Regeringens proposition

1999/2000:50

Ansvaret för fastställande av diskontot m.m.

Prop.

1999/2000:50

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 3 februari 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sveriges riksbank inte längre skall vara

skyldig att bestämma och offentliggöra diskontot. Diskontot är numera

endast en referensränta utan penningpolitisk betydelse och uppgiften att

bestämma och publicera diskontot har kommit att bli främmande för

Riksbankens verksamhet. Eftersom det emellertid finns ett stort behov av

en officiellt fastställd ränta som kan utgöra riktmärke för annan ränte-

sättning i samhället, föreslås att uppgiften att bestämma och offentliggöra

diskontot läggs på en annan myndighet. I propositionen föreslås att Riks-

gäldskontoret övertar denna uppgift.

Vidare föreslås mindre ändringar i ett antal lagar till följd av överflytt-

ningen av uppgiften att bestämma och offentliggöra diskontot. Samtidigt

knyts räntan på för mycket avräknad fordran vid återbetalning av skatter

och avgifter till räntebestämmelserna i skattebetalningslagen i stället för

till diskontot. Syftet är att uppnå en mer enhetlig ordning inom skatte-

området.

Regeringen föreslår slutligen att Riksbanken får delta i finansiering

inom ramen för Internationella valutafondens verksamhet.

De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 juli 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank 4

2.2 Förslag till lag om ändring i jordabalken 6

2.3 Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635) 7

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag 8

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om

företagshypotek 9

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter 10

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om

koncessionsavgift på televisionens område 11

2.8 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 12

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti 13

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Bakgrund 15

4.1 Diskontot 15

4.2 Internationella valutafonden (IMF) 15

5 Överväganden 20

5.1 Bestämmandet av diskontot 20

5.2 Ränta på för mycket avräknad statlig fordran 22

5.3 Övriga följdändringar 22

5.4 Riksbankens medverkan i finansiering inom IMF 23

6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 25

7 Ekonomiska konsekvenser 26

8 Författningskommentar 27

8.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank 27

8.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter 27

8.3 Övriga förslag till lagändringar 27

Bilaga 1 Remissinstanser: departementspromemorian Diskontot som

 referensränta (Ds

1989:76). 28

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 februari 2000 .. 29

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank,

2. lag om ändring i jordabalken,

3. lag om ändring i räntelagen (1975:635),

4. lag om ändring i lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla

bolag,

5. lag om ändring i lagen (1984:649) om företagshypotek,

6. lag om ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning

av skatter och avgifter,

7. lag om ändring i lagen (1992:72) om koncessionsavgift på

televisionens område,

8. lag om ändring i sjölagen (1994:1009),

9. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 4 § och 7 kap. 4 § lagen (1988:1385)

om Sveriges riksbank skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

4 §

Riksbanken skall minst två gånger om året lämna en skriftlig redo-

görelse till riksdagens finansutskott om penningpolitiken.

Riksbanken skall löpande

offentliggöra statistiska uppgifter

om valuta- och kreditförhållanden.

Riksbanken skall även offentlig-

göra beslut om diskontoföränd-

ringar.

Riksbanken skall löpande

offentliggöra statistiska uppgifter

om valuta- och kreditförhållanden.

7 kap.

4 §

I valutapolitiskt syfte får

Riksbanken ta upp utländsk kredit

och kredit i utländsk valuta,

bevilja kredit till annan

centralbank och till Internationella

valutafonden, bevilja kredit inom

ramen för verksamheten i Banken

för internationell

betalningsutjämning samt bevilja

kredit för Europeiska unionens

system för medelfristigt finansiellt

stöd.

I valutapolitiskt syfte får

Riksbanken ta upp utländsk kredit

och kredit i utländsk valuta,

bevilja kredit till annan

centralbank, bevilja kredit inom

ramen för verksamheten i Banken

för internationell

betalningsutjämning samt bevilja

kredit för Europeiska unionens

system för medelfristigt finansiellt

stöd.

Efter medgivande av riksdagen får Riksbanken i valutapolitiskt syfte

bevilja kredit till andra internationella finansorgan som Sverige är

medlem i och sluta avtal med annan än centralbank om långsiktiga

internationella låneåtaganden.

Riksbanken får också efter

medgivande av riksdagen av egna

medel tillskjuta insatskapital i

Internationella valutafonden.

Riksbanken får efter medgivan-

de av riksdagen av egna medel

tillskjuta insatskapital i

Internationella valutafonden.

Riksbanken får efter

medgivande av riksdagen också på

annat sätt än som anges i andra

och tredje styckena delta i

finansiering inom ramen för

Internationella valuta-fondens

verksamhet. Något med-givande

behövs dock inte om

finansieringen har ett valutapo-

litiskt syfte eller om det finns

särskilda skäl.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs att 6 kap. 3 § jordabalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

3 §

När en myndighet vid utsökning

eller i annat fall fördelar medel

mellan rättsägare i fastighet, har

borgenär rätt att för fordran, som

är förenad med panträtt i fastig-

heten, med den företrädesrätt

inteckningen medför enligt lag få

betalning ur medlen intill pant-

brevets belopp. I den mån detta ej

förslår, erhåller borgenären betal-

ning ur medlen genom ett tillägg.

Detta får icke överstiga femton

procent av pantbrevets belopp

jämte ränta på detta belopp från

den dag då fastigheten utmättes,

konkursansökan gjordes eller de

medel nedsattes som eljest skall

fördelas. Räntan beräknas för år

enligt en räntefot som motsvarar

det av riksbanken fastställda, vid

varje tid gällande diskontot ökat

med fyra procentenheter. Föränd-

ringar i diskontot som inträffar

efter upprättandet av sakägarför-

teckning skall inte beaktas.

När en myndighet vid utsökning

eller i annat fall fördelar medel

mellan rättsägare i fastighet, har

borgenär rätt att för fordran, som

är förenad med panträtt i fastig-

heten, med den företrädesrätt

inteckningen medför enligt lag få

betalning ur medlen intill pant-

brevets belopp. I den mån detta ej

förslår, erhåller borgenären betal-

ning ur medlen genom ett tillägg.

Detta får icke överstiga femton

procent av pantbrevets belopp

jämte ränta på detta belopp från

den dag då fastigheten utmättes,

konkursansökan gjordes eller de

medel nedsattes som eljest skall

fördelas. Räntan beräknas för år

enligt en räntefot som motsvarar

det av Riksgäldskontoret fast-

ställda, vid varje tid gällande

diskontot ökat med fyra procent-

enheter. Förändringar i diskontot

som inträffar efter upprättandet av

sakägarförteckning skall inte

beaktas.

Har flera pantbrev överlämnats som pant för fordran och har inteck-

ningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter varandra,

skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp avse

pantbrevens sammanlagda belopp.

