågor, men helt

saknar regler i en viss arbetstidsfråga som regleras i direktivet.

Skadestånd

Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser i likhet med några

andra remissinstanser att den föreslagna skadeståndsregeln inte behövs. Fakul-

tetsnämnden anser att regeln är "både oskälig och systemvidrig". Att en enskild

arbetsgivare blir skadeståndsansvarig för vad kollektivavtalsparterna kommit

överens om är inte rimligt enligt fakultetsnämnden. I stället bör i de nu

aktuella fallen arbetstidslagens vanliga sanktionsbestämmelser tillämpas, dvs.

böter, fängelse och övertidsavgift.

 Enligt regeringens mening är förslaget att låta lagens straffbestämmelser få

tillämpning på kollektivavtalsreglerade situationer mindre lyckat. Visserligen

ger detta en lagtekniskt enklare lösning, men resultatet i praktiken skulle bli

helt oacceptabelt. Sanktionsfrågan blir ju aktuell i samma situationer som talan

om ogiltighet kan föras. Självfallet bör frågornas behandlas samtidigt och i

samma instans. Mål som rör tvister om tolkning och tillämpning av kollektivavtal

måste kunna föras till Arbetsdomstolen, så också dessa mål.

 Fakultetsnämnden anser vidare att det ligger mycket nära till hands att

uppfatta förslaget så att det innebär att EG-direktivet getts direkt effekt

gentemot enskilda rättssubjekt. De skadeståndssanktionerade regler om

begränsning av kollektivavtal med hänvisning till EG-direktiv som finns i t.ex.

i anställningsskyddslagen är, påpekar fakultetsnämnden, utformade på ett annat

sätt. Om det exempelvis skulle följa av ett kollektivavtal att det s.k.

överlåtelsedirektivet inte iakttagits i någon viss del kommer detta enligt

fakultetsnämnden att strida mot 6 b § i anställningsskyddslagen, inte mot direk-

tivet, och skadestånd kan utdömas enligt 38 § anställningsskyddslagen. I arbets-

tidslagen kan däremot inte på samma sätt återfinnas lagregler som motsvarar de

olika direktivbestämmelserna.

 Det är odiskutabelt så att arbetstidsdirektivets regler genom detta förslag

inte införlivas på samma exakta sätt som skett med överlåtelsedirektivet (jämför

prop. 1994/95:102). Detta förhållande kan givetvis göra den föreslagna regle-

ringen svårare att tillämpa. Trots det kan det hävdas att konstruktionen i

princip är densamma i båda fallen när det gäller avvikelse genom kollektivavtal.

Det är direktivet - och inte lagreglerna, hur tydliga de än må vara - som sätter

gränsen för kollektivavtalet. Regeln saknar mening för det fall att något

utrymme inte skulle finnas mellan lag och direktiv. Ett visst sådant utrymme

finns även när det gäller överlåtelsereglerna, men vad beträffar ar-

betstidsdirektivet är utrymmet som konstaterats tidigare mycket omfattande. För

de flesta av bestämmelserna - t.ex. alla regler om arbetstidens förläggning utom

semester - tillåts ju enligt artikel 17.3 särskilda avvikelsemöjligheter för det

fall överenskommelse träffas genom just kollektivavtal. Brott mot direktivet i

kollektivavtal behöver alltså i sådana fall inte innebära något brott mot en

lagregel som reglerar arbetstidsfrågorna i sak. Det innebär däremot ett brott

mot den lagregel som begränsar avtalsfriheten. Genom en särskild skades-

tåndsregel bör klargöras att denna speciella typ av brott mot lagens regler inte

är straffsanktionerad. Talan grundar sig alltså på att lagens begränsningsregel

inte iakttagits, inte direkt på direktivets regler.

 Även Lagrådet har ifrågasatt om skadeståndsbestämmelsen är motiverad. Enligt

Lagrådet kan det i många fall vara svårt för en enskild arbetsgivare att avgöra

om ett träffat kollektivavtal strider mot EG-spärren eller inte och bl.a. av det

skälet anses skadeståndsskyldigheten tämligen långtgående, även med hänsyn till

jämkningsmöjligheten. Regeringen anser dock i likhet med kommittén att det inte

är tillräckligt med en ogiltighetsregel för det fall tillämpningen av ett

kollektivavtal strider mot EG-direktivet. Det krävs dessutom en

skadeståndssanktion för att regeln skall bli effektiv. Enligt regeringens mening

bör man kunna utgå ifrån att det vid tillämpningen av skadeståndsbestämmelserna

tas stor hänsyn till de svårigheter en enskild arbetsgivare kan ha att bedöma om

en viss konkret situation strider mot EG-direktivets regler.

 Regeringen instämmer med de remissinstanser som har svårt att hitta exempel på

fall där det skulle bli aktuellt med ekonomiskt skadestånd. Vad som normalt kan

bli aktuellt är givetvis en ideell skada. Den närmare utformningen av

skadeståndsregeln behandlas i författningskommentaren.

13 Övergångsbestämmelser

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser bör inte|

| införas för kollektivavtal som är gällande när de nu föreslagna lag-|

| ändringarna träder i kraft. |

--------------------------------------------------------------------

 Kommitténs bedömning: Överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Ytterst få remissinstanser har yttrat sig särskilt i

frågan. Hovrätten för Västra Sverige delar regeringens bedömning att det inte är

nödvändigt att införa övergångsbestämmelser. Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet anser att en övergångsbestämmesle bör tillfogas som gör

det möjligt för kollektivavtal att leva vidare till dess avtalen löper ut enligt

vanliga regler. Enligt Arbetslivsinstitutet uppfyller inte förslaget de krav på

genomförande som följer av EG-rätten eftersom det saknas effektiva sanktioner

för det fall parterna inte ser till att avtalen tillämpas inom de ramar direkti-

vet ger. Institutet befarar också att parterna helt enkelt inför en s.k.

EG-spärr i kollektivavtalen och därmed överlåter det slutliga ansvaret på den

enskilde arbetsgivaren.

 Skälen för regeringens bedömning: Regeringen anser i likhet med kommittén att

det troligtvis kommer att finnas kollektivavtal, vid den tidpunkt då direktivet

skall ha införlivats, som inte uppfyller direktivets krav fullt ut. Med

hänvisning till de skäl kommittén anfört (s. 109 f.) bör det inte komma i fråga

att genom särskilda lagregler ogiltigförklara sådana avtalsbestämmelser. Det bör

tvärtom kunna förutsättas att parterna ser till att befintliga kollektivavtal

efter den 23 november 1996 tillämpas inom ramarna för arbetstidsdirektivet.

 Arbetslivsinstitutet befarar att för det fall så inte sker kommer det att

saknas effektiva sanktioner - varken ogiltigförklaring av avtalen eller

skadestånd skulle kunna komma ifråga. De förslag som nu läggs fram innebär

emellertid just ett införande av dessa sanktionsmöjligheter. Dessa lagregler kan

givetvis ges generell tillämpning. Vad gäller skadestånd kan dock

jämkningsreglerna bli aktuella.

 Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet föreslår att kol-

lektivavtalen skall tillåtas gälla i de aktuella avseendena tills de löper ut

enligt vanliga regler. Enligt regeringens mening är det inte en tillfreds-

ställande lösning. Det är visserligen riktigt att kollektivavtal består av en

väv av kompromisser och förhandlingsresultat som lagrat sig under årens lopp och

att det av den anledningen kan vara rimligt att låta avtalsparterna på nytt väga

frågorna mot varandra. Å andra sidan kan ett sådant förslag, som

fakultetsnämnden själv påpekar, inte anses stå helt i överensstämmelse med

Sveriges förpliktelser att tillse att direktivet genomförs i tid på ett korrekt

sätt.

 Den bedömning som här görs ligger också helt i linje med det synsätt på

parternas ansvar och kollektivavtalens betydelse för genomförandet av EG-rätten

som har redovisats i de inledande avsnitten.

14 Författningskommentarer

Förslaget till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673)

1 §

Ändringen i andra stycket innebär att hänvisningen till arbetsmiljölagen

(1977:1160) inte enbart framhåller bestämmelserna i 5 kap. om minderåriga utan

även de allmänna skyddsbestämmelserna om förläggning av arbetstiden i lagens 2

kap. 1 §. Som påpekats i bl.a. avsnitt 7 är syftet med tillägget att förtydliga

sambandet mellan arbetstidslagens och arbetsmiljölagens regler. Arbets-

miljölagens allmänna skyddsbestämmelser innebär bl.a. att arbetstidsfrågor skall

beaktas i en helhetssyn på arbetsmiljön. Dessa regler ges speciell aktualitet

genom EG-direktivet, eftersom dess bestämmelser på åtskilliga punkter knyter

frågor om förläggning av arbetstiden m.m. till krav på skydd för arbetstagares

hälsa och säkerhet. Detta gäller särskilt för alla de fall som avvikelser

tillåts från direktivets huvudregler. Ändringen är främst föranledd av att någon

förändring av arbetstidslagens tillämpningsområde inte föreslås (se avsnitt 7),

av regeln om dygnsvila (avsnitt 8) och om nattarbetets längd (avsnitt 9).

3 §

Två nya regler tillförs denna paragraf, dels en s.k. EG-spärr, dels en

ogiltighetsregel. Den första av reglerna innebär att lagens regler, som redan nu

är semidispositiva, dvs. får frångås genom kollektivavtal av visst slag,

tillförs en ytterligare spärr och därför i fortsättningen kommer att vara

 semidispositiva med EG-spärr . Arbetstidslagens regler skall alltså endast

kunna frångås om kollektivavtalets regler ger minst det skydd som EG:s

arbetstidsdirektiv föreskriver. Som framhållits i avsnitt 6 skall hänvisningen

till direktivets regler givetvis förstås så att det är fråga om direktivets

samtliga regler. Även direktivets avvikelsmöjligheter får beaktas när det skall

fastställas vad som utgör direktivets yttersta skyddsgränser. Det innebär t.ex.

att parterna kan avvika från reglerna om dygnsvila, veckovila, raster, natt-

arbetets längd och om beräkningsperioder under de förutsättningar som anges i

artikel 17.2 och 17.3. Det innebär också att parterna tillåts träffa kollek-

tivavtal om beräkningsperioder för veckoarbetstid om högst tolv månader under de

förutsättningar som anges i artikel 17.4.

 Paragrafen har på förslag av Lagrådet disponerats om så att regeln med den

s.k. EG-spärren tagits in i det nya fjärde stycket och samordnats med den nya

ogiltighetsregeln. På det sättet klargörs bl.a. att EG-spärren också gäller

beträffande sådana avtal som avses i 3 § andra stycket.

 Fjärde stycket andra meningen innehåller den nya ogiltighetsregel som

kommenterats i avsnitt 12. Här kan tilläggas att rätten att föra ogiltig-

hetstalan torde gälla även den organisation som själv vid avtalsförhandlingarna

accepterat bestämmelsen ifråga i likhet med vad som är fallet enligt motsvarande

bestämmelser i jämställdhetslagen (1991:433). Denna situation har kommenterats i

rättsfallet AD 1987 nr 132.

 Ordalydelsen i de nya reglerna är något annorlunda än det kommittén före-

slagit. Det ansluter till motsvarande bestämmelser i 2 § anställningsskyddslagen

(1982:80) och 4 § medbestämmandelagen (1976:580), där orden "mindre förmånliga

regler" används för att ange att vissa regler i respektive lag får ersättas med

kollektivavtal, men att det då måste tillses att kollektivavtalsbestämmelsen

håller sig inom EG-regelns ramar. Eftersom avsikten är att arbetstidslagens

regler skall vara dispositiva på samma sätt som reglerna i dessa lagar har samma

uttryckssätt valts i enlighet med vad ett par av remissinstanserna föreslagit.

Vad som nu sagts gäller även ordvalet i tillägget i 19 samt den nya 24 a §.

19 §

Ett nytt andra stycke läggs till paragrafen. Syftet är att ge en garanti för att

eventuella dispenser som Arbetarskyddsstyrelsen ger fortsättningsvis hålls inom

de ramar EG-direktivet anger. I detta ligger också en rätt för

Arbetarskyddsstyrelsen att tillämpa de avvikelsemöjligheter som direktivet ger

och som inte är förbehållna endast arbetsmarknadens parter. Detta gäller även de

tillstånd att ta ut nödfallsövertid som myndigheten kan ge enligt 9 § tredje

stycket. Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 11.

 Det kan tilläggas att någon ändring inte avses när det gäller den rätt att

överklaga beslut om dispens och tillstånd som anges i 29 §.

24 a §

Paragrafen är ny. Den innehåller en regel som innebär att brott mot den nya

"EG-spärren" i 3 § fjärde stycket skadeståndssanktioneras. En allmän motivering

finns i avsnitt 12.

 Den nya bestämmelsen placeras i anslutning till lagens bestämmelser om straff,

men före 25 § som erinrar om vad som gäller vid bristande fullgörelse av

förpliktelser enligt kollektivavtal. Här är det inte fråga om brott mot ett

kollektivavtal, utan brott mot lagens nya regel i 3 § fjärde stycket om vad

kollektivavtalet får och inte får innehålla. Det bör understrykas att alla

sådana situationer skall hänföras till denna paragraf. Lagens 24 § om

straffbestämmelser skall alltså då inte tillämpas. När det i den paragrafen sägs

"utan att avvikelse har gjorts enligt 3 §" har avsetts den situation att det

inte existerar något kollektivavtal på det aktuella området. Detta skall gälla

även i fortsättningen. Det är alltså inte avsikten att 24 § också ska omfatta de

situationer där kollektivavtal i och för sig finns, men den avvikelse som gjorts

i kollektivavtalen inte har gjorts på det sätt som anges i 3 §, dvs. med

iakttagande av den s.k. EG-spärren.

 Regeln har på förslag av Lagrådet formulerats så att det uttryckligen framgår

att det är tillämpningen i det enskilda fallet och inte kollektivavtalet i sig

som kan ge upphov till skadeståndsskyldighet. I övrigt har regeln utformats på

samma sätt som andra regler om skadestånd på arbetsrättens område, t.ex.

anställningsskyddslagen (1982:80), semesterlagen (1977:480) och

föräldraledighetslagen (1995:584). Det kan ifrågasättas om det är nödvändigt att

utforma skadeståndsregeln så att den täcker både ekonomiskt skadestånd och

ideellt eller allmänt skadestånd. Den skada en arbetstagare vanligen lider av

att t.ex. tvingas arbeta mer än tillåtet är inte ekonomisk utan ideell, beståen-

de t.ex. av det obehag han utsatts för eller av att han gått miste om värdefull

fritid. Givetvis kan det också bli svårt att uppskatta sådana skador som det här

kan bli fråga om. Det hindrar inte att det är stora fördelar med en allmänt

hållen regel av samma innebörd som i de lagar som redan finns på det arbets-

rättsliga området.

