Regeringens proposition

1998/99:19

Ändringar i lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt, m.m.

Prop.

1998/99:19

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 15 oktober 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Regeringen föreslår att en ny straffbestämmelse, penninghäleri, förs in i

brottsbalken för att öka möjligheterna att komma till rätta med

penningtvätt. Bestämmelsen skall omfatta sådana förfaranden som i dag

regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken. Ansvar skall

också stadgas för den som bistår med att dölja att annan har berikat sig

genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv, t.ex. genom

vissa former av skatte- och tullbrott.

Det föreslås även att tillämpningsområdet för lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt (penningtvättslagen) utvidgas till att avse

transaktioner där det bakomliggande brottet till penningtvätt utgörs av

skatte- eller tullbrott. Banker, försäkringsbolag och andra institut som

omfattas av lagen kommer därvid också att ha skyldighet att granska och

lämna uppgifter till Rikspolisstyrelsen, eller den myndighet som

regeringen bestämmer, om transaktioner som skäligen kan antas vara

ägnade att dölja att någon har berikat sig genom skatte- eller tullbrott.

Vidare föreslås en utvidgning av kretsen gransknings- och

uppgiftsskyldiga företag i penningtvättslagen till att även omfatta den

som bedriver verksamhet enligt lagen om försäkringsmäklare.

Företag som är skyldigt att lämna uppgifter om misstänkt penningtvätt

till polisen, skall enligt förslaget på begäran av polisen lämna de

ytterligare uppgifter som behövs för utredningen. När sådana uppgifter

har lämnats, skall även annat uppgiftsskyldigt företag lämna de uppgifter

för utredningen om penningtvätt som polisen begär.

Några sanktioner för företag som omfattas av uppgiftsskyldigheten och

som bryter mot bestämmelserna i lagen föreslås inte för närvarande.

Däremot föreslås att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet

åsidosätter gransknings- eller uppgiftsskyldigheten eller bryter mot

meddelande-förbudet i lagen skall kunna dömas till böter.

Den som yrkesmässigt bedriver handel med antikviteter, konst,

ädelstenar, metaller, skrot eller transportmedel, förmedling av fastigheter

eller bostadsrätter eller också lotteri- och spelverksamhet föreslås bli

skyldig att, på begäran av polisen, lämna de uppgifter som myndigheten

anser vara av betydelse vid utredning om penningtvätt.

En ny lag om penningtvättsregister föreslås. Företag som omfattas av

uppgiftsskyldighet skall enligt den föreslagna lagen få rätt att med hjälp

av automatisk databehandling föra register över sådana uppgifter som

företaget lämnat till polisen med stöd av penningtvättslagen.

Det föreslås även att en revisor som i samband med granskning av ett

bolag finner att en styrelseledamot eller den verkställande direktören kan

misstänkas för penninghäleri, skall göra anmälan därom till åklagare.

Syftet med bestämmelsen är att bekämpa sådana brottsliga gärningar som

utgör penningtvätt.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt 8

2.3 Förslag till lag om penningtvättsregister 13

2.4 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385) 15

3 Ärendet och dess beredning 16

4 Nuvarande ordning 18

4.1 Internationella åtaganden 18

4.1.1 Narkotikabrotts- och

förverkandekonventionerna 18

4.1.2 Financial Action Task Force on money

laundering (FATF) 19

4.1.3 EG-direktivet mot penningtvätt 20

4.1.4 Övrigt arbete på internationell nivå 22

4.2 Penningtvättslagen 22

5 Allmänna utgångspunkter 24

5.1 Överväganden 24

5.2 Den nya tekniska miljön 25

6 Den straffrättsliga regleringen av penningtvätt 26

6.1 Nuvarande reglering 26

6.2 Regeringens överväganden 28

6.2.1 Ett särskilt brott, penninghäleri, införs i

brottsbalken 28

6.2.2 Ringa brott samt oaktsamt förfarande 33

6.2.3 Försök, förberedelse och stämpling 34

6.2.4 Sveriges förklaring enligt artikel 6 punkt 4

i förverkandekonventionen 34

7 Definition av penningtvätt 35

7.1 Tull- och skattebrott 35

7.2 Skall det krävas ett konkret brott eller skall det räcka med

brottslig verksamhet? 38

8 Företag som skall omfattas av penningtvättslagen 40

8.1 Den internationella utvecklingen 40

8.2 Uppgiftsskyldighet enligt 2 § penningtvättslagen 40

8.3 Skyldighet att svara på frågor 45

8.4 Bör vissa myndigheter omfattas av penningtvättslagen? 47

9 Sekretess och informationsutbyte 49

10 Registerfrågor 53

10.1 Bakgrund 53

10.1.1 Aktuell lagstiftning om registerfrågor 53

10.1.2 Penningtvättutredningens förslag 54

10.2 Penningtvättsregister 54

11 Sanktioner mot företagen och där verksamma personer 60

12 Anmälningsplikt för revisorer vid misstanke om brott 65

12.1 Bakgrund 65

12.2 Revisorer i aktiebolag 66

12.3 Revisorer i finansiella bolag 68

13 Övriga frågor 69

13.1 Finns det behov av en ny penningtvättslag? 69

13.2 Ikraftträdande 69

13.3 Ekonomiska effekter 69

14 Författningskommentar 70

14.1 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 70

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt 72

14.3 Förslaget till lag om penningtvättsregister 76

14.4 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385) 79

Bilaga 1 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Bekämpande av penningtvätt (SOU 1997:36) 81

Bilaga 2 Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Aktiebolagets organisation (SOU 1995:44) 82

Bilaga 3 Remissinstanser som har yttrat sig över promemorian

Revisorns skyldigheter vid misstanke om brott i bolaget 83

Bilaga 4 Remissinstanser som har yttrat sig över promemorian om

anmälningsskyldighet för revisorer vid misstanke om vissa

slag av häleri 84

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 85

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 95

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 oktober 1998 98

Rättsdatablad 99

Prop. 1998/99:19

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt,

3. lag om penningtvättsregister, och

4. lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385).

Prop. 1998/99:19

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 9 kap. 6 § skall ha följande lydelse,

dels att det i brottsbalken skall införas två nya paragrafer, 9 kap. 6 a

och 7 a §§.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

6 §

Den som

1. på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning

med något som är frånhänt annan genom brott,

2. bereder sig otillbörlig vinning

av annans brottsliga förvärv,

3. otillbörligen främjar

möjligheterna för annan att

tillgodogöra sig egendom som

härrör från brottsligt förvärv eller

värdet av sådan egendom,

4. med uppsåt att dölja

egendomens ursprung medverkar

till att bortföra, överlåta, omsätta

eller vidta annan sådan åtgärd

med egendom som härrör från

brottsligt förvärv, eller

5. genom krav, överlåtelse eller

på annat liknande sätt hävdar

genom brott tillkommen fordran

2. bereder sig otillbörlig vinning

av annans brottsliga förvärv, eller

3. genom krav, överlåtelse eller

på annat liknande sätt hävdar

genom brott tillkommen fordran

döms för häleri till fängelse i högst två år.

För häleri döms likaledes den som i näringsverksamhet eller såsom led

i en verksamhet, som bedrivs vanemässigt eller annars i större

omfattning, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande förvärvar

eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom

brott.

Är brott som anges i första eller andra stycket grovt, döms till fängelse,

lägst sex månader och högst sex år.

Prop. 1998/99

6 a §

Den som

1. otillbörligen främjar

möjligheterna för annan att

tillgodogöra sig egendom som

härrör från brottsligt förvärv eller

värdet av sådan egendom, eller

2. med uppsåt att dölja

egendomens ursprung medverkar

till att bortföra, överlåta, omsätta

eller vidta annan sådan åtgärd

med egendom som härrör från

brottsligt förvärv

döms för penninghäleri till

fängelse i högst två år.

För penninghäleri döms också

den som, i annat fall än som anges

i första stycket, otillbörligen

medverkar till att bortföra,

överlåta, omsätta eller vidta

annan sådan åtgärd med egendom,

om åtgärden är ägnad att dölja att

annan har berikat sig genom

brottslig gärning.

Är brott som anges i första eller

andra stycket grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

7 a §

Är brott som avses i 6 a § att

anse som ringa, döms för

penninghäleriförseelse till böter

eller fängelse i högst sex månader.

För penninghäleriförseelse skall

också dömas den som

1. i fall som avses i 6 a § första

stycket inte insåg men hade skälig

anledning att anta att brott

förelåg, eller

2. i fall som avses i 6 a § andra

stycket inte insåg men hade skälig

anledning att anta att annan

berikat sig genom brottslig

gärning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt

Härigenom föreskrivs1 i fråga om lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt

dels att 1 5, 7 och 9 13 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 9 a och 14 §§, samt

närmast före 14 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Föreskrifterna i denna lag

meddelas till uppfyllande av

Sveriges förpliktelser enligt avtalet

om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES).

Lagen har till syfte att förhindra

sådana åtgärder med avseende på

egendom som har förvärvats

genom brott, som kan medföra att

denna egenskap hos egendomen

fördöljs, att den brottslige får

möjlighet att undandra sig

rättsliga påföljder eller att

återskaffandet av egendomen

försvåras, samt sådana åtgärder

som innefattar förfogande över

och förvärv, innehav eller

brukande av egendomen (penning-

tvätt).

Med penningtvätt avses i denna

lag sådana åtgärder med avseende

på egendom som har förvärvats

genom brott, som kan medföra att

denna egenskap hos egendomen

fördöljs, att den brottslige får

möjlighet att undandra sig rättsliga

påföljder eller att återskaffandet av

egendomen försvåras, samt sådana

åtgärder som innefattar förfogande

över och förvärv, innehav eller

brukande av egendomen.

Med penningtvätt avses även

åtgärder med annan egendom än

som avses i första stycket, om

åtgärderna är ägnade att dölja att

någon har berikat sig genom

brottslig gärning.

2 §

Bestämmelserna i denna lag gäller företag som driver

1. bankrörelse och annan verksamhet som består i att från allmänheten

låna upp medel och att lämna krediter,

2. livförsäkringsrörelse,

3. verksamhet av det slag som beskrivs i 1 kap. 3 § lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse,

4. verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn och som

huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de verksamheter som

anges i 3 kap. 1 § 2 13 lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet,

5. verksamhet som kräver

anmälan till Finansinspektionen

enligt valutaväxlingslagen

(1996:1006).