En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet

har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är

pantförskrivet till honom i andra hand.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.3 Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635)

Härigenom föreskrivs att 5 och 6 §§ räntelagen (1975:635) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

I fall som avses i 2 § andra

stycket beräknas ränta för år enligt

en räntefot som motsvarar det av

riksbanken fastställda, vid varje tid

gällande diskontot med tillägg av

två procentenheter.

I fall som avses i 2 § andra

stycket beräknas ränta för år enligt

en räntefot som motsvarar det av

Riksgäldskontoret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot med

tillägg av två procentenheter.

6 §

I fall som avses i 3 eller 4 §

beräknas ränta för år enligt en

räntefot som motsvarar det av

riksbanken fastställda, vid varje tid

gällande diskontot med tillägg av

åtta procentenheter. Om det vid

bestämmande av skadestånd med

anledning av personskada skall

avräknas förmåner som utgår

enligt 5 kap. 3 § 1

skadeståndslagen (1972:207),

utgör dock tillägget till diskontot

för tiden till dess att det har slutligt

avgjorts vilka sådana förmåner

som utgår endast två

procentenheter.

I fall som avses i 3 eller 4 §

beräknas ränta för år enligt en

räntefot som motsvarar det av

Riksgäldskontoret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot med

tillägg av åtta procentenheter. Om

det vid bestämmande av

skadestånd med anledning av

personskada skall avräknas

förmåner som utgår enligt 5 kap. 3

§ 1 skadeståndslagen (1972:207),

utgör dock tillägget till diskontot

för tiden till dess att det har slutligt

avgjorts vilka sådana förmåner

som utgår endast två

procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § lagen (1980:1102) om

handelsbolag och enkla bolag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

För varje räkenskapsår skall en

bolagsman tillgodoräknas dels

ränta på den insats han hade kvar i

bolaget vid räkenskapsårets

början, dels ett skäligt arvode för

sin förvaltning av bolagets

angelägenheter. Räntan skall

beräknas enligt den räntefot som

motsvarar det av riksbanken

fastställda diskonto som gällde vid

räkenskapsårets början med tillägg

av två procentenheter.

För varje räkenskapsår skall en

bolagsman tillgodoräknas dels

ränta på den insats han hade kvar i

bolaget vid räkenskapsårets

början, dels ett skäligt arvode för

sin förvaltning av bolagets

angelägenheter. Räntan skall

beräknas enligt den räntefot som

motsvarar det av Riksgälds-

kontoret fastställda diskonto som

gällde vid räkenskapsårets början

med tillägg av två procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:649) om

företagshypotek

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 § lagen (1984:649) om

företagshypotek skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

5 §

En borgenär som har företags-

hypotek till säkerhet för sin ford-

ran har rätt att vid utmätning eller i

konkurs, med den företrädesrätt

inteckningen medför enligt lag, få

betalt för fordringen ur egendom

som omfattas av hypoteket intill

företagshypoteksbrevets belopp. I

den mån detta inte förslår har

borgenären rätt att få betalt ur

egendomen genom ett tillägg.

Tillägget får inte överstiga femton

procent av hypoteksbrevets belopp

jämte ränta på detta belopp från

den dag då egendomen utmättes

eller konkursansökan gjordes.

Räntan beräknas för år enligt en

räntefot som motsvarar det av

riksbanken fastställda, vid varje tid

gällande diskontot ökat med fyra

procentenheter.

En borgenär som har företags-

hypotek till säkerhet för sin ford-

ran har rätt att vid utmätning eller i

konkurs, med den företrädesrätt

inteckningen medför enligt lag, få

betalt för fordringen ur egendom

som omfattas av hypoteket intill

företagshypoteksbrevets belopp. I

den mån detta inte förslår har

borgenären rätt att få betalt ur

egendomen genom ett tillägg.

Tillägget får inte överstiga femton

procent av hypoteksbrevets belopp

jämte ränta på detta belopp från

den dag då egendomen utmättes

eller konkursansökan gjordes.

Räntan beräknas för år enligt en

räntefot som motsvarar det av

Riksgäldskontoret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot ökat

med fyra procentenheter.

Har flera hypoteksbrev överlämnats som säkerhet för fordran och har

inteckningarna samma företrädesrätt eller gäller de omedelbart efter

varandra, skall bestämmelserna i första stycket om hypoteksbrevets

belopp avse hypoteksbrevens sammanlagda belopp.

Borgenärens rätt till betalning ur egendomen gäller, även om ford-

ringen har preskriberats eller inte har anmälts av borgenären efter kallelse

på okända borgenärer.

En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om hypoteks-

brevet utgör säkerhet för honom i andra hand.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1985:146) om avräkning vid

återbetalning av skatter och avgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Finner kronofogdemyndigheten att för mycket tagits i anspråk genom

avräkning på grund av att en före avräkningen gjord betalning av det

allmännas fordran inte beaktats eller fordringen av annan orsak varit

upptagen till ett för stort belopp, skall kronofogdemyndigheten besluta

om rättelse.

Den som på grund av rättelsen

skall få tillbaka ett belopp skall

även erhålla ränta från utgången av

den månad då beloppet kom

kronofogdemyndigheten till handa

till och med den månad då

beloppet utbetalas. Räntan

beräknas enligt en räntesats som

motsvarar det av riksbanken

fastställda, vid varje tid gällande

diskontot. Öretal som uppkommer

vid ränteberäkningen bortfaller.

Ränta som understiger femtio

kronor skall inte utbetalas.

Den som på grund av rättelsen

skall få tillbaka ett belopp skall

även erhålla ränta från utgången av

den månad då beloppet kom

kronofogdemyndigheten till handa

till och med den månad då

beloppet utbetalas. Räntan

beräknas enligt samma räntesats

som gäller för beräkning av

intäktsränta enligt 19 kap. 14 §

skattebetalnings-lagen (1997:483).

Öretal som upp-kommer vid

ränteberäkningen bortfaller. Ränta

som understiger femtio kronor

skall inte utbetalas.

Utbetalning med anledning av rättelse görs av kronofogde-

myndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om

koncessionsavgift på televisionens område

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1992:72) om koncessionsavgift på

televisionens område skall ha följande lydelse.

Lydelse enligt prop. 1999/2000:55

Föreslagen lydelse

9 §

Om det belopp som programföretaget har betalat för en viss period

överstiger vad företaget skall betala enligt 3 eller 4a § eller enligt beslut

av Radio- och TV-verket eller domstol, skall det överskjutande beloppet

betalas tillbaka till företaget.

Ränta skall betalas på belopp

som återbetalas. Räntan beräknas

efter en räntesats motsvarande det

av riksbanken fastställda diskonto,

som gällde vid utgången av året

närmast före det år då åter-

betalningen äger rum. Radio- och

TV-verket beslutar om ränta.