 En annan fråga är om skadestånd över huvud taget skall utgå i situationer då

arbetstagaren själv är den som tagit initiativ till, eller godtagit, att

reglerna åsidosatts. Sådant får naturligtvis bedömas från fall till fall inom

ramen för regeln i 24 a § andra stycket, där det anges att skadestånd kan jämkas

eller helt bortfalla. Det gäller även frågan om skadestånd i situationer då den

fackliga organisationen utan invändning godtagit en avtalsbestämmelse som

strider mot direktivet. Den omständigheten att kollektivavtal slutits före

ikraftträdandet av lagändringen kan också aktualisera regelns tillämpning.

Arbetstidskommitténs sammanfattning av betänkandet EG:s arbetsrättsdirektiv och

dess konsekvenser för det svenska regelsystemet (SOU 1995:92)

Inledning

En väsentligt höjd och uthållig tillväxt är en förutsättning för att Sveriges

ekonomiska problem skall kunna lösas. En aktiv tillväxtpolitik måste föras. Med

denna utgångspunkt tillkallades 1995 års Arbetstidskommitté. Kommittén har

enligt sitt utredningsuppdrag tre huvudsakliga uppgifter: analysera de

långsiktiga konsekvenserna av alternativa arbetstidsförkortningar; undersöka på

vilket sätt flexibla arbetstidsregler kan införas i svensk lagstiftning; utreda

konsekvenserna av EG:s arbetstidsdirektiv för det svenska regelsystemet på

arbetstidsområdet.

Kort översikt

Detta delbetänkande behandlar konsekvenserna av EG-direktivet. Då kommittén har

haft mycket kort tid till sitt förfogande för denna uppgift, beslutades i ett

tidigt skede att eventuella förslag till förändringar i det svenska

regelsystemet bör hållas till ett nödvändigt minimum. Endast förändringar som

vid en rättslig bedömning anses vara absolut nödvändiga för att EG-direktivet

skall anses vara införlivat i det svenska regelsystemet har därför föreslagits.

Med detta tillvägagångsätt lämnar vi största möjliga utrymme till det fortsatta

utredningsarbetet.

 Vi har med utgångspunkt i EG-direktivet gjort jämförelser med svenska för-

fattningsbestämmelser och därvid bedömt bestämmelsernas skyddsvärden. Vi har

konstaterat att vissa betydande skillnader föreligger. Sålunda likställs med

arbetstid enligt svensk lagstiftning all ledighet som arbetstagaren kan ha rätt

till. Utöver semester och sjukledighet kan nämnas föräldraledighet, studiele-

dighet och ledighet för fackliga uppdrag. Ledigheter likställda med arbetstid

enligt EG-direktivet är endast sjukledighet och betald semester. En annan be-

tydelsefull skillnad är att den svenska författningen utgår från ett

nattarbetsförbud, medan EG-direktivet saknar sådant förbud men föreskriver att

nattarbetspassens längd skall begränsas.

 Enligt vår mening motsvaras varje föreskrift i EG-direktivet av svenska

författningsbestämmelser som sammantaget ger ett för arbetstagarna väl så högt

skyddsvärde. Vi föreslår därför i princip inte några förändringar i den

lagreglerade arbetstiden. Däremot har vi konstaterat att arbetstidslagens

disposivitet till förmån för kollektivavtal måste begränsas till följd av EG-

direktivet. Om regler med ett lägre skyddsvärde tillämpas enligt visst

kollektivavtal, skall sådan tillämpning därför kunna förklaras ogiltig. Mindre

vanligt torde vara att avtalet i sin helhet (eller del därav) ogiltigförklaras.

Brott mot EG-direktivets minsta godtagbara skyddsnivåer bör vidare medföra att

skadestånd kan dömas ut. Även Arbetarskyddsstyrelsens dispenser måste

fortsättningsvis hållas inom EG-direktivets ramar och tillsynen vad avser den

lagreglerade arbetstiden skall trygga att EG-direktivets lägsta godtagbara

skyddsnivåer inte underskrids.

EG:s arbetstidsdirektiv

Rättslig grund för arbetstidsdirektivet är artikel 118a i Romfördraget.

Direktivets ändamål är arbetstagarnas säkerhet och hälsa vid förläggningen av

arbetstider. Direktivet anger minimiregler för vila och andra bestämmelser om

arbetstidens förläggning (bl.a. angående begränsning av veckoarbetstiden), natt-

och skiftarbete samt arbetsrytm. De centrala begreppen definieras, t.ex.

arbetstid och vila. Vidare anges en rad allmänna bestämmelser för bl.a. beräk-

ningsperioder över vilka arbetstid och viloperioder kan genomsnittsberäknas samt

i vilka fall och under vilka förutsättningar avvikelser eller undantag får göras

från direktivets huvudbestämmelser. Direktivet skall vara införlivat i

medlemsstaternas regelsystem senast den 23 november 1996.

Svenska författningsbestämmelser

Svenska arbetstidsbestämmelser finns främst i arbetstidslagen. Där stadgas

begränsningar i arbetstidens omfattning samt ges regler för viloperioder, såsom

natt- och veckovila, raster, måltidsuppehåll och pauser, vissa

ordningsföreskrifter av administrativ karaktär, samt bestämmelser om dispens,

tillsyn, straff, övertidsavgifter och överklaganden. Av betydelse i sammanhanget

är också regler i arbetsmiljölagen och semesterlagen, ledighetslagstiftningen

(t.ex. reglerna om föräldra- och studieledighet) samt lagen om anställ-

ningsskydd. En omfattande kollektivavtalsreglering finns vad avser

arbetstidsfrågor.

Överväganden - allmänt

Vi har med vår valda utgångspunkt att endast föreslå förändringar som är absolut

nödvändiga, att göra en rättslig bedömning av skyddsvärdena i bestämmelserna i

EG-direktivet respektive det svenska regelsystemet. I detta ligger att noggrant

uppmärksamma och beakta helheten i direktivets bestämmelser. Vi har avsett att

identifiera de ramar som EG-direktivet kommer att sätta för svenska arbetstids-

regler i framtiden.

 Då denna del i vårt uppdrag är avklarad kan vi fortsätta med övriga delar,

nämligen att utreda förutsättningarna för samt konsekvenserna av olika flexibla

arbetstidsregler och alternativa arbetstidsförkortningar. Vi skall i vårt

fortsatta arbete återkomma till i stort sett alla de aspekter som behandlas i

EG-direktivet. Det skulle därför vara hindrande att i detta skede binda oss för

regler som föranleds av annat än en strikt rättslig bedömning av behovet till

EG-anpassning. De förändringar vi föreslår skall ses som provisoriska.