5. verksamhet som kräver

anmälan till Finansinspektionen

enligt valutaväxlingslagen

(1996:1006), samt

6. verksamhet av det slag som

beskrivs i 1 § lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare.

Lagen gäller endast sådan mot kunder inriktad verksamhet som avses i

första stycket och som bedrivs från ett fast driftställe i Sverige.

Bestämmelser om

uppgiftsskyldighet för vissa andra

företag finns i 9 a §.

3 §

Att förfaranden som avses i 1 §

andra stycket kan vara straffbara

som häleri eller häleriförseelse

framgår av 9 kap. 6 och 7 §§

brottsbalken.

Ett företag som avses i 2 § får

inte heller annars medvetet

medverka vid transaktioner

avseende medel som kan antas

härröra från brottsliga förvärv av

allvarligare slag. Med sådana

förvärv anses i denna lag förvärv

genom brott där fängelse mer än

sex månader ingår i straffskalan.

Att förfaranden som avses i 1 §

kan vara straffbara som

penninghäleri eller

penninghäleriförseelse framgår av

9 kap. 6 a och 7 a §§ brottsbalken.

Ett företag som avses i 2 §

första stycket får inte heller annars

medvetet medverka vid

transaktioner som kan antas utgöra

penningtvätt.

4 §

Företaget skall kontrollera identiteten hos den som vill inleda en

affärsförbindelse med företaget.

Identitetskontroll skall utföras också beträffande annan än den som

avses i första stycket vid transaktioner som överstiger 110 000 kronor.

Detsamma gäller om transaktionen inte överstiger nämnda belopp men

kan antas ha samband med en annan transaktion och tillsammans med

denna överstiger beloppet. Om summan inte är känd vid tidpunkten för

en transaktion skall identiteten kontrolleras så snart summan av

transaktionerna överstiger det angivna värdet.

Identitetskontroll behöver inte

utföras beträffande företag med

verksamhet som beskrivs i 2 §

första stycket, om företaget är

hemmahörande inom EES.

Detsamma gäller om transaktionen

görs till ett konto som tillhör

någon vars identitet tidigare har

kontrollerats enligt denna lag.

Identitetskontroll behöver inte

utföras beträffande företag med

verksamhet som beskrivs i 2 §

första stycket, om företaget är

hemmahörande inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES). Detsamma gäller om

transaktionen görs till ett konto

som tillhör någon vars identitet

tidigare har kontrollerats enligt

denna lag.

5 §

Ett livförsäkringsföretag

behöver inte utföra

identitetskontroll med anledning

av ett försäkringsavtal vars årliga

premie uppgår till högst 7 000

kronor eller engångspremie till

högst 18 000 kronor.

Identitetskontroll behöver inte

heller göras med anledning av

betalningar som görs från ett konto

som har öppnats i ett företag som

avses i 4 § tredje stycket första

meningen.

Livförsäkringsföretag och

företag som bedriver verksamhet

enligt 1 § lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare behöver inte

utföra identitetskontroll med

anledning av ett försäkringsavtal

vars årliga premie uppgår till högst

7 000 kronor eller engångspremie

till högst 18 000 kronor.

Identitetskontroll behöver inte

heller göras med anledning av

betalningar som görs från ett konto

som har öppnats i ett företag som

avses i 4 § tredje stycket första

meningen.

7 §

Den kontroll som anges i 4 6 §§

skall, även om det inte följer av

bestämmelserna i de paragraferna,

alltid utföras om det kan antas att

en transaktion avser medel som

härrör från ett brottsligt förvärv

av allvarligare slag.

Den kontroll som anges i 4 6 §§

skall, även om det inte följer av

bestämmelserna i de paragraferna,

alltid utföras om det kan antas att

en transaktion utgör penningtvätt.

9 §

Företaget skall granska alla

transaktioner beträffande vilka

företaget har skäl att anta att

transaktionen avser medel som

härrör från ett brottsligt förvärv

av allvarligare slag. Företaget

skall därvid lämna uppgifter till

Rikspolisstyrelsen eller den

polismyndighet som regeringen

bestämmer om alla omständigheter

som kan tyda på penningtvätt.

Företaget skall granska alla

transaktioner som skäligen kan

antas utgöra penningtvätt.

Företaget skall därvid lämna

uppgifter till Rikspolisstyrelsen

eller den polismyndighet som

regeringen bestämmer om alla

omständigheter som kan tyda på

penningtvätt. Sedan sådana

uppgifter har lämnats skall

företaget på begäran av

myndigheten lämna de ytterligare

uppgifter som behövs för

utredningen om penningtvätt.

När uppgifter har lämnats enligt

andra stycket, skall även annat

företag som avses i 2 § första

stycket lämna de uppgifter för

utredningen om penningtvätt som

myndigheten begär.

9 a §

Den som yrkesmässigt bedriver

handel med antikviteter, konst,

ädelstenar, metaller, skrot eller

transportmedel, förmedling av

fastigheter eller bostadsrätter eller

också lotteri- och spelverksamhet

skall på begäran av

Rikspolisstyrelsen eller den

myndighet som regeringen

bestämmer lämna de uppgifter som

myndigheten anser vara av

betydelse vid utredning om

penningtvätt.

10 §

Ett företag som lämnar uppgifter

med stöd av 9 § får inte göras

ansvarigt för att det brutit mot

någon sekretessregel, om företaget

hade anledning att räkna med att

uppgiften borde lämnas.

Detsamma gäller en

styrelseledamot eller en anställd

som lämnar uppgifter för

företagets räkning.

Ett företag som lämnar uppgifter

med stöd av 9 § får inte göras

ansvarigt för att det åsidosatt

tystnadsplikt, om företaget hade

anledning att räkna med att

uppgiften borde lämnas. Ett

företag som lämnar uppgifter med

stöd av 9 a § får inte heller göras

ansvarigt för att det åsidosatt

tystnadsplikt. Detsamma gäller en

styrelseledamot eller en anställd

som lämnar uppgifter för

företagets räkning.

11 §

Företaget, dess

styrelseledamöter eller anställda

får inte röja för kunden eller för

någon utomstående att en

granskning har genomförts eller att

uppgifter har lämnats enligt 9 §

eller att polisen genomför en

undersökning.

Ansvar enligt 20 kap. 3 §

brottsbalken skall inte följa för

den som bryter mot förbudet i

första stycket.

Företaget, dess

styrelseledamöter eller anställda

får inte röja för kunden eller för

någon utomstående att en

granskning har genomförts eller att

uppgifter har lämnats enligt 9 eller

9 a §§ eller att polisen genomför

en undersökning.

12 §

Om Finansinspektionen vid en

inspektion av ett företag eller på

annat sätt får kännedom om

transaktioner avseende medel som

kan antas härröra från brottsliga

förvärv av allvarligare slag, skall

inspektionen underrätta

Rikspolisstyrelsen eller den

polismyndighet som regeringen

bestämmer om transaktionerna.

Om Finansinspektionen vid en

inspektion av ett företag eller på

annat sätt får kännedom om

transaktioner som kan antas utgöra

penningtvätt, skall inspektionen

underrätta Rikspolisstyrelsen eller

den polismyndighet som

regeringen bestämmer om

transaktionerna.

13 §

Företaget skall ha rutiner till

förhindrande av att företaget

utnyttjas för transaktioner som har

samband med brottsliga förvärv.

Företaget skall svara för att de

anställda får behövlig information

och utbildning för ändamålet.

Företaget skall ha rutiner för att

förhindra att företaget utnyttjas för

penningtvätt. Företaget skall svara

för att de anställda får behövlig

information och utbildning för

ändamålet.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om vilka rutiner som skall följas och

vilken information och utbildning som skall tillhandahållas.

Ansvarsbestämmelse

14 §

Till böter döms den som

uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet

1. åsidosätter gransknings- eller

uppgiftsskyldigheten enligt 9 §,

eller

2. bryter mot

meddelandeförbudet i 11 §.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2. I fråga om transaktioner som företagits före ikraftträdandet tillämpas

9 § i dess äldre lydelse och skall 14 § 1 nya lydelsen inte gälla.

2.3 Förslag till lag om penningtvättsregister

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid

automatiserad behandling av personuppgifter i fråga om sådan

penningtvätt som avses i 1 § lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt (penningtvättsregister).

2 § Företag som avses i 2 § första stycket lagen (1993:768) om åtgärder

mot penningtvätt får föra penningtvättsregister över sådana uppgifter

som företaget lämnat med stöd av 9 § andra stycket nämnda lag.

Ändamål

3 § Penningtvättsregister får föras av ett företag som avses i 2 §

1. för att förhindra att företaget medverkar vid transaktioner som utgör

penningtvätt enligt 1 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt,

och

2. för att företaget skall kunna uppfylla uppgiftsskyldigheten i 9 §

andra stycket samma lag.

Innehåll

4 § Ett penningtvättsregister får endast innehålla

1. namn, person- eller organisationsnummer och adress,

2. kontonummer eller motsvarande, samt

3. de övriga uppgifter som lämnats med stöd av 9 § andra stycket lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

Information till den registrerade

5 § Uppgifter ur penningtvättsregister får inte lämnas ut till den

registrerade.

Gallring

6 § En uppgift i penningtvättsregistret skall gallras

1. om den myndighet som avses i 9 § lagen (1993:768) om åtgärder

mot penningtvätt beslutar att inte inleda eller att lägga ned utredningen

om penningtvätt,

2. om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med

anledning av de lämnade uppgifterna,

3. om en domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft

med anledning av de lämnade uppgifterna, eller

4. senast ett år efter det att uppgifter lämnats med stöd av 9 § andra

stycket nämnda lag.

Samkörning

7 § Ett företags penningtvättsregister får inte samköras med motsvarande

register hos ett annat företag.

Rättelse och skadestånd

8 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag.

Tystnadsplikt

9 § Den som är verksam i företag som avses i 2 § får inte obehörigen röja

uppgift i penningtvättsregister.

Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för den som

bryter mot förbudet i första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

2.4 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385)

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 38 § aktiebolagslagen (1975:1385)1

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

38 §2

En revisor skall vidta de åtgärder som anges i 39 och 40 §§, om han

finner att det kan misstänkas att en styrelseledamot eller den

verkställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort

sig skyldig till brott enligt något av följande lagrum:

1. 9 kap. 1, 3 och 9 §§, 10 kap.