Ränta skall betalas på belopp

som återbetalas. Räntan beräknas

efter en räntesats motsvarande det

av Riksgäldskontoret fastställda

diskonto, som gällde vid utgången

av året närmast före det år då

återbetalningen äger rum. Radio-

och TV-verket beslutar om ränta.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.8 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § sjölagen (1994:1009) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

4 §

När en myndighet vid utsökning

eller i något annat fall fördelar

medel mellan rättsägare i ett skepp

eller skeppsbygge har en borgenär

rätt att för en fordran som är

förenad med panträtt i egendomen,

med den företrädesrätt inteck-

ningen medför enligt denna eller

annan lag, få betalning ur medlen

intill pantbrevets belopp. I den

mån detta inte räcker får

borgenären betalning ur medlen

genom ett tillägg. Detta får inte

överstiga femton procent av

pantbrevets belopp jämte räntan på

detta belopp från den dag då

egendomen utmättes,

konkursansökan gjordes eller de

medel som av något annat skäl

skall fördelas sattes ned. Räntan

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av Riksbanken

fastställda, vid varje tid gällande

diskontot ökat med fyra

procentenheter. Förändringar i

diskontot som inträffar efter

upprättandet av en

sakägarförteckning skall inte

beaktas.

När en myndighet vid utsökning

eller i något annat fall fördelar

medel mellan rättsägare i ett skepp

eller skeppsbygge har en borgenär

rätt att för en fordran som är

förenad med panträtt i egendomen,

med den företrädesrätt inteck-

ningen medför enligt denna eller

annan lag, få betalning ur medlen

intill pantbrevets belopp. I den

mån detta inte räcker får

borgenären betalning ur medlen

genom ett tillägg. Detta får inte

överstiga femton procent av

pantbrevets belopp jämte räntan på

detta belopp från den dag då

egendomen utmättes,

konkursansökan gjordes eller de

medel som av något annat skäl

skall fördelas sattes ned. Räntan

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av

Riksgäldskontoret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot ökat

med fyra procentenheter.

Förändringar i diskontot som

inträffar efter upprättandet av en

sakägarförteckning skall inte

beaktas.

Om flera pantbrev har överlämnats som pant för en fordran och

inteckningarna har samma företrädesrätt eller gäller omedelbart efter

varandra, skall bestämmelserna i första stycket om pantbrevets belopp

avse pantbrevens sammanlagda belopp.

En borgenärs rätt till betalning omfattar inte tillägget, om pantbrevet

har utmätts på ansökan av borgenären eller om pantbrevet är

pantförskrivet till borgenären i andra hand.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet.

2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall

betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad från dagen för

beslutet.

Avgiften skall motsvara summan av institutets insättningar till den del

de omfattas av garantin, multiplicerat med lägst 80 procent och högst 120

procent av det tal som tillämpas enligt 12 § andra eller tredje stycket.

Avgiften skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäcknings-

grad, beräknad enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag.

Dröjsmålsränta skall tas ut på

avgifter som inte betalas i rätt tid,

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Dröjsmålsränta skall

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av Riksbanken

fastställda, vid varje tid gällande

diskontot med tillägg av åtta

procentenheter.

Dröjsmålsränta skall tas ut på

avgifter som inte betalas i rätt tid,

om det inte finns särskilda skäl

mot det. Dröjsmålsränta skall

beräknas för år enligt en räntefot

som motsvarar det av

Riksgäldskonto-ret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot med

tillägg av åtta procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000. Äldre föreskrifter gäller för

beräkning av ränta som avser tid före ikraftträdandet

3 Ärendet och dess beredning

Sveriges riksbank anmälde 1988 till Finansdepartementet att banken

avsåg att avskaffa diskontot. Med anledning av detta utarbetades en

promemoria inom Finansdepartementet, Diskontot som referensränta (Ds

1989:76). I denna föreslogs att Riksbankens diskonto skulle finnas kvar,

men som referensränta i stället för ett penningpolitiskt instrument.

Promemorian remissbehandlades. En förteckning över remissinstans-

erna finns i bilaga 1. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet

(dnr Fi88/2141).

Den dåvarande utformningen i 8 kap. regeringsformen av normgiv-

ningsreglerna rörande riksdagens myndigheter innebar att ärendet kom

att fördröjas. Handläggningen inom departementet avvaktade den ändring

av grundlagen som kom att träda i kraft den 1 januari 1992 (bet.

1990/91:KU20, rskr. 1990/91:101, bet. 1991/92:KU2, rskr. 1991/92:3).

I mars 1992 meddelade Riksbanken att den skulle komma att fastställa

diskontot helt på basis av ränteutvecklingen under senaste kvartalet och

att diskontot därmed skulle vara frikopplat från penningpolitiken.

Den 1 januari 1999 trädde lagstiftning i kraft som innebar att

Riksbankens arbetsuppgifter renodlades (prop. 1997/98:40, bet.

1997/98:KU15, rskr. 1997/98:147, bet. 1998/99:KU2, rskr. 1998/99:6).

Frågan om vem som skall beräkna diskontot kom därmed att åter bli

aktuell och beredningen av detta ärende återupptogs i Regeringskansliet.

I propositionen behandlas också ett ärende som har sitt ursprung i ett

av Internationella valutafonden (IMF) på senare tid framfört önskemål

om att Riksbanken skall delta i finansieringen av den utlåning som

administreras av IMF till förmån enbart för utvecklingsländerna (s.k.

mjuka lån).

Riksbanken anser att den lagliga grunden för Riksbankens medverkan i

sådan finansiering är oklar. Riksbanken har därför i en skrivelse till

regeringen den 25 november 1999 (dnr Fi1999/4605) hemställt att

regeringen lämnar ett förslag till riksdagen om ändring i 7 kap. 4 § lagen

(1988:1385) om Sveriges riksbank.

Regeringen har, mot bakgrund av att Riksbanken är den enda berörda

myndigheten, ansett att det inte finns behov av att låta remissbehandla

skrivelsen.

Lagrådets yttrande över lagförslagen har inte inhämtats. Ändringarna i

lagen om Sveriges riksbank berör inte sådana föreskrifter som Lagrådet

skall granska. Flertalet av de övriga lagar som föreslås bli ändrade berör

visserligen ämnen som faller under Lagrådets granskningsområde men

ändringsförslagen innebär, med ett undantag, endast mindre justeringar.

Undantaget avser förslaget om ändring i lagen om avräkning vid

återbetalning av skatter och avgifter. Denna ändring innebär dock endast

en justering av räntenivån på belopp som i vissa fall betalas från det

allmänna till enskilda. Samtliga de föreslagna lagändringar som faller

under Lagrådets granskningsområde är därför av sådan beskaffenhet att

Lagrådets hörande inte behövs.