 Av central betydelse för de flesta av EG-direktivets bestämmelser är

definitionen av begreppet arbetstid. En betydande skillnad mellan EG-direktivet

och det svenska regelsystemet är sättet att räkna arbetstid, dvs. vad som skall

anses vara arbetstid och vad som skall likställas med arbetstid. EG-direktivet

anger att arbetstid är all tid då arbetstagaren står till arbetsgivarens

förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter. Vid

genomsnittsberäkning av veckoarbetstiden kan enligt direktivet perioder av

betald semester och sjukledighet antingen räknas som arbetad tid eller inte

inkluderas i beräkningsperioden (vilket alltså förkortar denna).

 Begreppet arbetstid definieras inte i arbetstidslagen. Enligt praxis menas

dock med arbetstid att arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande på

arbetsstället och utför arbete eller är beredd att börja arbeta, om så behövs.

Med arbetstid likställs enligt det svenska regelsystemet kompensationsledighet

som arbetstagaren erhåller till följd av övertidsarbete samt alla ledigheter som

arbetstagaren har rätt till enligt andra författningar än arbetstidslagen.

Utöver semester och sjukledighet kan nämnas föräldraledighet, studieledighet,

ledighet för fackligt arbete, ledighet för studier i svenska för invandrare,

osv. Arbetstidslagen innehåller dessutom bestämmelser om jourtid och beredskap,

vilka räknas för sig och har betydelse för lagens bestämmelser om vila.

Jourtiden är vidare begränsad i antal timmar. EG-direktivet saknar bestämmelser

om jourtid och beredskap och dessa företeelser kan inte anses vara arbetstid

enligt direktivet. Mot bakgrund av vår valda utgångspunkt föreslår vi inga

förändringar av det svenska arbetstidsbegreppet.

Bestämmelsernas tillämpningsområde

Från EG-direktivets tillämpningsområde undantas luft-, järnvägs-, väg- och

sjötransporter, havsfiske och annat arbete till sjöss samt det arbete som utförs

av läkare under utbildning. Vidare undantas arbetstagare som utför arbete i

arbetsgivarens hem. Medlemsstaterna kan själva avgöra i vilken utsträckning som

direktivets bestämmelser skall tillämpas inom viss offentlig verksamhet, såsom

polisen, försvaret och viss civilskyddsverksamhet. Hem- och distansarbete

omfattas i princip av direktivet, men medlemsstaterna medges att för vissa kate-

gorier arbetstagare, nämligen sådana vars arbetstid inte mäts eller bestäms i

förväg eller bestäms av arbetstagarna själva, avvika från reglerna om

viloperioder och begränsningar av veckoarbetstiden respektive nattarbetets

längd.

 Arbetstidslagen har i stort sett samma tillämpningsområde men undantar inte

allt som undantas i EG-direktivet. Det finns även annan relevant lagstiftning,

såsom arbetsmiljölagen och semesterlagen, vilken omfattar i stort sett alla

arbetstagare. Arbetstidslagen undantar emellertid arbetstagare som utför s.k.

okontrollerbart arbete (t.ex arbetstagare som arbetar i sitt eget hem) samt

arbetstagare i företagsledande eller därmed jämförlig ställning och arbetstagare

som själva disponerar sin arbetstid. Samtliga dessa arbetstagarkategorier

omfattas som nämnts av EG-direktivet, men medlemsstaterna medges avvikelser

beträffande en stor del av direktivets huvudbestämmelser.

 Arbete i hemmet och på distans ökar i omfattning. Vi vill studera detta område

närmare innan förslag i arbetstidshänseende presenteras. Det pågår även

diskussioner och studier på detta område internationellt, t.ex inom EU. Mot

bakgrund av vår valda utgångspunkt menar vi därför att även av detta skäl bör

undantaget i arbetstidslagen i detta skede av utredningen kvarstå med stöd av

EG-direktivets avvikelseregler. Förutsättningen för en sådan avvikelse, att de

aktuella arbetstagarna skall omfattas av allmänna skyddsbestämmelser, är

uppfylld då de omfattas av arbetsmiljölagen som innehåller sådana bestämmelser.

Vidare uppfylls direktivets bestämmelse om semester för dessa arbetstagare av

semesterlagen. Bestämmelserna om nattarbete (annat än nattarbetets längd),

skiftarbete och arbetsrytm motsvaras i betydande utsträckning av regler i

arbetsmiljölagen, som alltså omfattar även dessa arbetstagare. För att

tydliggöra sambandet mellan arbetstidsfrågor och arbetsmiljölagens allmänna

skyddsbestämmelser föreslår vi att en hänvisning görs i arbetstidslagen till

arbetsmiljölagen.

Dygnsvila

EG-direktivet anger att alla arbetstagare skall erhålla 11 timmars sam-

manhängande ledighet per 24-timmarsperiod. Det anges dock inte var på dygnet

denna period skall förläggas. Om under en period om två kalenderdygn, dygnsvilan

under det första dygnet läggs under de 11 första timmarna och under det andra

dygnet läggs under de 11 sista, skulle 26 timmar förflyta utan ledighet.

Medlemsstaterna medges möjlighet att för en rad typer av arbetstagare och

situationer avvika från att tillämpa denna dygnsvileregel.

 Arbetstidslagen har ingen uttrycklig dygnsvilebestämmelse, utan föreskriver

att alla arbetstagare skall ha ledighet för nattvila, som skall omfatta tiden

mellan klockan 24 och klockan 5. Enligt praxis och förarbeten skall inte dessa

fem timmar ens tillfälligtvis anses utgöra tillräcklig dygnsvila. Arbetstagarna

skall ha den vila som är behövlig. Vid bedömning om behövlig vila skall enligt

arbetsmiljölagen utgångspunkten vara den enskilde arbetstagarens förutsätt-

ningar. Det svenska arbetstidsbegreppet är ett annat än EG-direktivets och

lagens bestämmelse om arbetstid, jourtid och beredskap har betydelse för att

bedöma arbetstagarens ledighet.

 Vi menar att en samlad bedömning av skyddsvärdena i EG-direktivets regel om

dygnsvila och relevanta svenska författningsbestämmelser visar att de svenska

reglerna har ett väl så högt skyddsvärde. Ett tillägg av direktivets

dygnsvileregel skulle därför inte tillföra arbetstidslagen ett högre

skyddsvärde. Med vår valda utgångspunkt föreslår vi därför inga förändringar i

det svenska regelsystemet.

Raster

Enligt EG-direktivet skall alla arbetstagare ha rätt till en rast om arbetsdagen

överskrider sex timmar. Avvikelser från denna regel får göras i vissa fall.

 Arbetstidslagen stadgar att arbetstagarna skall erhålla en rast senast efter

fem timmars arbete. Rasternas längd, antal och förläggning skall vara

tillfredsställande med hänsyn till arbetsförhållandena. I vissa fall får rasten

bytas mot måltidsuppehåll. Lagen innehåller även en bestämmelse om pauser.

 En jämförelse visar att arbetstidslagens bestämmelser har ett högre

skyddsvärde. Vi föreslår därför ingen förändring i det svenska regelsystemet.

Veckovila

EG-direktivet föreskriver att alla arbetstagare skall ha minst 24 timmars

sammanhängande ledighet per sju-dagarsperiod, plus de 11 timmarnas dygnsvila.