1, 3, 4 och 5 §§, 11 kap. 1, 2, 4 och

5 §§, 17 kap. 7 § samt 20 kap. 2 §

brottsbalken, och

1. 9 kap. 1, 3, 6 a och 9 §§, 10

kap. 1, 3, 4 och 5 §§, 11 kap. 1, 2,

4 och 5 §§, 17 kap. 7 § samt 20

kap. 2 § brottsbalken, och

2. 2, 4, 5 och 10 §§ skattebrottslagen (1971:69).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

3 Ärendet och dess beredning

I november 1995 tillkallades med stöd av regeringens bemyndigande en

särskild utredare (numera kammarrättspresidenten Per Anclow) med

uppdrag att föreslå åtgärder för att effektivisera bekämpningen av

penning-tvätt och annan kvalificerad ekonomisk brottslighet. I mars 1997

överlämnade utredningen, som antagit namnet Penningtvättutredningen,

ett betänkande, Bekämpande av penningtvätt (SOU 1997:36).

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 1. Remissvaren finns tillgängliga i

Finansdepartementets akt i ärendet (dnr Fi97/1117).

Regeringen tar i detta ärende upp utredningens förslag såvitt avser

straffrättslig reglering av penningtvätt, ändringar i penningtvättslagen

samt penningtvättsregister. Utredningen har även föreslagit att ett nytt

institut, frysning, införs. Dessutom har utredningen föreslagit skyldighet

att lämna uppgifter till tullmyndighet och att tullen i undersökningssyfte

skall kunna kvarhålla medel under viss tid. Dessa frågor kräver enligt

regeringens mening ytterligare överväganden och behandlas därför inte i

detta sammanhang.

En närliggande fråga är revisorers anmälningsskyldighet vid misstanke

om brott. Den har nyligen behandlats i olika sammanhang.

Regeringen bemyndigade i juni 1990 chefen för Justitiedepartementet

att tillkalla en kommitté med uppdrag att göra en översyn av

aktiebolagslagen (dir. 1990:46). Kommittén antog namnet

Aktiebolagskommittén. Våren 1995 överlämnade kommittén

delbetänkandet Aktiebolagets organisation (SOU 1995:44). Kommittén

föreslår i betänkandet bl.a. viss anmälningsskyldighet för revisorer vid

brott. Delbetänkandet har remissbehandlats. I bilaga 2 finns en

förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig.

Inom Justitiedepartementet har därefter utarbetats en promemoria,

Revisorns skyldigheter vid misstanke om brott i bolaget. Promemorian

rör förfarandet när en revisor misstänker att företrädare för ett bolag

begår brott och har behandlats vid ett remissmöte i mars 1997. De

inbjudna myndigheterna och organisationerna har dessutom getts tillfälle

att yttra sig skriftligt. En förteckning över deltagarna vid remissmötet och

de remissinstanser som yttrat sig över promemorian finns i bilaga 3. En

sammanställning av remissyttrandena över promemorian finns tillgänglig

i Justitiedepartementets akt i ärendet (dnr 95-2066).

Aktiebolagskommitténs delbetänkande och förslagen i promemorian

har lett till lagstiftning under våren 1998 (prop. 1997/98:99, bet.

1997/98:LU26, rskr. 1997/98:257, SFS 1998:760). Av propositionen

framgår att regeringen avser att behandla frågan om

anmälningsskyldighet vid vissa slag av häleri i samband med att

Penningtvättutredningens betänkande behandlas.

Inom Finansdepartementet har i februari 1998 utarbetats en

promemoria om anmälningsskyldighet för revisorer vid misstanke om

vissa slag av häleri. Promemorian har remissbehandlats. I bilaga 4 finns

en förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig. Remissvaren

finns tillgängliga i Finansdepartementets akt i ärendet (dnr Fi98/501).

Frågorna om effektivare bekämpning av penningtvätt och om

revisorers anmälningsskyldighet ingår i regeringens strategi för

samhällets samlade åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten (skr.

1994/95:217, bet. 1994/95:JuU25, rskr. 1994/95:412).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 3 september 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5.

Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också föreslagit vissa

justeringar. Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

Lagrådets synpunkter behandlas i respektive avsnitt. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjort i lagtexten. Lagrådets yttrande finns i bilaga

6.

4 Nuvarande ordning

4.1 Internationella åtaganden

4.1.1 Narkotikabrotts- och förverkandekonventionerna

Med penningtvätt förstås åtgärder som företas i syfte att dölja eller om-

sätta vinningen från brottslig verksamhet. Penningtvätt är en

internationell företeelse och utgör ett stort problem i det

brottsförebyggande och brottsbekämpande arbetet runt om i världen. Ett

flertal internationella initiativ har därför tagits i syfte att förstärka

insatserna mot penningtvätt.

På det straffrättsliga området finns ett internationellt samarbete mellan

rättsvårdande organ. Samarbetet regleras i Förenta nationernas

konvention den 19 december 1988 mot olaglig hantering av narkotika

och psykotropa ämnen (narkotikabrotts- eller Wienkonventionen).

Konventionen ställer krav på kriminalisering av penningtvätt i fråga om

inkomster från narkotikabrottslighet. Syftet med konventionen är att

förstärka det internationella samarbetet och effektivisera insatserna i

kampen mot den internationella narkotikabrottsligheten. Konventionen

förpliktar parterna att i olika hänseenden straffbelägga illegal

framställning, försäljning och innehav av narkotika samt förfaranden som

innebär hjälp att dölja eller omsätta vinsterna från den illegala

marknaden. Även frågor om förverkande, utlämning och annat

internationellt rättsligt samarbete tas upp i konventionen.

Ett av de viktigaste inslagen i narkotikabrottskonventionen är

bestämmelserna i artikel 3 om straffrättsliga åtgärder mot personer som

på olika sätt främjar den illegala narkotikahanteringen utan att själva vara

direkt inblandade i denna verksamhet. Främst gäller det förfaranden som

innebär medverkan till att vinster som härrör från narkotikabrottslighet

omsätts eller på annat sätt slussas över till legal verksamhet. De brott

som avses i konventionen är relaterade till narkotika. Bestämmelserna

innebär att parterna åtar sig att under vissa förutsättningar kriminalisera

den hjälp som lämnas narkotikabrottslingar vid omsättning eller

överlåtelse av egendom som härrör från deras brottsliga verksamhet.

Även gärningar som innebär medverkan till att dölja egendomens

ursprung skall beläggas med straff. Narkotikabrottskonventionen har

undertecknats och ratificerats av Sverige (prop. 1990/91:127, bet.

1990/91:JuU32, rskr, 1990/91:323). De lagändringar som gjorts med

anledning av konventionen framgår av avsnitt 6.1.

Vidare har inom Europarådet den 8 november 1990 upprättats en

konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av

vinning av brott (förverkande- eller Strasbourgkonventionen).

Konventionen innehåller regler om ett vidgat internationellt samarbete

vid brottsutredningar och vid förverkande av brottsverktyg. Parterna

åläggs att straffbelägga gärningar som innefattar penningtvätt.

Konventionen gäller inte enbart narkotikabrottslighet utan omfattar i

princip alla former av brott. Syftet med konventionen är att utveckla

samarbetet i fråga om förverkande av utbyte av brott. Konventionen är

avsedd att ge möjligheter till rättsligt samarbete under alla stadier i

förfarandet, dvs. från förundersökningsstadiet till dess att det finns ett

slutligt beslut om förverkande. Konventionen täcker även in förfaranden

innan förundersökning inletts. Förverkandekonventionen har utarbetats

med narkotikabrottskonventionen som förebild. Många av de frågor som

tas upp i narkotikabrottskonventionen återfinns därför även i

förverkandekonventionen. Till skillnad från narkotikabrottskonventionen

är emellertid förverkandekonventionen, som tidigare antytts, inte

begränsad till någon viss typ av förbrott.

I artikel 6 i förverkandekonventionen finns en bestämmelse om

kriminalisering av penningtvättsbrott som bl.a. innebär att parterna skall

straffbelägga uppsåtliga förfaranden som innefattar hjälp att omsätta eller

överlåta brottsligt förvärvad egendom.

Konventionen har undertecknats och ratificerats av Sverige (prop.

1995/96:49, bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59). Enligt artikel 6 punkt

4 kan straffbestämmelserna begränsas till vissa förbrott eller kategorier

av sådana brott. Eftersom de svenska straffbestämmelserna uppställer

begränsningar vad avser skattebrott m.m. vilka saknar motsvarighet i

konventionen har möjligheten till förklaring i punkten 4 utnyttjats av

Sverige vid tillträdet till konventionen. Förklaringen innebär att

bestämmelsen i artikel 6 punkt 1 för Sveriges del skall gälla egendom

som härrör från brottsligt förvärv. Några lagändringar på grund av

tillträdet av konventionen har inte ansetts vara nödvändiga.

4.1.2 Financial Action Task Force on money laundering

(FATF)

På det finansiella området har ett flertal internationella

överenskommelser träffats. Vid ett möte i Paris i juli 1989 bildade

länderna i den s.k. G-7 gruppen en finansiell arbetsgrupp mot tvättning

av pengar, FATF (Financial Action Task Force on money laundering).

Totalt har 26 stater och två organisationer anslutit sig till FATF. Sverige

har från början deltagit i FATF:s arbete. FATF har möten ca fyra gånger

per år. Vid vissa av dessa möten deltar även internationella

organisationer såsom Europarådet, Interpol, Europeiska bankföreningen

m.fl.