4 Bakgrund

4.1 Diskontot

Benämningen diskonto kommer från den tid då allmänheten kunde

belåna växlar i Riksbanken. Räntan kallades diskonto. Under

efterkrigstiden utgjorde diskontot den ränta som bankerna betalade för

sina krediter i Riksbanken. Krediter över ett visst belopp gavs dock till en

högre ränta, den s.k. straffräntan. Genom diskontot och straffräntan

påverkade Riksbanken bankernas in- och utlåningsräntor.

Villkoren och formerna för bankernas upplåning i Riksbanken har

förändrats under åren. När ränteregleringen avskaffades 1985 försvann

det nära sambandet mellan Riksbankens nyckelräntor och marknads-

räntorna. Diskontot och straffräntan styrde emellertid fortfarande

kostnaderna för bankernas kortfristiga lån i Riksbanken. År 1986 ersattes

dock dessa räntesatser av en räntetrappa. Därmed upphörde diskontot att

ha betydelse som penningpolitiskt instrument. En förändring av diskontot

har därefter snarast utgjort en anpassning till rådande ränteläge.

Eftersom åtskilliga lagar och avtal hänvisade till diskontot angavs i den

då nya lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank att Riksbanken måste

offentliggöra beslut om ändring av diskontot. År 1988 anmälde Riks-

banken emellertid till Finansdepartementet sin avsikt att avskaffa

diskontot. Av den departementspromemoria som därefter utarbetades

Diskontot som referensränta, Ds 1989:76 och av den efterföljande

remissbehandlingen framgick att det var väl motiverat att avskaffa

diskontot som penningpolitiskt instrument. Det kom emellertid även fram

att det förelåg ett behov av en av ett offentligt organ fastställd ränta som

riktmärke för annan räntesättning i samhället; en referensränta.

En stor del av promemorians överväganden ägnades åt frågan hur en

referensränta skulle bestämmas. Även remissinstanserna lade vikt vid

frågan om beräkningen av referensräntan. Frågan hanterades under våren

1992 utan författningsändring på så sätt att Riksbanken fortsatte att

beräkna och offentliggöra diskontot men på basis enbart av den senaste

ränteutvecklingen. Riksbanken meddelade att diskontot skulle fastställas

varje kvartal och beräknas som genomsnittet av de under närmast

föregående kalenderkvartal dagligen noterade räntorna för sexmånaders

statsskuldväxlar och femåriga statsobligationer, minskat med två och en

halv procentenheter och avrundat till närmast hel eller halv procentenhet.

Detta motsvarar departementspromemorians förslag.

I promemorian diskuterades även vem som skall beräkna referens-

räntan och hur den skall benämnas. Dessa frågor behandlas i denna

proposition.

4.2 Internationella valutafonden (IMF)

Internationella valutafonden (IMF)

Internationella valutafonden (IMF) bildades liksom Världsbanken

som ett resultat av Bretton Woods-avtalet år 1944. Fondens uppgift är att

verka för ett stabilt valutasystem och att ge medlemsländerna temporär

finansiering vid betalningsbalansproblem, förutsatt att det berörda landet

genomför ekonomiska reformer. Därigenom skall länderna kunna

korrigera sina problem utan att ta till åtgärder som är destruktiva för

nationell eller internationell välfärd. Det övergripande syftet är att främja

internationell handel och tillväxt.

IMF:s roll har förändrats över tiden. Dess primära funktion var till en

början att upprätthålla ett fast växelkurssystem samt att främja ett

multilateralt betalningssystem. Fondens verksamhet förändrades gradvis

till följd av flytande växelkurser på 1970-talet (efter Bretton Woods-

systemets kollaps), en växande internationell kreditmarknad, skuldkrisen

på 1980-talet och ett utökat medlemsantal. Ett stort antal medlemmar är

utvecklingsländer. Deras betalningsbalansproblem är av mer bestående

natur och kräver mer strukturella reformer. År 1976 införde IMF en

särskild utlåningsform enbart för dessa länder, s.k. mjuk utlåning. Under

1980-talet utvidgades denna utlåningsform.

IMF:s allmänna resurser

IMF:s allmänna resurser kan användas för utlåning till samtliga 182

medlemsländer. Primärt består dessa av medel som medlemsländerna

tillskjutit i form av insatskapital (s.k. ordinarie resurser). Dessa

kompletteras av särskilda lånearrangemang.

Insatskapital: Enligt fondens stadga måste varje medlemsland som

insats erlägga ett belopp som motsvarar en särskild kvot som bestäms

med hänsyn till bl.a. landets ekonomiska betydelse och storleken av dess

utrikeshandel. Av den totala kvoten är det endast 25 procent som betalas

in till IMF. Det inbetalade beloppet utgör den s.k. reservpositionen och

ingår som en del i Riksbankens valutareserv och är en likvid fordran på

IMF. Resten av kvoten utgörs av medlemslandets valuta.

Särskilda lånearrangemang: Dessa utgörs av kreditlöften (lines of

credit) som IMF vid behov kan ta i anspråk vid hot mot den

internationella monetära stabiliteten. General Arrangements to Borrow

(GAB) är ett arrangemang i vilket elva industriländer (den s.k. G10-

gruppen inklusive Sverige) ingår. New Arrangements to Borrow (NAB)

består av 25 medlemsländer (däribland Sverige). GAB- och NAB-

arrangemangen innebär ett sammanlagt resursutrymme för IMF på 34

miljarder särskilda dragningsrätter (SDR), motsvarande 385,8 miljarder

kronor.

IMF:s låneprogram till låginkomstländer (s.k. mjuk utlåning)

Vid sidan av utlåning från de allmänna resurserna har som nämnts IMF

utvecklat låneformer avsedda enbart för IMF:s fattigaste medlemsländer

(ca 80 länder). Enligt IMF:s stadga skall denna s.k. mjuka utlåning ha

samma syfte som utlåningen från de allmänna resurserna. I övrigt

regleras den mjuka utlåningen inte i stadgan. Räntekostnaden för denna

utlåning är subventionerad genom särskilda bidrag från de rikare

medlemsländerna. Lånens löptider är långa för att länderna skall komma

till rätta med sina strukturproblem.

Medlen för den mjuka utlåningen förs på särskilda konton som

administreras av IMF (administrativa konton). Medlen på de

administrativa kontona ingår inte i IMF:s allmänna resurser. Det första

steget mot en särskild låneform för utvecklingsländerna togs år 1976

genom etablering av Trust Fund. Denna bildades av en del av vinsten när

IMF sålde en tredjedel av sitt guldinnehav. Lån från Trust Fund

upphörde år 1981. Arrangemanget följdes år 1986 av Structural

Adjustment Facility (SAF), som finansierades med återbetalningar av lån

från Trust Fund. Enhanced Structural Adjustment Facility (ESAF)

bildades år 1987 och finansieras med särskilda bilaterala lån och gåvor

från vissa rikare länder samt återbetalningar av lån som lämnats inom

ramen för SAF.