Ledigheten får i vissa fall nedsättas till 24 timmar. Veckovila får

genomsnittsberäknas över en period om 14 dagar. Avvikelser från bestämmelsen om

dygnsvila får ske i vissa fall.

 Arbetstidslagen säger att arbetstagarna skall ha minst 36 timmars sam-

manhängande ledighet under varje period om sju dagar. Undantag får göras

tillfälligtvis i vissa fall.

 Vi menar att det svenska regelsystemet - arbetstidslagen, arbetsmiljölagens

allmänna skyddsbestämmelser samt ledighetslagstiftningen - har ett högre

skyddsvärde än EG-direktivets skyddsregel. Ingen förändring i det svenska

regelsystemet föreslås alltså vad gäller regeln om veckovila.

Begränsning av veckoarbetstiden

Enligt EG-direktivet skall veckoarbetstiden för arbetstagarna begränsas till i

genomsnitt 48 timmar. Beräkningsperioden för genomsnittsberäkningen får vara

fyra månader. Medlemsstaterna medges att i vissa fall tillämpa en sex månaders

beräkningsperiod. Arbetsmarknadens parter kan i kollektivavtal avtala om tolv

månader. Perioderna för genomsnittsberäkning är inte definierade som ka-

lenderperioder. Medlemsstaterna kan under vissa förutsättningar välja att inte

tillämpa regeln om begränsningen av veckoarbetstiden. Undantaget förutsätter

dock att varje enskild arbetstagare har rätt attt vägra arbeta mer än 48 timmar

per fyra-månadersperiod.

 Arbetstidslagen föreskriver att ordinarie arbetstid får uppgå till högst 40

timmar per kalendervecka. I vissa fall får de 40 timmarna beräknas som ett

genomsnitt över fyra veckor. Om det finns särskilt behov av ökad arbetstid får

övertid tas ut med 48 eller 50 timmar per fyra veckor respektive kalendermånad,

dock högst 200 timmar per kalenderår. Ytterligare 150 timmar per kalenderår kan

medges genom dispens av Arbetarskyddsstyrelsen. Nödfallsövertid får tas ut i

speciella fall och är inte förenad med en övre gräns. Om övertid tas ut med stöd

i lag sker dock en myndighetstillsyn.

 Sett över en period längre än fyra månader innebär arbetstidslagens

bestämmelser en större begränsning av möjligt uttag av arbetstid. Och även sett

över en period om en månad begränsar arbetstidslagen arbetstidsuttaget mer än

vad direktivet gör, då lagen innehåller även en månadsbegränsning.

 Vid en jämförelse av arbetstid över fyra månader kan noteras att ar-

betstidslagen medger ett högre uttag av arbetstid. Jämförelsen måste dock

analyseras närmare. Som vi konstaterat likställs enligt det svenska

regelsystemet alla ledigheter arbetstagaren har rätt till med arbetstid, dvs.

arbetstagaren anses ha arbetat om han eller hon t.ex. varit studieledig. Vidare

gäller att om ett lägre mått för ordinarie arbetstid än 40 timmar/vecka följer

av avtal, skall med övertid förstås sådan tid som överstiger detta mått. Om

ordinarie arbetstid är lägre än lagens 40 timmar/vecka blir följdaktligen det

totala antalet tillåtna timmar också lägre. Arbetstiden beräknas enligt

arbetstidslagen på kalenderperioder, vilket medför att perioderna är

förutbestämda. Direktivets beräkningsperioder kan vara rullande.

 Av betydelse är även att semesterlagen ger rätt till längre ledighet än vad

som följer av EG-direktivets bestämmelse om semester. Vidare kan märkas att

sjukdom under semester medför enligt semesterlagen rätt för arbetstagaren att

skjuta på semesterledigheten.

 Vi menar att en samlad bedömning av det svenska regelverket (främst

arbetstidslagen, ledighetslagstiftning, semesterlagen och arbetsmiljölagen)

medför att detta måste tillmätas ett för arbetstagarna högre skyddsvärde.

Ändringar i det svenska regelsystemet föreslås därför inte.

Årlig semester

Alla arbetstagare skall enligt EG-direktivet erhålla en årlig betald semester om

fyra veckor. Närmare föreskrifter om rätten till och beviljandet av sådan

semester får bestämmas nationellt. Den svenska semesterlagen stadgar att alla

arbetstagare har rätt till 25 dagars semester per år. Lagen anger bestämmelser

angående intjänandet av rätten till semester och semesterlön. EG-direktivet

föranleder oss inte att föreslå några förändringar i det svenska regelsystemet.

Nattarbetets längd

EG-direktivet innehåller två regler angående begränsning av nattarbete. Den

första regeln stadgar att nattarbetet inte får överstiga i genomsnitt åtta

timmar under varje 24-timmarsperiod. Den andra regeln säger att för arbeten som

innebär säskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträngning får

nattarbetet inte överstiga åtta timmar under den 24-timmarsperiod då nattarbetet

utförs. Det är i detta fall alltså inte tillåtet att genomsnittsberäkna

arbetstiden.

 Medlemsstaterna får enligt direktivet fastställa en beräkningsperiod för

beräkning av den genomsnittliga arbetstiden enligt den första regeln.

Beräkningsperioden får inte inkludera veckovilan om 24 timmar, vilket innebär

att de åtta timmarna i genomsnitt kan beräknas på 48 timmar/vecka (sex dagar x

åtta timmar). Vidare får medlemsstaterna i vissa fall avvika från tillämpningen

av båda reglerna, dvs. både vad avser längden på arbetspassen och vad avser

förbudet mot genomsnittsberäkning.

 Arbetstidslagen utgår från ett nattarbetsförbud och i nattvilan skall ingå

tiden mellan klockan 24 och klockan 5. Avvikelser från nattarbetsförbudet får

ske i vissa fall. Nattarbete med stöd i arbetstidslagen står under myndighets

tillsyn och kontroll.

 Vid en samlad bedömning får anses att det svenska regelsystemets bestämmelser

(främst arbetstidslagens nattarbetsförbud, arbetsmiljölagen, bestämmelserna om

tillsyn och kontroll samt ledighetslagstiftningen) har ett väl så högt

skyddsvärde som direktivets båda regler om begränsning av nattarbete. Vi

föreslår därför inga förändringar i det svenska regelsystemet.

Hälsoundersökning och omplacering av nattarbetande till dagarbete

Nattarbetande skall enligt EG-direktivet ha rätt till fri hälsoundersökning

innan de påbörjar sin anställning och därefter till regelbundna sådana

undersökningar. Om den nattarbetande har hälsoproblem som kan anses bero på

nattarbetet skall denne om möjligt omplaceras till dagarbete.

 Arbetsmiljölagen innehåller bestämmelser (kap. 4) om bemyndiganden. En sådan

bestämmelse behandlar regeringens eller myndighets möjlighet att utfärda

föreskrifter om skyldighet att vid vissa riskfyllda arbeten föranstalta om

läkarundersökning. Vi anser att regeringen med stöd av denna bestämmelse bör

uppdra åt Arbetarskyddsstyrelsen att utfärda föreskrift angående hälsoundersök-

ningar vid nattarbete.