FATF har utfärdat 40 rekommendationer om penningtvätt som avser

att förbättra de nationella rättssystemen för bekämpning av penningtvätt

samt förstärka det finansiella systemets roll och det internationella

samarbetet. Enligt rekommendationerna bör alla medlemsstater ratificera

narkotikabrottskonventionen och även överväga att utvidga

straffbarhetsområdet till andra brott än sådana som har anknytning till

narkotika. Rekommendationerna bör vidare gälla inte bara för banker

utan även för andra finansiella institut. De finansiella instituten bör

identifiera och registrera kundernas identitet. Alla komplexa, ovanliga

och omfattande transaktioner och transaktionsmönster som inte har ett

uppenbart ekonomiskt eller lagligt syfte bör ägnas särskild

uppmärksamhet. Ett finansiellt institut bör åläggas att genast rapportera

misstankar om att medel härrör från brottslig verksamhet till behöriga

myndigheter. De finansiella instituten bör utforma program för bl.a.

personalutbildning och interna kontrollfunktioner. Speciell

uppmärksamhet skall ägnas åt affärsförbindelser med bolag och

finansiella institut hemmahörande i länder som i otillräcklig utsträckning

eller inte alls följer rekommendationerna. Tillsynsmyndigheterna bör se

till att instituten har adekvata program för att skydda sig mot

penningtvätt. Ett internationellt utbyte av allmän information om

penningtvätt liksom information om misstänkta transaktioner bör ske.

Rekommendationerna förespråkar ett internationellt samarbete rörande

förverkande, rättshjälp och utlämning.

Sverige har beaktat FATF:s rekommendationer, men eftersom dessa

till stor del överensstämmer med det av Sverige genomförda direktivet

om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för

tvättning av pengar (91/308/EEG), har de inte föranlett någon särskild

lagstiftning. I det löpande arbetet inom FATF ingår att undersöka hur

medlemsländerna uppfyller rekommendationerna. Genomgångar av

förhållandena i Sverige har gjorts år 1992 och 1996.

4.1.3 EG-direktivet mot penningtvätt

EG:s ministerråd antog den 10 juni 1991 ett direktiv om åtgärder för att

förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar

(91/308/EEG). Direktivet gäller för samtliga länder inom EES. Om

kreditinstitut och finansiella institut utnyttjas för penningtvätt kan detta,

enligt direktivet, allvarligt äventyra sundheten och stabiliteten i instituten

och minska allmänhetens förtroende för hela det finansiella systemet. I

direktivet anges vidare att om gemenskapen inte ingriper mot

penningtvätt kan detta leda till att medlemsländerna för att skydda sina

finansiella system vidtar åtgärder som inte är förenliga med fullbordandet

av den inre marknaden. Om inte vissa åtgärder för samordning på

gemenskapsnivå vidtas kan de som tvättar pengar, för att underlätta sin

brottsliga verksamhet, komma att försöka dra nytta av den frihet för

kapitalrörelser och den frihet att tillhandahålla finansiella tjänster som

hör till det integrerade finansiella området.

I direktivet har definitionen av penningtvätt hämtats från

narkotikabrottskonventionen. Med penningtvätt avses enligt artikel 1

följande förfaranden när de sker uppsåtligen.

 Omvandling eller överföring av egendom i vetskap om att

egendomen härrör från brott eller från medverkan till brott och i

syfte att hemlighålla eller dölja egendomens olagliga ursprung,

eller för att hjälpa någon som är delaktig i sådan verksamhet att

undandra sig de rättsliga följderna av sitt handlande.

 Hemlighållande eller döljande av en viss egendoms rätta

beskaffenhet eller ursprung, av dess belägenhet, av förfogandet

över den, av dess förflyttning, av de rättigheter som är knutna till

den, eller av äganderätten till den, i vetskap om att egendomen

härrör från brott eller från medverkan till brott.

 Förvärv, innehav eller brukande av egendom i vetskap om, vid

tiden för mottagandet, att egendomen härrörde från brott eller från

medverkan till brott.

 Medverkan till, överenskommelse att utföra, försök och medhjälp

till, främjande och underlättande av, samt rådgivning för utförande

av någon av de gärningar som sägs i föregående strecksatser.

Direktivet är ett minimidirektiv, vilket innebär att varje enskilt land

enligt artikel 15 kan fastställa strängare regler. Eftersom penningtvätt

inte endast förekommer beträffande utbyte av narkotika bör

medlemsstaterna i sin lagstiftning utsträcka vad som skall gälla enligt

direktivet till att omfatta även utbyte av annan brottslighet. Direktivet

omfattar kreditinstitut, finansiella institut och livförsäkringsbolag men

medlemsstaterna åläggs att se till att bestämmelserna utvidgas till att

omfatta även sådana yrkesgrupper och företag, vilkas verksamhet är

särskilt ägnad att utnyttjas för penningtvätt.

Medlemsstaterna skall enligt artikel 2 se till att penningtvätt förbjuds.

Direktivet kräver vidare att instituten, till dess att de har underrättat

behöriga myndigheter, avstår från att utföra sådana transaktioner som de

vet eller misstänker har samband med penningtvätt. De behöriga

myndigheterna får ge förelägganden om att transaktionen inte skall

utföras. Om en transaktion misstänks innefatta penningtvätt och det inte

är möjligt att underlåta att utföra transaktionen eller underlåtenheten är

ägnad att motverka försök att efterforska en misstänkt transaktion, skall

institutet i efterhand omedelbart underrätta de behöriga myndigheterna.

Vidare finns regler om identifiering av kunderna i artikel 3 och om

bevarande av uppgifter om identifieringen i artikel 4. Instituten skall med

särskild uppmärksamhet granska alla transaktioner som de, på grund av

deras karaktär, bedömer med särskilt stor sannolikhet kan ha samband

med penningtvätt. För att identifierings- och granskningskraven skall

vara meningsfulla skall instituten enligt artikel 6 samarbeta med de

myndigheter som har att bekämpa penningtvätt.

Enligt direktivet måste banksekretessen hävas i penningtvättsfall. En

obligatorisk ordning för rapportering av misstänkta transaktioner, som

innefattar garantier för att uppgifterna lämnas till de behöriga

myndigheterna utan att berörda kunder varnas, skall därför införas

(artikel 8). Vidare stadgar direktivet att om en anställd eller

styrelseledamot i ett institut i god tro har röjt upplysningar för de

behöriga myndigheterna skall detta inte innebära överträdelse av någon

sekretessregel och inte föranleda ansvar i någon form för instituten, deras

styrelseledamöter eller anställda (artikel 9). Även myndigheter som vid

inspektion eller på något annat sätt upptäcker omständigheter som skulle

kunna utgöra bevis för penningtvätt skall underrätta de myndigheter som

har att bekämpa penningtvätt

(artikel 10).

En viktig del i bekämpningen av penningtvätt är att instituten inför

tillfredsställande rutiner för internkontroll och vidtar lämpliga

utbildningsprogram (artikel 11). Vidare skall medlemsstaterna vidta de

åtgärder som behövs för fullständig tillämpning av alla bestämmelser i

direktivet och särskilt föreskriva vilka påföljder som skall gälla vid

överträdelse av de regler som antagits på grund av direktivet (artikel 14).

En kontaktkommitté för penningtvättsfrågor har bildats under EG-

kommissionen. Kommittén skall enligt artikel 13 bl.a. rekommendera

kommissionen tillägg eller ändringar i direktivet och undersöka om

direktivet bör utvidgas till att omfatta en viss yrkesgrupp eller

företagskategori när det klarlagts att en sådan yrkesgrupp eller

företagskategori har utnyttjats i en medlemsstat för penningtvätt.

Kontaktkommittén, som består av representanter för EES-länderna och

företrädare för kommissionen, sammanträder årligen.

Kommissionen har under sommaren 1998 meddelat att ett förslag till

ändringar i penningtvättsdirektivet kommer att läggas fram i rådet i slutet

av året eller i början av 1999. Syftet med ändringarna är att införa

effektivare regler i kampen mot penningtvätt.

4.1.4 Övrigt arbete på internationell nivå

EG:s arbetsgrupp för gemenskapsrätt och nationell straffrätt har

diskuterat frågan om penningtvätt i samband med upprättandet av det

andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska

gemenskapernas finansiella intressen. Enligt den förslagna artikel 5 i

protokollet skall varje medlemsstat vidta åtgärder för att förhindra

penningtvätt som härrör från EG-bedrägerier, bestickning och mutbrott

och som kan skada EG:s finanser. Arbetet är ännu inte slutfört.

Även en särskild kommitté inom Europeiska centralbanken (ECB)

handhar vissa frågor om penningtvätt och interna kontrollfrågor i detta

sammanhang. Vidare har UNDCP (United Nations International Drug

Control Programme) diskuterat penningtvättsfrågor och vid Förenta

Nationernas Generalförsamlings 20:e extramöte den 8 10 juni 1998, som

behandlade narkotikasituationen i världen, antogs en handlingsplan mot

penningtvätt. Handlingsplanens underliggande budskap är att de 40

rekommendationer som FATF utarbetat skall betraktas som vägledande

av alla stater, också av dem som inte är medlemmar i FATF.

4.2 Penningtvättslagen

EG-direktivet om penningtvätt har genomförts i Sverige genom lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt (penningtvättslagen), som

trädde i kraft den 1 januari 1994 (prop. 1992/93:207, bet. 1992/93:JuU37,

rskr. 1992/93:375). Enligt 1 § har lagen till syfte att förhindra sådana

åtgärder med avseende på egendom som har förvärvats genom brott som

kan medföra att denna egenskap hos egendomen döljs, att den brottslige

får möjlighet att undandra sig rättsliga påföljder eller att återskaffandet

av egendomen försvåras samt sådana åtgärder som innefattar förfogande

över och förvärv, innehav eller brukande av egendomen (penningtvätt).

Sådana förfaranden kan vara straffbara enligt häleribestämmelserna i

9 kap. brottsbalken.

Lagen omfattar i dag företag som driver bankrörelse,

livförsäkringsrörelse, värdepappersrörelse, valutaväxlingsrörelse och

verksamhet enligt lagen om finansieringsverksamhet (prop.

1995/96:216). De viktigaste bestämmelserna i lagen stadgar i huvudsak

följande.

Enligt 3 § får företag som omfattas av lagens tillämpningsområde inte

medvetet medverka vid transaktioner avseende medel som kan antas

härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag. Med sådant förvärv

avses förvärv genom brott där fängelse i mer än sex månader ingår i

straffskalan.

Företag som omfattas av lagens tillämpningsområde skall enligt 4 §

kräva att kunden legitimerar sig när en affärsförbindelse inleds. Därmed

avses ett affärsförhållande av mer stadigvarande slag och exempelvis inte

att en person vid ett enstaka tillfälle växlar sedlar eller mynt.