IMF har dessutom tillsammans med Världsbanken utvecklat ett

gemensamt initiativ för skuldlättnad för de fattigaste och mest

skuldtyngda medlemsländerna. Detta s.k. HIPC-initiativ (HIPC Heavily

Indebted Poor Countries) som etablerades år 1996 innebär att alla typer

av långivare, dvs. internationella organisationer samt bilaterala offentliga

och privata långivare, skall bevilja skuldlättnad i en viss omfattning mot

att det aktuella landet genomför vissa ekonomiska reformer. IMF deltar i

HIPC-initiativet med gåvor från eller lån via ESAF.

För att skydda långivarna till huvudstolen inom ESAF finns ett särskilt

reservkonto som är uppbyggt av medel inom ramen för den mjuka

utlåningen. Reserven uppgick till ca 2,4 miljarder SDR (27,2 miljarder

kronor) i april 1999. Ett land som lånar till huvudstolen inom ESAF, kan

komma överens med IMF om att det vid problem med sin egen

betalningsbalans kan få tillbaka medlen.

Den utestående mjuka utlåningen uppgick vid slutet av budgetåret

1998/99 till ca 5,8 miljarder SDR (65,8 miljarder kronor). Motsvarande

siffra för den allmänna utlåningen var drygt 60 miljarder SDR (681

miljarder kronor). Den mjuka utlåningen motsvarade alltså inte mer än

drygt 9 procent av lånen från de allmänna resurserna.

Riksbanken och IMF

Riksbankslagens regler om Riksbankens förhållande till IMF infördes i

samband med att lagen trädde i kraft år 1989 och innebar till stora delar

en kodifiering av den ordning som tillämpats. Dessutom överfördes ett

par bestämmelser från den gamla riksbankslagen om kreditgivning till

IMF och om IMF:s system med särskilda dragningsrätter till den nya

lagen.

De bestämmelser som nu är av intresse återfinns i 7 kap. 4 och 6 §§

riksbankslagen i dess nuvarande lydelse.

Riksbanken som förbindelseorgan i förhållande till IMF

Enligt 7 kap. 6 § får Riksbanken verka som förbindelseorgan i

förhållande till internationella finansorgan som Sverige är medlem i.

Bestämmelsen grundas på artikel V, sektion 1 i IMF:s stadga enligt

vilken ett medlemslands finansdepartement, centralbank eller annan

likartad finansiell institution skall fungera som förbindelseorgan mellan

IMF och medlemslandet.

Inför riksdagens beslut år 1950 att ansluta Sverige till IMF föreslog

riksbanksfullmäktige att Riksbanken skulle uppträda som

förbindelseorgan gentemot IMF. Det föredragande statsrådet uttalade i

den proposition som låg till grund för riksdagens beslut (prop. 1950:89)

att han inte hade någon erinran mot fullmäktiges förslag. Denna uppgift

för Riksbanken kom emellertid inte till uttryck i någon lagbestämmelse.

Detta skedde först i samband med att den nya riksbankslagen infördes

(jfr SOU 1986:22 s. 119, 124 och 252 samt prop. 1986/87:143 s. 68).

Enligt ordalydelsen får Riksbanken vara förbindelseorgan. Lagtexten

utformades så med tanke på att regeringen och eventuellt annan

myndighet också skall kunna verka som förbindelseorgan.

Riksbankens medverkan i IMF:s finansiering

Bestämmelserna om Riksbankens medverkan i IMF:s finansiering finns

numera i 7 kap. 4 § riksbankslagen.

Enligt första stycket får Riksbanken i valutapolitiskt syfte bevilja kredit

till bl.a. IMF. En motsvarighet till den bestämmelsen infördes i den

gamla riksbankslagen (15 §) i samband med att riksdagen år 1962

bemyndigade Riksbanken att biträda GAB-arrangemanget. Syftet med

den äldre regeln var att generellt bemyndiga Riksbanken att träda in som

part i de kreditavtal som ingicks inom GAB-arrangemangets ram (jfr

SOU 1986:22 s. 119). När bestämmelsen fördes över till den nya

riksbankslagen begränsades Riksbankens behörighet på så sätt att

kreditgivningen måste ha ett valutapolitiskt syfte (jfr SOU 1986:22 s. 252

och prop. 1986/87:143 s. 67).

I andra stycket sägs bl.a. att Riksbanken efter medgivande av

riksdagen i valutapolitiskt syfte får sluta avtal om långsiktiga

internationella låneåtaganden. Bestämmelsen infördes samtidigt som

den nya riksbankslagen och avsåg främst det tidigare nämnda GAB-

avtalet från år 1962. Enligt förarbetena borde riksdagen ge sitt

godkännande eftersom det rörde sig om betydande åtaganden (jfr SOU

1986:22 s. 119, 123 ff. samt prop. 1986/87:143 s. 67). Sveriges

anslutning till NAB-arrangemanget skedde med stöd av den

bestämmelsen.

Enligt paragrafens tredje stycke får Riksbanken tillskjuta insatskapital

i IMF efter medgivande av riksdagen. Bestämmelsen, som infördes i

samband med den nya riksbankslagen, är en kodifiering av den ordning

som dittills hade tillämpats. I förarbetena till riksbankslagen uttalades att

tillskott av insatskapital inte kunde betecknas som en normal

centralbanksuppgift och att ett medgivande, som hittills, borde ges av

riksdagen i varje särskilt fall. Det sades också att tillskott av insatskapital

inte kunde anses vara en uppgift av valutapolitisk art (jfr SOU 1986:22 s.

124 f och 252 samt prop. 1986/87:143 s. 67).

5 Överväganden

5.1 Bestämmandet av diskontot

Regeringens förslag: Det skall inte åligga Riksbanken att

bestämma och offentliggöra beslut om diskontoförändringar. Dessa

uppgifter skall i stället tillkomma Riksgäldskontoret.

Promemorians förslag innebär att diskontot även i fortsättningen

skall offentliggöras av Riksbanken.

Remissinstanserna: Två remissinstanser har yttrat sig i frågan. Riks-

banken tillstyrker promemorians förslag. Riksgäldskontoret uppger att

beräkningen och publiceringen av diskontot kan göras av Riksgälds-

kontoret.