 Beträffande rätten till omplacering konstaterar vi att i arbetsmiljölagens

tredje kapitel stadgas att arbetsgivaren bl.a. skall vidta alla nödvändiga

åtgärder för att undvika ohälsa på arbetsplatsen. Detta innebär ytterst en

omplaceringsskyldighet. Till detta kommer det skydd som ges genom regeln i lagen

om anställningskydd om att en uppsägning inte är sakligt grundad om

arbetsgivaren skäligen kan erbjuda annat arbete hos sig. Dessa stadganden

sammantagna torde innebära att en rätt motsvarande den som stadgas i EG-

direktivet redan finns i svensk rätt. Vi föreslår alltså inga förändringar i det

svenska regelsystemet med anledning av direktivets regel om omplacering.

Garantier för nattarbete

EG-direktivet anger att medlemsstaterna får meddela särskilda regler till skydd

för vissa kategorier arbetstagare. Detta föranleder oss inte att föreslå någon

förändring av det svenska regelsystemet.

Anmälan om regelbunden sysselsättning av nattarbetande

En arbetsgivare som regelbundet använder nattarbetande skall anmäla detta till

behöriga myndigheter om dessa begär det. Bestämmelsen motsvaras i det svenska

regelsystemet av arbetstidslagen bestämmelse om arbetsgivares upplysningsplikt.

Vi föreslår således inga förändringar i det svenska regelsystemet.

Skydd av hälsa och säkerhet

Arbetstagare som arbetar natt och skift skall enligt EG-direktivet erhålla ett

skydd som motsvarar arten av deras arbete. Skyddsanordningar skall finnas

tillgängliga alla tider på dygnet då arbete bedrivs. Dessa bestämmelser

motsvaras i Sverige av andra och tredje kapitlen i arbetsmiljölagen och

föranleder oss inte att föreslå förändringar i det svenska regelsystemet.

Arbetsrytm

Arbetsgivare skall enligt EG-direktivet iaktta principen att arbetet anpassas

till arbetstagaren. Denna bestämmelse motsvaras av arbetsmiljölagens allmänna

skyddsbestämmelser i andra och tredje kapitlen. Bestämmelsen föranleder således

inga förändringsförslag avseende det svenska regelsystemet.

Arbetsmarknadens parter

Vi har konstaterat att EG-direktivet i princip inte föranleder några för-

ändringsförslag vad avser den lagreglerade arbetstiden. Arbetstidslagen är dock

dispositiv till förmån för kollektivavtal. Arbetstidslagens disposivitet innebär

att lagstiftaren inte sätter andra gränser än vad som följer av

arbetsmiljölagens allmänna skyddsbestämmelser för vad arbetsmarknadens parter

kan avtala i kollektivavtal. EG-direktivet medför emellertid att vissa gränser i

fortsättningen måste iakttas. Detta måste framgå av arbetstidslagen och en

hänvisning bör därför göras i lagen till EG-direktivet.

 Arbetsmarknadens parter skall således ha möjlighet att även fortsättningsvis

fritt avtala om arbetstidsfrågor, men de skall göra detta inom EG-direktivets

ramar. Parterna har därvid att bedöma om de regler som avtalas har ett

skyddsvärde som minst motsvarar EG-direktivets regler.

Myndighetstillsyn och dispenser

Om inte kollektivavtal kan slutas om avvikelser från arbetstidslagen kan

Arbetarskyddsstyrelsen i vissa fall bevilja dispens. Genom dispens kan beviljas

avvikelse från en rad av lagens bestämmelser beträffande arbetstidens omfattning

och viloperioder. Arbetarskyddsstyrelsen har fortsättningsvis vid beviljandet av

dispenser att hålla sig inom direktivets ramar. Om ett kollektivavtal

har ersatt arbetstidslagens regler om arbetstid faller myndighetstillsynen (av

lagens efterlevnad) bort. Vad gäller den del av arbetstiden som inte är reglerad

i kollektivavtal skall tillsynen i fortsättningen även avse EG-direktivets

regler i den mening att direktivets lägsta godtagbara skyddsnivåer inte

underskrids.

Sanktioner m.m.

Om ett kollektivavtal tecknas om arbetstidsfrågor bortfaller alltså myn-

dighetstillsynen på detta område. Detta medför även att lagens sanktioner

bortfaller. Då vi föreslår att arbetstidslagen tillförs en bestämmelse som säger

att kollektivavtal måste hållas inom EG-direktivets ramar, bör för att

säkerställa efterlevnaden sådan föreskrift sanktioneras.

 Vi föreslår dels en regel som markerar att avtal eller del därav, i den mån

det innebär att regler med ett lägre skyddsvärde skall tillämpas för

arbetstagarna än vad som följer av EG-direktivet är ogiltiga. Vanligare torde

dock bli att det är tillämpningen av visst kollektivavtal i det enskilda fallet

som förklaras ogiltigt. Vidare bör brott mot EG-direktivets minsta godtagbara

skyddsnivåer kunna medföra att skadestånd utdöms.

Konsekvenser av våra förslag

Vi anser att konsekvenserna av våra förslag är mycket begränsade. Själva

avsikten med vårt arbete i denna del har ju varit att hålla förändringsförslaget

till ett nödvändigt minimum. Av detta följer att våra förslag inte torde betyda

något vad gäller jämställdheten mellan kvinnor och män, regionalpolitiskt eller

för statens utgifter. Vi skall i vårt fortsatta arbete återkomma till

konsekvenserna av olika arbetstidsförslag på produktivitet, sysselsättning, jäm-

ställdhet, osv.

Arbetstidskommitténs lagförslag

Förslag till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673)

Härigenom föreskrivs i fråga om arbetstidslagen (1982:673)

 dels att 1, 3, 19 och 20 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en 24 a §.

 1 §

Denna lag gäller, med de inskränkningar som anges i 2 §, varje verksamhet där

arbetstagare utför arbete för en arbetsgivares räkning.

--------------------------------------------------------------------

Om arbetstiden för minderåriga Allmänna skyddsbestämmelser vad

finns ytterligare bestämmelser i avser förläggning av arbetstid

5 kap. arbetsmiljölagen finns i 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen

(1977:1160). (1977:1160). Särskilda bestämmelser

 om arbetstiden för minderåriga

 finns i 5 kap. den lagen.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

Genom kollektivavtal som har Genom kollektivavtal som har slu-

slutits eller godkänts av central tits eller godkänts av central ar-

arbetstagarorganisation får göras betstagarorganisation får, under

antingen undantag från lagens förutsättning att avtalet inte in-

tillämpning i dess helhet eller nebär att regler med ett lägre

avvikelser från bestämmelserna i 5 skyddsvärde skall tillämpas för

och 6 §§, 7 § andra stycket, 8 - 10arbetstagarna än vad som följer av

§§, 12 - 14 §§ samt 15 § andra och EU-rådets direktiv 93/104/EEG av

tredje styckena. Vidare får den 23 november 1993, göras

raster bytas ut mot måltids- antingen undantag från lagens

uppehåll genom sådana kollektivav- tillämpning i dess helhet eller

tal. avvikelser från bestämmelserna i 5

Avvikelser från 8 §, 9 § andra och och 6 §§, 7 § andra stycket, 8 - 10

tredje styckena, 10 § och 13 § får §§, 12 - 14 §§ samt 15 § andra och

göras även med stöd av kollekti- tredje styckena. Vidare får raster

vavtal som har slutits av en bytas ut mot måltidsuppehåll genom

lokal arbetstagarorganisation. sådana kollektivavtal.