Identitetskontroll skall alltid utföras vid transaktioner som överstiger 110

000 kronor. Detsamma gäller om transaktionen inte överstiger detta

belopp men kan antas ha samband med en annan transaktion och

tillsammans med denna överstiger beloppet. Om summan inte är känd

vid tidpunkten för en transaktion skall identiteten kontrolleras så snart

summan överstiger det angivna värdet. Identitetskontroll behöver dock

inte utföras beträffande företag som omfattas av lagens

tillämpningsområde enligt 2 § första stycket, om företaget är

hemmahörande inom EES. Detsamma gäller om transaktionen görs till

ett konto som tillhör någon vars identitet tidigare har kontrollerats enligt

denna lag.

Identitetskontroll skall enligt 7 § alltid ske, oavsett beloppets storlek,

om det kan antas att en transaktion avser medel som härrör från ett

brottsligt förvärv av allvarligare slag. Vid bedömningen av om

transaktionen är av sådant slag skall dess art och omfattning beaktas, men

även andra omständigheter som t.ex. kundens uppträdande. Med

transaktionens art avses sättet på vilket transaktionen genomförs och med

omfattningen beloppets storlek.

Enligt 9 § skall företagen granska alla transaktioner avseende medel

när de har skäl anta att de härrör från brottsliga förvärv av allvarligare

slag och anmäla tveksamma transaktioner till Rikspolisstyrelsen eller den

polismyndighet som regeringen bestämmer. Regeringen har inte beslutat

om någon särskild polismyndighet. I praktiken har anmälningarna gjorts

till finanspolisen. Om anmälan sker skall företaget enligt förbudsregeln i

3 § avstå från att utföra transaktionen. Skyldigheten att lämna uppgifter

enligt 9 § bryter tystnadsplikten i bl.a. 1 kap. 10 § bankrörelselagen, dvs.

bestämmelsen om banksekretess. När upplysningar lämnas med stöd av

lagen skall detta nämligen enligt 10 § inte betraktas som brott mot någon

sekretessregel, om den som lämnade uppgiften hade anledning att räkna

med att uppgifterna borde lämnas.

Om Finansinspektionen vid en inspektion av ett företag eller på annat

sätt får kännedom om transaktioner avseende medel som kan antas

härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag, skall inspektionen,

enligt

12 §, underrätta finanspolisen om transaktionerna.

Företaget skall enligt 13 § ha rutiner till förhindrande av att företaget

utnyttjas för transaktioner som har samband med brottsliga förvärv.

Företaget skall svara för att de anställda får information och utbildning

för ändamålet. Finansinspektionen har genom föreskrifter och allmänna

råd angett vilka rutiner som skall följas och vilken information och

utbildning som skall tillhandahållas (FFFS 1994:9 och 10).

Penningtvättslagen innehåller inte någon sanktionsbestämmelse mot

den som bryter mot lagens bestämmelser. Det förutsätts att

bestämmelserna skall kunna upprätthållas med stöd av arbetsrättslig

lagstiftning och de avtal som träffats på arbetsrättens område samt med

hjälp av det sanktionssystem som Finansinspektionen förfogar över i sin

tillsynsverksamhet.

5 Allmänna utgångspunkter

5.1 Överväganden

Penningtvättsfrågor har fått stor uppmärksamhet på senare tid, inte minst

genom det arbete som bedrivs i flera internationella organisationer. Till

en början inriktades intresset särskilt på penningtvätt i anslutning till

narkotikabrott. Som exempel kan nämnas att en ovillkorlig skyldighet att

vidta åtgärder i enlighet med EG:s penningtvättsdirektiv endast föreligger

i fråga om tillgångar som härrör från narkotikabrottslighet. Enligt

direktivet bör länderna emellertid överväga att utvidga tillämpningen till

andra former av brottslighet. Debatten har på senare år också kommit att

handla om penningtvätt i anslutning till andra brott. Penningtvätt utförs

ofta med uppsåt att dölja eller dra nytta av ekonomisk brottslighet och

utgör inte sällan ett slutled i den organiserade brottsligheten. Kampen

mot penning-tvätt är därför ett sätt att även bekämpa den ekonomiska och

organiserade brottsligheten. Eftersom dessa brott ofta inbringar stora

vinster för de kriminella och därmed utgör en drivande kraft för den

brottsliga verksamheten är det särskilt viktigt att åtgärderna mot

penningtvätt blir effektivare.

Det allmänna syftet med en reglering av penningtvätt är att förhindra

att det finansiella systemet och även annan näringsverksamhet utnyttjas

för penningtvätt och därmed motverka att s.k. svarta pengar flyter in i

den legala ekonomin. Om ett institut som verkar på den finansiella

marknaden utnyttjas för tvättning av pengar i större omfattning kan detta

allvarligt äventyra sundheten och stabiliteten i det ifrågavarande institutet

och minska allmänhetens förtroende för det finansiella systemet. En i

många länder använd metod för att bekämpa penningtvätt är införandet

av administrativa bestämmelser av den typ som finns i

penningtvättslagen, t.ex. identitetskontroll och skyldighet att lämna

uppgifter till polisen om misstänkta transaktioner. För andra företag än

de finansiella kan penningtvätt i stor omfattning innebära att

allmänhetens förtroende minskar för företaget och den bransch inom

vilken företaget är verksam. Dessa företag omfattas för närvarande inte

av penningtvättslagen eller motsvarande bestämmelser.

Ett medel att uppnå det allmänna syftet är att straffbelägga de åtgärder

som innefattar penningtvätt, i första hand genom straffrättsliga

bestämmelser. Inom det straffrättsliga området har de två ovannämnda

internationella konventionerna som rör penningtvätt antagits. I svensk

lagstiftning kan gärningar som innefattar penningtvätt vara straffbara

enligt häleribestämmelserna i brottsbalken. För att uppfylla åtagandena

enligt narkotikabrottskonventionen har bl.a. bestämmelserna om häleri

och häleriförseelse i 9 kap. 6 och 7 §§ utvidgats. De nya reglerna trädde i

kraft den 1 juli 1991 (prop. 1990/91:127, bet. 1990/91:JuU32, rskr.

1990/91:323).

Det är givetvis också angeläget att komma åt den bakomliggande

brottsligheten. Banker och övriga företag som omfattas av penningtvätts-

lagen torde ha goda möjligheter att upptäcka transaktioner som det finns

skäl att anta utgör penningtvätt. Genom företagens skyldighet att anmäla

sådana åtgärder till finanspolisen, ökar möjligheterna att även utreda och

komma åt den bakomliggande brottsligheten. Ett problem är emellertid

att upptäcka transaktioner som innefattar penningtvätt och som utförs

utanför de finansiella företagen. Att hitta effektiva sätt att upptäcka

penningtvätt utanför denna krets torde därför vara en viktig uppgift för

lagstiftaren.

5.2 Den nya tekniska miljön

Den snabba utvecklingen på elektronikens och datateknikens områden

har inneburit stora förändringar i samhället. Ett exempel på detta är den

ökade användningen av s.k. smarta kort, dvs. plastkort försedda med en

integrerad elektronisk krets som tillåter laddning av betydande mängder

av information och som kan utföra vissa beräkningar och logiska

operationer. Ett annat exempel är det ökade utbudet av varor och tjänster

som erbjuds på datornät, som t.ex. Internet. Inom det finansiella området

har utvecklingen inneburit bl.a. att nya former för betalningar skapats

genom tillkomsten av s.k. elektroniska pengar. Betalningar med

elektroniska pengar brukar delas in i två kategorier, dels sådana som

utförs med smarta kort, dvs. kontantkort, dels sådana som utförs via

datornät med värdeenheter som laddats på en diskett eller på hårddisken i

en dator.

Ett effektivt betalningsväsende förutsätter hög säkerhet hos de system

som används. Brist i säkerheten kan bl.a. ge upphov till ökad risk för

brottslighet. I internationella sammanhang har risken för att elektroniska

pengar kan komma att användas för exempelvis penningtvätt

uppmärksammats.

I januari 1997 tillsatte chefen för Finansdepartementet en utredare med

uppdrag att kartlägga och analysera de rättsliga frågor som uppkommer

genom användning av elektroniska pengar (dir. 1997:1). Utredaren skall i

anslutning därtill även överväga om särskilda bestämmelser behövs för

att förhindra brottslighet vid användning av elektroniska pengar.

Utredarens uppdrag i den delen skall vara slutfört före utgången av

september 1998. Regeringen avser att då återkomma till frågan om

penningtvätt och elektroniska pengar.

6 Den straffrättsliga regleringen av

penningtvätt

6.1 Nuvarande reglering

Förfaranden som innefattar penningtvätt kan i dag vara straffbara som

häleri eller häleriförseelse enligt bestämmelserna i 9 kap. 6 och 7 §§

brottsbalken. Som tidigare redovisats (se avsnitt 4.1.1 och 5.1) ändrades

häleribestämmelserna den 1 juli 1991 för att Sverige skulle kunna

uppfylla sina åtaganden enligt narkotikabrottskonventionen. Genom

denna lagändring infördes punkterna 3 och 4 i 9 kap. 6 § första stycket

brottsbalken, vilka särskilt tar sikte på förfaranden som är att anse som

penningtvätt. Men också de allmänna bestämmelserna om häleri kan vara

tillämpliga på förfaranden som kan betecknas som penningtvätt.

Av 9 kap. 6 § första stycket 1 framgår att en person kan göra sig

skyldig till häleri om han tar befattning med något som är frånhänt annan

genom brott på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande

(sakhäleri). Om gärningen begås i näringsverksamhet kan under vissa

förutsättningar, enligt 9 kap. 6 § andra stycket, ansvar för häleri komma i

fråga redan om det skäligen kan antas att egendomen är frånhänd annan

genom brott (näringshäleri). I 9 kap. 6 § första stycket 2 stadgas att den

som bereder sig otillbörlig vinning av annans brottsliga förvärv kan

dömas för häleri (vinningshäleri). I 9 kap. 6 § första stycket 5 regleras

förfaranden som innebär att någon hävdar genom brott tillkommen

fordran (fordrings-häleri).

Bestämmelsen i punkt 3 stadgar att den som otillbörligen främjar

möjligheterna för annan att tillgodogöra sig egendom som härrör från

brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom döms för häleri.

Bestämmelsen har vissa likheter med vinningshäleri men gäller inte den

som bereder sig själv vinning. Det brottsliga förfarandet består i att

främja möjligheterna för annan att dra nytta av det brottsliga förvärvet.