Skälen för regeringens förslag: Riksbanken avsåg redan år 1988 att

avskaffa diskontot. Det fyllde inte längre någon funktion inom bankens

verksamhetsområde utan var snarare en belastning i verksamheten på så

sätt att det alltid förelåg en viss risk, särskilt i internationella

sammanhang, att en diskontoförändring uppfattades som en

penningpolitisk styrsignal. I sitt remissvar på den

departementspromemoria som upprättades med anledning av

Riksbankens deklarerade avsikt att avskaffa diskontot uppgav

Riksbanken emellertid att risken för missförstånd i allt väsentligt torde

bli eliminerad genom den i departementspromemorian föreslagna

utformningen av beräkningsregeln. Riksbanken lade därvid särskild vikt

vid att diskontoförändringarna skulle företas vid i förväg angivna, inte

alltför frekventa, tidpunkter. Banken godtog därför att även

fortsättningsvis beräkna diskontot och meddelade att diskontot skulle

bestämmas på visst närmare angivet sätt, vilket var i enlighet med

departementspromemorians förslag. Som angetts ovan vid redovisningen

av ärendets bakgrund innebär departementspromemorians förslag att

diskontot skall fastställas vid varje kvartal och beräknas som

genomsnittet av de under de senaste tre månaderna dagligen noterade

räntorna för dels sexmånaders statsskuldväxlar, dels femåriga

statsobligationer, minskat med två och en halv procentenheter och

avrundat till närmast hel eller halv procentenhet. Sedan 1992 har

diskontot alltså beräknats på detta sätt.

Det förhållande att diskontot, trots att det inte längre fyller någon

penningpolitisk roll, fortfarande skulle kunna uppfattas som en

penningpolitisk signal kvarstår emellertid. Beräkningen och

offentliggörandet av diskontot passar därför mindre väl in i Riksbankens

verksamhet. Detta framträder än tydligare sedan den 1 januari 1999, då

det genom lagstiftning klargjordes att penningpolitik är Riksbankens

huvudsakliga uppgift och bankens arbetsuppgifter renodlades i enlighet

därmed.

Vid remissbehandlingen av departementspromemorian uppgav Riks-

gäldskontoret att det, på grund av de åligganden kontoret redan hade,

besatt nödvändig kunskap för att beräkna diskontot. Riksgäldskontoret

anförde vidare att en överflyttning av uppgiften från Riksbanken till

Riksgäldskontoret borde övervägas. Riksgäldskontoret var alltså villigt

att ta på sig uppgiften.

Statslåneräntan och den lägsta räntesats som skall gälla för

ungdomsbosparandet fastställs av Riksgäldskontoret. Dessutom skall

kontoret biträda Boverket vid fastställandet av subventionsräntan.

Uppgiften att fastställa diskontot har ett mer naturligt samband med

Riksgäldskontorets arbetsuppgifter än med Riksbankens. Regeringen

föreslår därför att uppgiften att fastställa diskontot flyttas över till

Riksgäldskontoret. Risken för att en diskontoändring uppfattas som en

penningpolitisk styrsignal blir på så sätt ännu mindre än i dag.

Departementspromemorians förslag att låta Riksbanken fortsätta att

ansvara för publicering av diskontoförändringar hade sin grund i att

kontinuiteten i diskontots roll som referensränta bedömdes ha ett

egenvärde. Det bedömdes bli svårt att hitta en räntebenämning som, utan

att förlora den unika prägel som diskontot har, skulle kunna ersätta

diskontot. Det antogs även att ett betydande antal lagändringar skulle

krävas. Promemorian utgick därvid från att diskontot helt skulle

försvinna och ersättas av någon annan referensränta.

Den lösning som regeringen nu föreslår innebär dock en enklare

förändring än den som diskuterades i promemorian. Regeringens förslag

innebär att benämningen diskonto inte ändras. Det finns starka skäl, inte

minst hänsynen till konsumentintresset, att behålla ett så välkänt och

inarbetat begrepp som diskontot. Det är lätt att känna igen och har en

officiell, allmängiltig prägel. Det är svårt att finna en ny benämning med

den särprägel som är önskvärd.

Under senare år har statslåneräntan kommit att bli allt mer känd av

allmänheten som referensränta. Statslåneräntan har emellertid den stora

nackdelen att den fastställs en gång per vecka. Den är därmed mindre

lämplig att tillämpa på avtal där konsumenter är inblandade eftersom det

kan vara svårt för den enskilde att räkna ut vilken ränta man har rätt till

eller är skyldig.

Vidare gör regeringen den bedömningen att beräkningsmetoden för

diskontot för närvarande inte bör ändras. Som framgår av redogörelsen

för ärendets bakgrund är den ändring av beräkningsmetoden som

diskuterades i promemorian redan genomförd, sedan Riksbanken år 1992

började fastställa diskontot på basis av den senaste ränteutvecklingen. En

översyn av den i dag tillämpade beräkningsmetoden kan dock komma att

ske i ett annat sammanhang.

Hänvisningar till diskontot finns inte endast i författningar utan också i

många avtal, t.ex. i bestämmelser om dröjsmålsränta. Enligt regeringens

bedömning innebär den föreslagna ändringen emellertid inte att dessa

avtal påverkas på något sätt. Termen diskonto behålls och beräkningen

av nivån på diskontot skall fortsätta att ske enligt den metod som

Riksbanken tillämpar i dag. Att Riksgäldskontoret övertar uppgiften att

fastställa och offentliggöra beslut om diskontoförändringar från

Riksbanken har inte några konsekvenser för avtal och andra liknande

rättsliga instrument.

Diskontots fastställande och offentliggörande regleras i författning

endast av bestämmelsen i 6 kap. 4 § lagen (1988:1385) om Sveriges riks-

bank. Denna bör upphävas och ersättas med bestämmelser i förordnings-

form om att Riksgäldskontoret skall fastställa och offentliggöra diskontot

enligt närmare angivna riktlinjer för beräkningsmetoden.

5.2 Ränta på för mycket avräknad statlig fordran

Regeringens förslag: Ränta på för mycket avräknad statlig fordran

skall utgå enligt räntebestämmelse i skattebetalningslagen (1997:483).

Skälen för regeringens förslag: Av lagen (1985:146) om avräkning

vid återbetalning av skatter och avgifter framgår att om någon har rätt till

återbetalning eller annan utbetalning på grund av bestämmelse i ett antal

skatteförfattningar skall i de flesta fall en eventuell fordran som det

allmänna har mot denna person avräknas från det belopp som skall

återbetalas. Om för mycket avräknas, skall rättelse och utbetalning ske av

det felaktigt avräknade beloppet. På denna utbetalning skall enligt 10 §

ränta utgå med det av Riksbanken fastställda, vid varje tid gällande

diskontot.

Till följd av den lagändring som föreslås i föregående avsnitt kommer

Riksgäldskontoret överta uppgiften att meddela diskontot. Bestämmelsen

i 10 § lagen om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter måste

därmed ändras.