Sådana avvikelser gäller dock Avvikelser från 8 §, 9 § andra och

under en tid av högst en månad, tredje styckena, 10 § och 13 § får

räknat från dagen för avtalets göras även med stöd av kollekti-

ingående. vavtal som har slutits av en

 En arbetsgivare som är bunden lokal arbetstagarorganisation.

av ett sådant kollektivavtal som Sådana avvikelser gäller dock under

avses i första och andra styckena en tid av högst en månad, räknat från

får tillämpa avtalet även på dagen för avtalets ingående.

arbetstagare som inte är En arbetsgivare som är bunden av

medlemmar av den avtalsslutande ett sådant kollektivavtal som

arbetstagarorganisationen men avses i första och andra styckena

sysselsätts i arbete som avses får tillämpa avtalet även på

med avtalet. arbetstagare som inte är medlemmar

 av den avtalsslutande

 arbetstagarorganisationen men

 sysselsätts i arbete som avses med

 avtalet.

 Ett avtal är ogiltigt i den mån

 det innebär att regler med ett läg-

 re skyddsvärde skall tillämpas för

 arbetstagarna än vad som följer av

 EU-rådets direktiv 93/104/EEG av

 den 23 november 1993.

 19 §

Kan kollektivavtal som avses i 3 § inte träffas får Arbetarskyddsstyrelsen, om

det finns särskilda skäl,

 1. medge avvikelse från 5 §, 6 §, 9 § andra och tredje styckena och 12 §,

 2. medge undantag från 8 § vad avser begränsningen av övertidsuttag under en

tid av fyra veckor eller under en kalendermånad,

 3. medge ytterligare övertid utöver allmän övertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 4. medge ytterligare mertid utöver allmän mertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 5. medge avvikelse från 13 och 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena.

--------------------------------------------------------------------

 Arbetarskyddsstyrelsens beslut

 enligt denna paragraf får inte

 innebära att regler med ett lägre

 skyddsvärde skall tillämpas för

 arbetstagarna än vad som följer av

 EU-rådets direktiv 93/104/EEG av

 den 23 november 1993.

 20 §

--------------------------------------------------------------------

Arbetarskyddsstyrelsen och Arbetarskyddsstyrelsen och yrkes-

yrkesinspektionen skall utöva inspektionen skall utöva tillsyn

tillsyn över efterlevnaden av över efterlevnaden av denna lag

denna lag och de föreskrifter som och de föreskrifter som meddelats

meddelats med stöd av lagen. med stöd av lagen. Vid denna till-

 syn skall även iakttas att inte

 regler med ett lägre skyddsvärde

 tillämpas för arbetstagarna än vad

 som följer av EU-rådets direktiv

 93/104/EEG av den 23 november

 1993.

 24 a §

 En arbetsgivare som bryter mot 3 §

 denna lag på så sätt att avtalet

 innebär att regler med ett lägre

 skyddsvärde skall tillämpas för

 arbetstagarna än vad som följer av

 EU-rådets direktiv 93/104/EEG,

 skall betala skadestånd för den

 förlust som uppkommer och för den

 kränkning som har skett.

 Om det är skäligt, kan skades-

 tåndet sättas ned eller helt falla

 bort.

______________________________

 Denna lag träder i kraft den 23 november 1996.

Förteckning över remissinstanser som avgivit yttrande över betänkandet EG:s

arbetstidsdirektiv och dess konsekvenser för det svenska regelsystemet (SOU

1995:92)

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Hovrätten för Västra

Sverige, Stockholms tingsrätt, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Jämställdhetsombudsmannen,

Statskontoret, Statistiska centralbyrån, Arbetsgivarverket, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetslivsinstitutet, Arbetarskyddsstyrelsen, Arbetsdomstolen, ILO-kommittén,

Svenska Arbetsgivareföreningen, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet,

Företagarnas riksorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

Centralorganisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation och Sveriges

advokatsamfund.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673)

Härigenom föreskrivs1 i fråga om arbetstidslagen (1982:673)

 dels att 1, 3, 19 och 20 §§ skall ha följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 24 a §, av följande

lydelse.

 1 §

Denna lag gäller, med de inskränkningar som anges i 2 §, varje verksamhet där

arbetstagare utför arbete för en arbetsgivares räkning.

--------------------------------------------------------------------

 Om arbetstiden för minderåriga Allmänna skyddsbestämmelser om

finns ytterligare bestämmelser i förläggning av arbetstid finns i 2

5 kap. arbetsmiljölagen kap. 1 § arbetsmiljölagen

(1977:1160). (1977:1160). Särskilda bestämmelser

 om arbetstiden för minderåriga

 finns i 5 kap. den lagen.

 3 §

--------------------------------------------------------------------

Genom kollektivavtal som har Genom kollektivavtal som har slu-

slutits eller godkänts av en cen- tits eller godkänts av en central

tral arbetstagarorganisation får arbetstagarorganisation får göras

göras antingen undantag från antingen undantag från lagens

lagens tillämpning i dess helhet tillämpning i dess helhet eller

eller avvikelser från bestämmel- avvikelser från bestämmelserna i 5

serna i 5 och 6 §§, 7 § andra och 6 §§, 7 § andra stycket, 8 - 10

stycket, 8 - 10 §§, 12 - 14 §§ samt§§, 12 - 14 §§ samt 15 § andra och

15 § andra och tredje styckena. tredje styckena. Dessa undantag

Vidare får raster bytas ut mot eller avvikelser får göras under

måltidsuppehåll genom sådana kol- förutsättning att avtalet inte

lektivavtal. innebär att mindre förmånliga regler

 skall tillämpas för arbetstagarna än

 vad som följer av rådets direktiv

 93/104/EG av den 23 november 1993

 om arbetstidens förläggning i vissa

 avseenden.2

 Vidare får raster bytas ut mot mål-

 tidsuppehåll genom sådana kollekti-

 vavtal.

 Avvikelser från 8 §, 9 § andra och tredje styckena, 10 § och 13 § får göras

även med stöd av kollektivavtal som har slutits av en lokal arbetstagarorganisa-

tion. Sådana avvikelser gäller dock under en tid av högst en månad, räknat från

dagen för avtalets ingående.

 En arbetsgivare som är bunden av ett sådant kollektivavtal som avses i första

och andra styckena får tillämpa avtalet även på arbetstagare som inte är

medlemmar av den avtalsslutande arbetstagarorganisationen men sysselsätts i

arbete som avses med avtalet.

--------------------------------------------------------------------

 Ett avtal är ogiltigt i den ut-

 sträckning det innebär att mindre

 förmånliga regler skall tillämpas för

 arbetstagarna än vad som följer av

 rådets direktiv 93/104/EG.

 19 §2

Kan kollektivavtal som avses i 3 § inte träffas får Arbetarskyddsstyrelsen, om

det finns särskilda skäl,

 1. medge avvikelse från 5 §, 6 §, 9 § andra och tredje styckena och 12 §,

 2. medge undantag från 8 § vad avser begränsningen av övertidsuttag under en

tid av fyra veckor eller under en kalendermånad,

 3. medge ytterligare övertid utöver allmän övertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 4. medge ytterligare mertid utöver allmän mertid med högst 150 timmar under

ett kalenderår,

 5. medge avvikelse från 13 och 14 §§ samt 15 § andra och tredje styckena.