Främjandet skall med andra ord gå ut på att hjälpa någon att tillgodogöra

sig tillgångar som härrör från brottslig verksamhet, t.ex. genom att

gömma undan egendomen eller att omsätta den på ett sådant sätt att

möjligheterna ökar för den andre att få behålla egendomen eller dess

värde. Det är inte varje befattning med brottsligt förvärvad egendom som

föranleder ansvar, utan främjandet måste framstå som otillbörligt. Som

otillbörligt främjande anses först och främst sådana förfaranden som mer

eller mindre har till uttalat syfte att hjälpa den brottslige att dra nytta av

sitt förvärv, såsom att hjälpa till att föra bort egendomen, att förvara den

eller att anvisa gömställen för den eller hjälpa till att omsätta egendomen

så att dess ursprung blir svårare att spåra. Exempel på otillbörliga

förfaranden är att låta någon annan sätta in pengar på ens bankkonto eller

disponera ens bankfack eller medverka vid en överlåtelse av brottsligt

förvärvad egendom genom att ställa sig till förfogande som bulvan eller

genom att låna ut sina identitetshandlingar så att identiteten på den som

gjort det brottsliga förvärvet kan hållas dold. Att ge råd om var

egendomen lämpligen bör placeras för att undgå upptäckt kan följas av

ansvar, även om den som stått för rådgivningen inte själv befattat sig

med egendomen.

Punkt 3 är inte begränsad till egendom som frånhänts annan. Varje

brott som utgör förvärv från någon kan utgöra förbrott. Med uttrycket

egendom som härrör från brottsligt förvärv avses inte endast det konkreta

brottsutbytet utan även egendom som har trätt i stället för det.

Bestämmelsen kan även tillämpas på flera led i en kedja av olika

personer. En förutsättning för ansvar är att det kan styrkas en koppling

mellan egendomen och den ursprungliga brottsligheten.

Enligt punkt 4 döms för häleri den som med uppsåt att dölja

egendomens ursprung medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller

vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brottsligt

förvärv. I förhållande till punkt 3 föreligger den skillnaden att punkt 4

inte är begränsad av ett otillbörlighetsrekvisit. Har gärningsmannen haft

uppsåt att dölja egendomens ursprung och har han i övrigt förfarit som

sägs i

punkt 4 kan han alltså dömas till ansvar utan att någon prövning behöver

göras om huruvida förfarandet skulle vara att anse som otillbörligt. Det

krävs inte heller att gärningen faktiskt främjat den andres möjligheter att

tillgodogöra sig egendomen.

Som framgått av redogörelsen, är de nya bestämmelserna tillämpliga

endast på egendom som härrör från brottsliga förvärv. Typiska brottsliga

förvärv är förvärv genom stöld, bedrägeri eller förskingring, men såsom

brottsligt förvärv är också att anse muta, spelvinst genom dobbleri,

inkomst genom koppleri samt byte vid jakt eller fiske på förbjudet

område eller på förbjuden tid. Begränsningen till egendom som härrör

från brottsliga förvärv utesluter ansvar för häleri för den som hjälper

någon annan att omsätta egendom i syfte att dölja att den sistnämnde har

berikat sig genom sådana skatte- eller tullbrott som innebär att skatt, tull

eller annan avgift undandras staten. Vinst som uppkommit genom dessa

skatte- eller tullbrott anses nämligen inte härröra från något brottsligt

förvärv. Som tidigare angetts (se avsnitt 4.1.1) innehåller den av Sverige

undertecknade och ratificerade förverkandekonventionen inte några

sådana begränsningar. I denna konvention definieras vinning som

 varje ekonomisk fördel av ett brott. Sverige utnyttjade därför

möjligheten till förklaring enligt artikel 6 punkt 4 i konventionen.

Förklaringen innebär att bestämmelsen i artikel 6 punkt 1 för Sveriges

del endast skall gälla egendom som härrör från brottsligt förvärv.

6.2 Regeringens överväganden

6.2.1 Ett särskilt brott, penninghäleri, införs i brottsbalken

Regeringens förslag: En ny straffbestämmelse, penninghäleri, förs in

i brottsbalken. Bestämmelsen skall omfatta sådana förfaranden som i

dag regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken. Ansvar

skall också stadgas för den som bistår med att dölja att annan har

berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv,

t.ex. genom vissa former av skatte- och tullbrott.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett särskilt penning-

tvättsbrott förs in i penningtvättslagen. Den föreslagna bestämmelsen

skall utgöra ett självständigt komplement till hälerireglerna i

brottsbalken. Bestämmelsen innebär att befattning med medel som härrör

från brott eller brottslig verksamhet av allvarligare slag som är ägnad att

dölja denna egenskap hos medlen kriminaliseras. Utredningen anger att

lokutionen härrör från brott , enligt dess uppfattning, även täcker medel

som har sin grund i t.ex. skattebrott.

Remissinstanserna: Endast tre remissinstanser, Svenska

Bankföreningen, Svenska Fondhandlareföreningen och Finansbolagens

förening har tillstyrkt utredningens förslag. Riksåklagaren delar

utredningens förslag i sak, men anser att det av systematiska och

praktiska skäl är mer tilltalande att utvidga det straffbelagda området i

häleriparagrafen. Uppsala Universitet menar att fördelarna med en

kriminalisering överväger nackdelarna, men anser att frågan om hur

bestämmelsen skall utformas bör övervägas ytterligare.

Rikspolisstyrelsen förordar att en bestämmelse om penning-tvätt, som

skall vara subsidiär till häleri, förs in i brottsbalken. Domstolsverket,

Malmö tingsrätt och Grossistförbundet svensk handel ifrågasätter om

inte rekvisitet brottslig verksamhet är alltför vagt för att kunna ingå

som rekvisit i en straffbestämmelse. Justitiekanslern ställer sig tveksam

till utredningens förslag, men framhåller, liksom Rikspolisstyrelsen, som

möjlig lösning en till häleribestämmelsen subsidiär reglering. Göta

hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Stockholms tingsrätt och Svenska

Revisorsamfundet avstyrker utredningens förslag.

Skälen för regeringens förslag

En ny särskild straffbestämmelse

En ökande internationalisering av brottsligheten och stora ekonomiska

vinster av brottslig verksamhet föder ett växande behov av att kunna

återinvestera medel i seriösa verksamheter för att dölja att brott begåtts

och för att kunna tillgodogöra sig de brottsliga vinsterna. Den tekniska

utvecklingen har också gjort det möjligt att snabbt överföra medel mellan

olika länder. En effektiv penningtvättsbekämpning kräver ett väl

utvecklat internationellt samarbete. Ett sätt att öka förutsättningarna

härför är att skapa ett särskilt brott som, så långt möjligt, omfattar de

straffbara formerna av penningtvätt. Därigenom skulle innehållet i

svensk rätt när det gäller penningtvätt framstå tydligare för andra länder.

I sin rapport om effektiviteten i det svenska systemet för penningtvätt

från den 21 augusti 1996 har FATF framfört önskemål om att Sverige

tillskapar ett separat penningtvättsbrott, vilket dessutom bör inkludera

alla typer av förbrott som genererar en betydande summa pengar. Det

finns således, som utredningen funnit, starka skäl som talar för att

straffrättsliga förfaranden som kan betecknas som penningtvätt, i den

utsträckning det är möjligt, samlas i en särskild straffbestämmelse.

En sådan straffbestämmelse kan åstadkommas genom att de

förfaranden som typiskt sett utgör penningtvätt bryts ut ur

häleriparagrafen i brottsbalken. Därigenom uppnås också den fördelen att

den senare bestämmelsen blir mer överskådlig och lättare att tillämpa.

Även med en sådan lösning går det emellertid knappast att undvika att

tillämpningsområdet för bestämmelserna om häleri och straffbar

penningtvätt delvis sammanfaller. Detta talar för att en ny särskild

straffbestämmelse placeras i brottsbalken intill den nuvarande

bestämmelsen om häleri. Därigenom kan eventuella

konkurrenssituationer lösas på ett enklare sätt. Regeringen anser således,

i likhet med ett flertal remissinstanser, att det av systematiska och

praktiska skäl vore olämpligt att föra in en särskild straffbestämmelse i

penningtvättslagen. Straffansvaret bör även i framtiden regleras i

brottsbalken.

De förfaranden som bör återfinnas i den särskilda straffbestämmelsen

är i första hand de som regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4

brottsbalken, eftersom dessa infördes för att kriminalisera just åtgärder

som är att anse som penningtvätt. Dessa bör alltså brytas ut ur

häleribestämmelsen och placeras i en särskild straffbestämmelse.

Även om den nya straffbestämmelsen kommer att omfatta merparten

av de förfaranden som är att beteckna som penningtvätt, har den

definition av penningtvätt som finns i penningtvättslagen ett än vidare

tillämpningsområde. För att markera att den nya straffbestämmelsen

skiljer sig från penningtvätt såsom detta begrepp definieras i

penningtvättslagen anser regeringen att det nya brottet lämpligen bör

benämnas penninghäleri. Därigenom markeras också anknytningen till

häleribrottet.

Utvidgning av det straffbara området

Utredningen har anfört att en effektiv bekämpning av penningtvätt

förutsätter att det straffbara området utvidgas och föreslår dels att det inte

skall krävas ett bestämt förbrott utan vara tillräckligt att medlen härrör

från brottslig verksamhet, dels att det straffbara området skall omfatta

sådan penningtvätt som kan följa på skatte- och tullbrott.

Regeringen anser emellertid, liksom flertalet remissinstanser, att det

skulle föra för långt att överge kopplingen till ett bestämt förbrott.

Begreppet brottslig verksamhet, såsom detta används av utredningen, är

vagt och oprecist. Det saknar den precision som erfordras för att

användas som straffrättsligt rekvisit. En kriminalisering av penningtvätt

som anknyter till detta begrepp skulle riskera att bli oklar och svår att

överblicka. Detta skulle kunna leda till osäkerhet även vid normala

penningtransaktioner.

Det finns däremot, enligt regeringens mening, starka skäl som talar för

att utvidga straffansvaret så att det även omfattar sådan penningtvätt som

kan följa på skatte- och tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan

avgift undandras staten. Det får anses vara en brist i den nuvarande

lagstiftningen att det är straffritt att bistå den som har begått sådana

skatte- eller tullbrott att dölja att han därigenom har berikat sig.