För att uppnå en mer enhetlig ordning inom skatteområdet anser

regeringen dock att kopplingen till diskontot bör upphöra och att

ränteberäkningen i stället knytas till räntebestämmelserna i

skattebetalningslagen (1997:483). Enligt den lagen gäller att en

skattskyldig tillgodoförs ränta motsvarande 45 procent av den s.k.

basräntan, dvs. den räntesats som gäller för sexmånaders statsskuldväxlar

fastställd till helt procenttal (19 kap. 3 och 14 §§ skattebetalningslagen).

Historiskt sett har 45 procent av basräntan varit en lägre räntesats än

diskontot. För närvarande är dock skillnaden försumbar.

5.3 Övriga följdändringar

Regeringens förslag: Hänvisning till det av Riksbanken fastställda

diskontot ersätts med hänvisning till det av Riksgäldskontoret

fastställda diskontot i

 jordabalken,

 räntelagen (1975:635),

 lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag,

 lagen (1984:649) om företagshypotek,

 lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens område,

 sjölagen (1994:1009),

 lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

Skälen för regeringens förslag: I ett antal författningar förekommer

hänvisningar till det av Riksbanken fastställda diskontot. Till följd av den

lagändring som föreslås i avsnitt 5.1 kommer Riksbanken inte längre att

meddela något diskonto. Regeringen avser att i förordning ge Riksgälds-

kontoret i uppgift att fastställa och offentliggöra diskontot. Därför

föreslår regeringen att hänvisningarna i lag till det av Riksbanken

fastställda diskontot ersätts med hänvisning till det av Riksgäldskontoret

fastställda diskontot.

5.4 Riksbankens medverkan i finansiering inom IMF

Regeringens förslag: Bestämmelserna i 7 kap. 4 § lagen (1988:1385)

om Sveriges riksbank ändras så att Riksbanken får delta i finansiering

inom ramen för IMF:s verksamhet.

Riksdagen skall lämna sitt medgivande beträffande de engagemang

som inte har något valutapolitiskt syfte. Något medgivande behövs

dock inte om det finns särskilda skäl.

Riksbankens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Skälen för regeringens förslag: IMF har svårigheter att finna

finansiering för den s.k. mjuka utlåningen, dvs. utlåning till de fattigaste

och mest skuldtyngda utvecklingsländerna. IMF försöker därför inom

ramen för fondens stadga arrangera olika finansieringslösningar. De

arrangemang som hittills varit aktuella förutsätter godkännande eller

någon form av medverkan från berörda medlemsländer. I det följande ges

exempel på sådana arrangemang.

I december 1998 beviljades Brasilien ett lån från IMF på 13 miljarder

SDR (147,5 miljarder kronor). Lånet var delvis finansierat genom ett

NAB-arrangemang. IMF föreslog att en del av ränteintäkterna från lånet

skulle användas för att finansiera den mjuka utlåningen. Den aktuella

delen av ränteintäkterna var ursprungligen avsedd för IMF:s allmänna

reserver, vilka skyddar fondens ordinarie resurser, dvs. insatskapital från

centralbankerna. En sådan överföring av ränteintäkterna till den mjuka

utlåningen förutsatte att de bakomliggande kreditgivarna bland andra

Riksbanken var eniga och medgav överföringen. I likhet med övriga

kreditgivare medgav Riksbanken överföringen. Riksbankens valutareserv

påverkades inte härav.

Ett annat fall innebär att ett särskilt reservkonto skall användas för den

mjuka utlåningen. Det aktuella kontot, the Special Contingent Account-2

(SCA-2), skall skydda IMF mot eventuella förluster för särskilt riskfylld

utlåning av de allmänna resurserna till en begränsad grupp

utvecklingsländer. SCA-2 har byggts upp genom högre avgifter än de

ordinarie för låntagarländerna och lägre intäkter än de normala för

långivarländerna. Kontot, som omfattar 1 miljard SDR (11,3 miljarder

kronor), behövs inte längre. Då kontot upplöses får varje land avgöra om

det vill ha tillbaka sin andel eller låna ut medlen till IMF:s mjuka

utlåning. Riksbankens andel utgör ca 10,6 miljoner SDR (120 miljoner

kronor).

Det är sannolikt att liknande arrangemang i framtiden kommer att

initieras av IMF. Frågan är vilken legal grund det finns enligt svensk rätt

för Riksbankens medverkan i sådana finansieringslösningar som nu

beskrivits. Den frågan får bedömas i första hand med utgångspunkt i 7

kap. 4 § första stycket riksbankslagen. Enligt den bestämmelsen får

Riksbanken i valutapolitiskt syfte bevilja kredit till bl.a. IMF. Det är av

två skäl oklart om den bestämmelsen är tillämplig på de nu aktuella

arrangemangen.

För det första är det tveksamt om kravet på valutapolitiskt syfte är

uppfyllt. Den mjuka utlåningen går ju till utvecklingsländer där

rubbningar i betalningsbalansen och strukturproblem normalt sett inte är

något hot mot den internationella monetära stabiliteten. Det kan därför

hävdas att finansiering av mjuk utlåning inte är en åtgärd av

valutapolitisk art.

För det andra kan finansieringslösningarna innebära att

medlemsländerna medverkar i annan form än genom kreditgivning. Ett

exempel på sådana engagemang är det tidigare nämnda fallet om

överföring av ränteintäkter till IMF:s mjuka utlåning.

Det sagda betyder att det är tveksamt om riksbankslagen ger stöd för

Riksbankens medverkan i sådana arrangemang som nu är aktuella.

Det återstår då att bedöma om regeringsformens bestämmelser om

internationella överenskommelser (10 kap. regeringsformen) i stället bör

tillämpas. De bestämmelserna innebär i huvudsak att regeringen, i vissa

fall efter riksdagens godkännande, ingår internationella

överenskommelser eller gör ett internationellt åtagande för Sverige. Ett

godkännande från riksdagen bör krävas t.ex. om en överenskommelse

eller ett åtagande innebär ett förfogande över valutareserven (jfr 9 kap. 8

§ och 10 kap. 2 § regeringsformen). Regeringen kan också uppdra åt en

förvaltningsmyndighet att ingå en internationell överenskommelse eller

göra ett internationellt åtagande när riksdagens (eller utrikesnämndens)

medverkan inte behövs.

Enligt Riksbankens mening passar regeringsformens bestämmelser om

internationella överenskommelser mindre väl för medverkan i sådana

arrangemang som nu är aktuella. Regeringen delar denna bedömning.