--------------------------------------------------------------------

 Arbetarskyddsstyrelsens beslut

 enligt denna paragraf får inte in-

 nebära att mindre förmånliga regler

 skall tillämpas för arbetstagarna än

 vad som följer av rådets direktiv

 93/104/EG. Detta gäller även

 tillstånd enligt 9 § tredje

 stycket.

**FOOTNOTES**

1 Jfr rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om

arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EGT nr L 307,

13.12.1993, s. 18, Celex 393L0104).

2 EGT nr L 307, 13.12.1993, s. 18 (Celex 393L0104).

 20 §3

--------------------------------------------------------------------

Arbetarskyddsstyrelsen och Arbetarskyddsstyrelsen och yrkes-

yrkesinspektionen skall utöva inspektionen skall utöva tillsyn

tillsyn över efterlevnaden av över efterlevnaden av denna lag

denna lag och de föreskrifter som och de föreskrifter som meddelas

meddelas med stöd av lagen. med stöd av lagen. Vid denna till-

 syn skall även iakttas att inte

 mindre förmånliga regler tillämpas

 för arbetstagarna än vad som följer

 av rådets direktiv 93/104/EG.

 24 a §

--------------------------------------------------------------------

 En arbetsgivare som bryter mot 3 §

 denna lag på så sätt att avtalet

 innebär att mindre förmånliga regler

 skall tillämpas för arbetstagarna än

 vad som följer av rådets direktiv

 93/104/EG, skall betala skadestånd

 för den förlust som uppkommer och

 för den kränkning som har skett.

 Om det är skäligt, kan skades-

 tåndet sättas ned eller helt falla

 bort.

______________________________

 Denna lag träder i kraft den 23 november 1996.

**FOOTNOTES**

3 Senaste lydelse 1986:56.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1996-02-14

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i Försäk-

ringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 8 februari 1996 (Arbetsmarknadsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i arbetstidslagen (1982:673).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Inga[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Enligt 3 § första stycket i dess nuvarande lydelse får genom kollektivavtal som

har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation göras antingen

undantag från lagens tillämpning i dess helhet eller avvikelser från vissa

angivna lagrum. I 3 § andra stycket finns bestämmelser om att avvikelser från

vissa lagrum får göras även med stöd av kollektivavtal som har slutits av en

lokal arbetstagarorganisation.

 I remissen föreslås att det i första stycket förs in en bestämmelse om s.k.

EG-spärr. Bestämmelsen innebär att undantag eller avvikelser i kollektivavtal

får göras endast under förutsättning att avtalet inte innebär att mindre

förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av EG:s

arbetstidsdirektiv.

 Enligt Lagrådets mening föranleder den föreslagna bestämmelsen vissa

invändningar. Det får förutsättas att det i en del fall kan bli svårt att avgöra

om ett kollektivavtal innebär mindre förmånliga regler än EG-direktivet.

Bestämmelsen kan därför leda till osäkerhet för arbetsmarknadens parter vid

slutande av kollektivavtal. Synpunkter av detta slag har förts fram vid

remissbehandlingen av det utredningsförslag som ligger till grund för

lagrådsremissen. Såvitt framgår av remissprotokollet har emellertid de centrala

organisationerna på arbetsmarknaden inte motsatt sig den föreslagna lösningen.

Med beaktande härav anser Lagrådet att den ifrågavarande bestämmelsen bör kunna

godtas, åtminstone i avvaktan på den totala översyn av arbetstidslagen som

pågår.

 Lagrådet förordar emellertid att bestämmelsen om EG-spärr tas in i fjärde

stycket i 3 § och samordnas med den regel om ogiltighet som enligt

lagrådsremissen skall placeras där. På det sättet klargörs bl.a. att EG-spärren

gäller också beträffande sådana avtal som avses i 3 § andra stycket.

 Lagrådet föreslår att 3 § fjärde stycket får följande lydelse:

 "Undantag och avvikelser från lagen enligt denna paragraf får göras endast

 under förutsättning att de inte innebär att mindre förmånliga regler skall

 tillämpas för arbetstagarna än som följer av rådets direktiv 93/104/EG av

 den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden. Ett

 avtal är ogiltigt i den utsträckning det innebär att mindre förmånliga

 regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av direktivet."

 Lagrådet konstaterar att det valda tillvägagångssättet vid genomförandet av

direktivet innebär att direktivets bestämmelser inte i sin helhet kommer att

gälla som svensk lag. I 20 § föreslås en ny andra mening enligt vilken

Arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen vid sin tillsyn skall iaktta att

inte mindre förmånliga regler tillämpas för arbetstagarna än som följer av

direktivet. Eftersom direktivets bestämmelser, till den del de inte införts i

svensk rätt, inte heller är direkt tillämpliga här, torde

Arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens tillsyn rent formellt inte kunna

omfatta mer än som redan följer av paragrafens första mening, nämligen

efterlevnaden av arbetstidslagen och de föreskrifter som meddelas med stöd av

lagen. Enligt vad som anförs i remissprotokollet är emellertid syftet med den

föreslagna regeln framför allt att erinra tillsynsmyndigheten om att tolkningen

och tillämpningen av lagen i de avseenden, i vilka bestämmelserna är mindre

precisa än direktivets, skall ske utifrån direktivets perspektiv. Detta syfte

torde kunna tillgodoses utan en uttrycklig bestämmelse i lagen. Lagrådet för-

ordar därför att någon ändring inte görs i 20 §.

 I en föreslagen ny paragraf, 24 a §, införs en skadeståndsskyldighet för

arbetsgivare som bryter mot 3 § arbetstidslagen på så sätt att avtalet innebär

att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av

EG-direktivet. Innebörden av denna bestämmelse är inte helt klar. Av 3 § fjärde

stycket framgår att ett kollektivavtal är ogiltigt i den mån det strider mot EG-

spärren. Bestämmelsen om skadeståndsskyldighet synes ta sikte på arbetsgivare

som tillämpar ett avtal som strider mot EG-spärren trots att avtalet är ogiltigt

eller innan det har konstaterats att det inte är gällande. Med hänsyn bl.a. till

att det i många fall kan vara svårt för en enskild arbetsgivare att avgöra om

ett träffat kollektivavtal strider mot EG-spärren eller ej, framstår regeln om

skadeståndsskyldighet som tämligen långtgående. Det föreslås visserligen att det

i andra stycket i 24 a § skall föras in en regel om att skadeståndet skall

sättas ned eller helt falla bort, om det är skäligt. Även med denna möjlighet

till nedsättning eller eftergift kan det emellertid enligt Lagrådets mening

ifrågasättas om skadeståndsbestämmelsen är motiverad. Om bestämmelsen behålls,

bör den i varje fall formuleras om, så att innebörden blir tydligare. Den kan

lämpligen ges följande utformning.

 "En arbetsgivare som tillämpar sådana bestämmelser i ett kollektivavtal

 som strider mot 3 § fjärde stycket skall betala skadestånd för den förlust

 som uppkommer och för den kränkning som skett.

 Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort."

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 29 februari 1996

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:162 EG:s arbetstidsdirektiv.