Skatte- och tullbrott skiljer sig emellertid väsentligt från sådan

brottslighet som i dag kan utgöra förbrott till penningtvätt/häleri. Som

Uppsala Universitet påpekar i sitt remissyttrande till

Penningtvättutredningen, är det inte möjligt att förvärva några medel

genom ett skattebrott (här bortses från skatte- eller tullbrott som leder till

felaktig återbetalning av skatt, tull eller annan avgift). Den brottsliga

gärningen vid skattebrott består i att någon lämnar oriktig uppgift till

myndighet eller underlåter att till myndighet lämna deklaration,

kontrolluppgift eller annan föreskriven uppgift och därigenom ger

upphov till att skatt undandras det allmänna. Vinning av brottet består

alltså i att den skattskyldige undviker att drabbas av en utgift och således

kan behålla en större del av sina inkomster. Statens anspråk på skatt

hänför sig emellertid inte till någon särskild del av den skattskyldiges

egendom. Den skattskyldige behöver alltså inte hålla viss del av sina

inkomster avskilda för att betala skatt, utan kan betala med vilken del av

sin egendom han vill. Detta innebär att det knappast är möjligt att

identifiera en viss egendom såsom åtkommen genom skattebrott.

Vinningen vid skattebrott består i stället i en allmän förmögenhetsökning

hos gärningsmannen. Detsamma kan sägas vara fallet vid tullbrott.

Man bör hålla i minnet att det krav på t.ex. skatt som staten kan

komma att rikta mot gärningsmannen sedan ett skattebrott avslöjats inte

grundas på den brottsliga gärningen, utan på den i och för sig lagliga

inkomst som föregått skattebrottet. Att skaffa undan egendom enbart för

att hindra att den tas i anspråk för att betala en fordran på skatt kan därför

inte betraktas som penningtvätt/häleri. Ett sådant förfarande kan i stället

utgöra ett brott mot borgenär enligt 11 kap. brottsbalken.

Straffansvarets konstruktion

Mot bakgrund av vad som nu sagts ser regeringen inte någon möjlighet

att konstruera ett brott som utgår från att viss egendom varit föremål för

skatte- eller tullbrott om dessa brott inneburit att skatt, tull eller annan

avgift undandragits staten. Vad som kan sägas vara föremål för penning-

tvätt i sådana fall är i stället den allmänna förmögenhetsökning som

gärningsmannen tillskapat genom brottsligheten. Den som begått sådana

skatte- eller tullbrott kan alltså tänkas vara i behov av åtgärder som döljer

eller ger en godtagbar förklaring till varför han disponerar ett betydligt

större belopp än hans redovisade inkomst utvisar. Dessa åtgärder kan

vidtas med vilken som helst av hans egendom. Detta talar, enligt

regeringens mening, för att det utvidgade straffansvaret för åtgärder som

är att anse som penningtvätt i stället konstrueras så att det tar sikte på

själva döljandet av förmögenhetsökningen.

Straffansvaret bör omfatta att bistå annan med att dölja att denne

berikat sig genom brottslig gärning. En sådan åtgärd kan betraktas som

en form av efterföljande medhjälp till skatte- eller tullbrott. Som tidigare

nämnts är sådan efterföljande medhjälp i dag inte straffbar när det gäller

vissa former av skatte- eller tullbrott vilket får anses vara en brist

lagstiftningen.

Det förekommer emellertid också att en gärningsman själv vidtar

åtgärder med sin egendom för att dölja att han har berikat sig genom

brott. Från straffrättsliga utgångspunkter skulle det knappast fylla någon

funktion att införa ett särskilt straffansvar för sådana handlingar. En

förutsättning för att straff skall kunna ådömas i ett sådant fall är ju att den

ursprungliga brottsligheten uppdagas. Och i så fall straffas

gärningsmannen för denna. Gärningsmannen kan därför knappast antas

komma att avstå från att vidta åtgärder för att dölja den ursprungliga

brottsligheten även om detta gjordes straffbart i sig. Den nu föreslagna

utvidgningen av straff-ansvaret skiljer sig från den gällande

bestämmelsen om häleri på så sätt att den enbart tar sikte på själva

döljandet av den tidigare brottsligheten och alltså inte sådana åtgärder

som syftar till att hindra att egendom som åtkommits genom brott

återställs till rätt ägare eller blir föremål för förverkande. Att införa

straffansvar enbart för att dölja egen tidigare brottslighet skulle kunna

komma i konflikt med principen att ingen skall vara tvingad att vittna

mot sig själv.

Regeringen anser, med hänsyn till vad som nu sagts, att utvidgningen

av straffansvaret vad gäller penningtvätt bör begränsas till gärningar som

omfattar hjälp att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning.

Sådan hjälp kan bestå i att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan

sådan åtgärd med egendom som tillhör någon som har berikat sig genom

brott. Åtgärden skall syfta till att dölja förmögenhetsökningen. Det kan

till exempel handla om att delta i olika skentransaktioner eller att agera

som bulvan. En sedvanlig försäljning av t.ex. en affärsrörelse eller en

fastighet, även om den rör betydande belopp och vetskap föreligger om

att kontrahenten har gjort sig skyldig till brott, bör dock inte vara

straffbar enligt denna bestämmelse, eftersom en sådan transaktion endast

innebär att viss egendom byts mot annan och alltså inte är ägnad att dölja

förmögenhetsökning.

Det straffbara området bör enligt regeringens mening avgränsas i

ytterligare ett avseende. Helt normala och vardagliga förfaranden som i

och för sig innebär ett främjande av en annan persons möjligheter att

dölja att han berikat sig genom brottslig gärning bör inte heller omfattas

av kriminaliseringen. Det bör således vara straffritt att motta sedvanlig

ersättning för dagligvaror eller för utförande av normala tjänster även om

man vet att kontrahenten gjort sig skyldig till ett skattebrott. Den

medverkan vid omsättning av tillgångar som sker till fullgörande av

skyldigheter enligt lag eller avtal bör också hållas utanför det straffbara

området. Att ta emot betalning för en giltig och förfallen fordran bör

därför inte omfattas, även om det rör sig om en större summa och den

som mottar betalningen är medveten om att kontrahenten har gjort sig

skyldig till brott. Att transaktionen har kommit till stånd har normalt inte

någon anknytning till att brott föreligger. För straffbarhet bör vidare

krävas ett direkt samband mellan den hjälp gärningsmannen lämnar t.ex.

en skattskyldig och det förhållandet att den sistnämnde får möjlighet att

dölja att han har berikat sig genom brott. Att t.ex. lämna rutinmässiga

upplysningar och råd om olika placeringsmöjligheter eller

investeringsobjekt bör inte omfattas av kriminaliseringen. För att kunna

dömas till ansvar måste gärningsmannen på ett mer avgörande sätt ha

främjat någon annans möjligheter att dölja att han berikat sig genom

brottslig gärning. Det bör därför krävas att gärningsmannens medverkan

kan bedömas som otillbörlig. Exempel på otillbörlig medverkan till

åtgärder som är ägnade att dölja att annan har berikat sig genom brottslig

gärning är bl.a. att låna ut sitt bankfack eller upplåta sitt bankkonto.

Andra åtgärder är, som tidigare angetts, att medverka vid överlåtelser

genom att ställa sig till förfogande som bulvan eller låna ut sina

identitetshandlingar. Ett annat exempel är att medverka vid olika

banktransaktioner som innebär att egendoms ursprung blir svårare att

spåra. En ytterligare metod är att sälja vinstbongar för att ge någon annan

tillgång till en handling som skall förklara varför han disponerar ett större

belopp än vad hans redovisade inkomst utvisar. För ansvar bör inte

krävas att gärningsmannen har tagit direkt befattning med egendom. Att i

konkreta fall bistå med närmare rådgivning som innefattar klara,

detaljerade och precisa uppgifter om var eller hur egendom lämpligen bör

placeras för att man skall kunna dölja att man berikat sig genom brott,

bör således anses utgöra sådan medverkan som är otillbörlig.

Även brott som innefattar förvärv av egendom innebär regelmässigt ett

berikande. Medverkan till åtgärder som vidtas med sådan egendom

omfattas redan av de nuvarande bestämmelserna i 9 kap. 6 § första

stycket 3 och 4 brottsbalken. Den föreslagna utvidgningen av

straffansvaret avser således sådana former av berikande som inte

innefattar något förvärv av egendom. Härmed avses framför allt fall där

någon har förbättrat sin ekonomiska ställning genom brott, utan att denna

förbättring kan härledas till någon viss del av brottslingens egendom.

Exempel härpå är framför allt vissa former av skatte- och tullbrott, men

även t.ex. vissa former av bedrägeri. För att undvika konkurrensproblem

bör den nya bestämmelsen göras subsidiär till sådana gärningar som

redan nu är straffbelagda enligt 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4

brottsbalken.

Lagrådet har anfört att tillämpningen av bestämmelsen kan väntas

medföra betydande svårigheter att avgränsa det brottsliga området och att

stort utrymme lämnas åt domstolarna att med beaktande av

legalitetsprincipen tolka bestämmelsen, men att detta är något som i

betraktande av ämnets svårhetsgrad får godtas. Regeringen är medveten

om de svårigheter som Lagrådet pekar på. Liksom Lagrådet anser dock

regeringen att dessa måste accepteras för att kunna åstadkomma en

utvidgning av det straffbara området i enlighet med förslaget. Regeringen

återkommer i författningskommentaren till frågan om den närmare

tillämpningen av bestämmelsen.

6.2.2 Ringa brott samt oaktsamt förfarande

Regeringens förslag: För ringa fall samt oaktsamt förfarande skall

dömas för penninghäleriförseelse.

Utredningens förslag: För ringa fall av penningtvätt bör ett brott

nämnt penningtvättsförseelse införas. Det bör fånga in sådana fall där

uppsåt inte kan styrkas men där vederbörande hade skälig anledning att

anta att medlen härrör från brott eller brottslig verksamhet.