Enligt IMF:s stadga skall alla medlemmar kunna låna från IMF. För att

utvecklingsländer även i praktiken skall ha denna möjlighet, bör det

finnas tillgång till utlåning på mjuka villkor. Sverige stöder IMF:s mjuka

utlåning. Den mjuka utlåningen har begränsad omfattning i förhållande

till IMF:s hela utlåningsverksamhet. Det är därför naturligt att

Riksbanken får möjlighet att finansiera även fondens mjuka utlåning och

därmed ge sitt stöd till hela fondens verksamhet.

Regeringen instämmer med Riksbanken och anser mot denna bakgrund

att riksbankslagen bör ändras på så sätt att det blir klart att Riksbanken

har lagligt utrymme att medverka i sådana finansieringslösningar. För att

åstadkomma detta bör 7 kap. 4 § riksbankslagen ändras så att finansiering

av IMF:s verksamhet kan ske i även andra former än genom

kreditgivning och utan att det föreligger något valutapolitiskt syfte.

Den nya bestämmelsen bör, i linje med de nuvarande reglerna i 7 kap.

4 § riksbankslagen, ge Riksbanken en möjlighet men ingen skyldighet att

medverka i finansiering inom ramen för IMF:s verksamhet. De

transaktioner som aktualiserat detta ärende har typiskt sett inte något

valutapolitiskt syfte. En medverkan från Riksbankens sida ligger därför

utanför en centralbanks egentliga uppgifter. Riksbanken måste i varje

enskilt fall bedöma om det är lämpligt att delta i finansiering av IMF:s

verksamhet. Riksbankens engagemang måste naturligtvis hela tiden vara

förenligt med en ansvarsfull förvaltning av valutareserven. En

förutsättning för Riksbankens engagemang i den mjuka utlåningen bör

också vara att Sveriges andel vid varje tillfälle vilar på en rimlig

bördefördelning mellan de rikare medlemsländerna i IMF. Dessutom bör,

i enlighet med de nuvarande bestämmelserna, riksdagen som huvudregel

lämna sitt medgivande beträffande de engagemang som inte har något

valutapolitiskt syfte

6 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

De föreslagna ändringarna bör träda i kraft den 1 juli 2000. För att

klargöra att ränta som avser tid före ikraftträdandet av lagändringarna

även fortsättningsvis skall beräknas med utgångspunkt i det diskonto som

Riksbanken fastställde för den aktuella tidpunkten, bör en

övergångsbestämmelse införas i berörda lagar.

7 Ekonomiska konsekvenser

Överflyttandet av bestämningen och offentliggörandet av diskontot från

Riksbanken till Riksgäldskontoret kommer inte att medföra några

kostnader.

Riksbankens medverkan i finansiering inom ramen för IMF:s

verksamhet bedöms inte få några kostnadsmässiga effekter.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

6 kap. 4 §

Ändringen, som behandlas i avsnitt 5.1, innebär att Riksbanken inte

längre har någon skyldighet att publicera beslut om diskontoförändringar.

Detta medför samtidigt att Riksbanken över huvud taget inte skall fatta

beslut som rör diskontot.

7 kap. 4 §

De föreslagna ändringarna, som behandlas i avsnitt 5.4, innebär att den

nuvarande bestämmelsen i första stycket om kreditgivning till IMF

flyttas till ett nytt fjärde stycke. Den föreslagna nya bestämmelsen

omfattar inte bara kreditgivning utan även andra finansieringsformer,

utom långsiktiga internationella låneåtaganden (som t.ex. GAB och

NAB) och tillskott av insatskapital, vilka regleras i andra respektive

tredje styckena (se vidare härom i avsnitt 4.2).

Förslaget innebär att Riksbanken kan underlåta att inhämta riksdagens

medgivande vid finansieringsåtgärder som inte är av valutapolitisk art

under förutsättning att det finns särskilda skäl. Exempel på sådana skäl

kan vara att riksdagens medgivande inte hinner inhämtas innan en

transaktion för den mjuka utlåningen skall genomföras. Ett annat

exempel bör vara att det aktuella engagemanget är så obetydligt att det

framstår som obehövligt att vända sig till riksdagen.

8.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:146) om

avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter

10 §

Ändringen, som behandlas i avsnitt 5.2, innebär att ränta på belopp som

skall betalas tillbaka skall beräknas på samma sätt som intäktsränta enligt

skattebetalningslagen, dvs. efter en räntesats som motsvarar 45 procent

av basräntan.

8.3 Övriga förslag till lagändringar

Ändringarna i de övriga lagar som omfattas av förslaget består i att ordet

Riksbanken byts ut mot Riksgäldskontoret. Frågan behandlas i avsnitt

5.3.

Remissinstanser: departementspromemorian

Diskontot som referensränta (Ds 1989:76)

Bankinspektionen, Försäkringsinspektionen, Kommerskollegium, Kon-

sumentverket, Statens industriverk, Riksskatteverket, Riksrevisions-

verket, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Kammarrätten i Göteborg,

fullmäktige i Sveriges riksbank, Riksgäldskontoret, Svenska bank-

föreningen, Svenska sparbanksföreningen, Sparbankernas bank, Sveriges

Föreningsbankers Förbund, Föreningsbankernas bank, Konungariket

Sveriges stadshypotekskassa, Sveriges allmänna hypoteksbank, Svenska

skeppshypotekskassan, Finansbolagens Förening, Svenska

Fondhandlareföreningen, Föreningen svenska

penningmarknadsmäklarna, Näringsfrihetsombudsmannen,

Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens Centralorganisation,

Centralorganisationen SACO/SR, Svenska bankmannaförbundet,

Svenska Arbetsgivareföreningen, Småföretagens Riksorganisation,

Företagareförbundet, Sveriges Industriförbund, Svensk Industriförening,

Svenska kommunförbundet, Svenska Försäkringsbolags Riksförbund,

Sveriges Köpmannaförbund, Svenska handelskammarförbundet, Sveriges

Advokatsamfund, Föreningen Auktoriserade Revisorer, Svenska

revisorssamfundet, Grossistförbundet Svensk Handel, Kooperativa

förbundet, HSB:s Riksförbund ekonomisk förening, Allmänna

pensionsfonden första-tredje fondstyrelserna, Lantbrukarnas

riksförbund, länstyrelsen i Kopparbergs län, länstyrelsen i Östergötlands

län, Föreningen Sveriges Kronofogdar, Lantmäteriverket, Stockholms

Handelskammare och Sydsvenska Handelskammaren.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 februari 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Hjelm-Wallén, Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:50 Ansvaret för fastställande

av diskontot m.m.

 Lagen omtryckt 1999:19.

 Balken omtryckt 1971:1209.

 Senaste lydelse 1985:172.

 Senaste lydelse 1984:291.

 Senaste lydelse 1985:174.

 Senaste lydelse 1997:119.

1

Prop. 1999/2000:50

Prop. 1999/2000:50

Prop. 1999/2000:50

27

29

Prop. 1999/2000:50

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:50