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har särskilt yttrat sig över

utredningens förslag i denna del.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 7 § första stycket

brottsbalken döms för häleriförseelse om brott som avses i 6 § är att anse

som ringa. Enligt 7 § andra stycket 2 döms också för häleriförseelse den

som i fall som avses i 6 § första stycket inte insåg men hade skälig

anledning att anta att brott förelåg. Någon saklig ändring i dessa delar är

inte avsedd. I konsekvens med den nya regleringen bör dock de

förfaranden som motsvarar det nya penninghäleribrottet regleras som ett

separat brott, penninghäleriförseelse.

Motsvarande skäl som ligger bakom regleringen avseende de ovan

beskrivna förfarandena torde kunna göras gällande också vad avser de

förfaranden som föreslås straffbeläggas i 9 kap. 6 a § andra stycket.

Också dessa förfaranden bör därför, på samma sätt, omfattas av

bestämmelsen om penninghäleriförseelse. Vad avser oaktsamma

förfaranden kan det dock anföras att gränsen mellan straffbelagt och

straffritt handlande i vissa fall kan bli svår att dra. Den enskilde kan inte

åläggas en alltför långtgående skyldighet att undersöka om den han ingår

t.ex. en affärsförbindelse med har berikat sig genom brott. Detta torde

emellertid vara ett generellt problem i fall där straffansvar inte är

begränsat till uppsåtligt handlande. Det skall vidare påpekas att samma

diskussion fördes då de nya formerna av häleri infördes i 9 kap. 6 § första

stycket 3 och 4 brottsbalken (prop. 1990/91:127 s. 38 f.). Det har, såvitt

regeringen erfarit, inte framkommit något som tyder på att de farhågor

som då framfördes har besannats.

Vid bedömningen av i vilken utsträckning det finns anledning att

misstänka att någon annan har berikat sig genom brott och att åtgärden

vidtas för att dölja detta faktum, bör den nuvarande tillämpningen av 9

kap. 7 § andra stycket 2 brottsbalken kunna läggas till grund för

bedömningen även för den nya formen av straffbar penningtvätt.

Viktigare omständigheter är därvid under vilka förhållanden handlingen

företogs, vad man känner till om den som man ingår affärsförbindelsen

med samt vilken slags transaktion det handlar om. Skentransaktioner och

försäljning av vinstbongar bör rimligen ge anledning till misstankar

liksom fall där vederbörande uppträder anonymt eller där identiteten på

något annat sätt är oklar. Av betydelse är vidare om det rör sig om

ovanliga eller omfattande transaktionsmönster eller om transaktionen

saknar ett uppenbart legitimt ekonomiskt syfte.

6.2.3 Försök, förberedelse och stämpling

Regeringens bedömning: Gärningsformerna försök, förberedelse och

stämpling till penninghäleri bör inte kriminaliseras.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att försök, förberedelse

samt stämpling till penningtvätt och penningtvättsförseelse skall

kriminaliseras.

Remissinstanserna: Endast tre remissinstanser har särskilt yttrat sig i

denna fråga. Stockholms tingsrätt avstyrker förslaget eftersom

kriminalisering inte förekommer när det gäller häleri. Justitiekanslern

anser att behovet av att, till skillnad från vad som gäller för häleri,

kriminalisera försök, förberedelse och stämpling till penningtvättsbrott

av alla svårighetsgrader kan sättas i fråga. Malmö tingsrätt avstyrker

utredningens förslag vad avser penningtvättsförseelse.

Skälen för regeringens bedömning: Gärningsformerna försök,

förberedelse och stämpling är inte belagda med straff när det gäller

häleri. Delar av det föreslagna brottet penninghäleri är i dag att bedöma

som häleri och övriga former av penninghäleri har ett nära släktskap med

hälerigärningen. Något skäl att generellt utvidga ansvar för häleribrottet i

angivet hänseende har inte framkommit. Regeringen anser därför att det

saknas skäl att straffbelägga försök, förberedelse eller stämpling till

penning-

häleri.

6.2.4 Sveriges förklaring enligt artikel 6 punkt 4 i

förverkandekonventionen

Regeringens bedömning: Förklaringen enligt artikel 6 punkt 4 i

förverkandekonventionen bör återkallas.

Utredningens bedömning: Utredningen har inte yttrat sig över denna

fråga.

Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare nämnts (se avsnitt

4.1.1 och 6.1) är förverkandekonventionens bestämmelser om penning-

tvätt inte begränsade till vissa förbrott. Enligt artikel 6 punkt 4 i

konventionen kan de fördragsslutande staterna förklara att

bestämmelserna skall begränsas till vissa förbrott eller kategorier av

sådana brott. Eftersom de nu gällande bestämmelserna om straffbar

penningtvätt, som återfinns i häleriparagrafen, endast är tillämpliga på

egendom som härrör från brottsliga förvärv, utnyttjade Sverige sin rätt

till förklaring på så sätt att konventionen förklarades vara tillämplig

endast på sådan egendom.

Regeringens förslag till utvidgning av det straffbara området innebär

att Sverige kommer att uppfylla konventionens krav i detta avseende.

Förklaringen kan därför återkallas.

7 Definition av penningtvätt

Regeringens förslag: Med penningtvätt skall, liksom hittills, i

penningtvättslagen avses sådana åtgärder avseende egendom som

har förvärvats genom brott, som kan medföra att denna egenskap

hos egendomen fördöljs, att den brottslige får möjlighet att

undandra sig rättsliga påföljder eller att återskaffandet av

egendomen försvåras, samt sådana åtgärder som innefattar

förfogande över och förvärv, innehav eller brukande av egendomen.

Med penningtvätt skall även avses åtgärder med annan egendom om

åtgärderna är ägnade att dölja att någon har berikat sig genom

brottslig gärning. Den nya definitionen innebär att även sådana fall

av penningtvätt där det bakomliggande brottet består av skatte- eller

tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras

staten, omfattas av

penningtvättslagen.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att

penningtvättslagen skall omfatta alla medel som kan antas härröra från

brott eller brottslig verksamhet av allvarligare slag. Förslaget innebär

dels att skatte- och tullbrott omfattas av lagens tillämpningsområde, dels

att ett bestämt förbrott inte krävs.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig över

förslaget att skatte- och tullbrott skall omfattas av penningtvättslagen har

i princip varit positiva. Domstolsverket, Svenska Revisorsamfundet SRS,

Göta hovrätt och Justitiekanslern har dock påpekat att vissa

tillämpningsproblem kan uppkomma. Kammarrätten i Sundsvall har på

samma grund avstyrkt förslaget. Göta hovrätt, Stockholms tingsrätt,

Malmö tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket och Grossistförbundet

svensk handel har haft invändningar mot att begreppet brottslig

verksamhet används.

7.1 Tull- och skattebrott

Bakgrund

Den nuvarande definitionen av penningtvätt i penningtvättslagen bygger

på definitionen av begreppet i EU:s penningtvättsdirektiv. I samband

med genomförandet av direktivet i svensk lagstiftning angavs i prop.

1992/93:207 s. 9 att lagen borde få en generell tillämpning, dvs. tillämpas

vid alla transaktioner avseende medel som kan förmodas härröra från ett

brottsligt förvärv av allvarligare slag och inte begränsas till att avse

endast medel som härrör från narkotikabrott. Ett skäl för detta var att det

skulle vara lika förödande för tilltron till det finansiella systemet om det

utnyttjades för penningtvätt i fråga om annan brottslighet än

narkotikabrottslighet. Regleringen skulle därför bli tämligen meningslös

om den uteslutande begränsades till narkotikabrottslighet. Lagen

begränsades emellertid, i överensstämmelse med bestämmelserna om

häleri i brottsbalken, till att omfatta alla transaktioner avseende medel

som kan förmodas härröra från ett brottsligt förvärv. Utanför lagens

nuvarande tillämpningsområde faller således sådana brott där egendomen

undandragits beskattning, tull eller annan avgiftsskyldighet, som

visserligen medför ekonomiska fördelar för gärningsmannen men som

inte ger upphov till något omedelbart förvärv. I propositionen hänvisades

till att den i penningtvättsdirektivet angivna definitionen av penningtvätt

anknyter till egendom som härrör från brott och därför inte omfattar

skattebrottslighet o. dyl. Det ansågs också föra för långt att låta lagen

vara direkt tillämplig på sådan brottslighet, bl.a. därför att det i fråga om

t.ex. skatteundandragande oftast skulle vara omöjligt för en bank att ha

någon uppfattning om huruvida fullbordat brott föreligger när

transaktionen görs. Genom anknytningen till brottsliga förvärv ansågs

lagens tillämpning ändå vidsträckt. En avgränsning gjordes också till

brott av allvarligare slag varmed avsågs brott där fängelse i mer än sex

månader kan följa.

Penningtvättutredningens förslag

Av Penningtvättutredningens betänkande framgår att en avsevärd del av

de medel som misstänks vara föremål för penningtvätt härstammar från

skatte- och tullbrott samt att det framförts kritik från internationellt håll

mot att den svenska penningtvättslagstiftningen inte omfattar denna

brottslighet. Med hänsyn härtill har utredningen föreslagit att de

uppgiftsskyldiga företagen i penningtvättslagen bör åläggas att granska

och lämna uppgifter om alla transaktioner som kan antas avse medel som

härrör från brott eller brottslig verksamhet av allvarligare slag. Genom att

använda lokutionen härrör från brott , och inte brottsliga förvärv ,

anser utredningen att penningtvättslagen även omfattar medel som har

sin grund i skatte- och tullbrott.

Skälen för regeringens förslag

Av betänkandet framgår också att det inom EES är vanligt att skatte- och

tullbrott omfattas av medlemsstaternas penningtvättslagstiftning. I

Finland, Norge och Danmark kan varje brott vara förbrott till

penningtvätt och detsamma gäller i Belgien och Nederländerna. I

Storbritannien föreligger likaså skyldighet för finansiella institut att

anmäla misstänkt penningtvätt oavsett vilket brott som misstänks ligga

bakom. I Tyskland föreligger inte någon sådan skyldighet beträffande

skattebrott, men diskussioner pågår om att vissa tullbrott skall omfattas.

Utvecklingen inom elektronikens och datateknikens områden har gått

mycket snabbt under senare år. Inom det finansiella området har detta

medfört bl.a. att betalningar till och från utlandet kan utföras inom loppet

av några sekunder. Detta har givetvis inneburit många fördelar, både för

kunder och aktörer på den finansiella marknaden. Den nya tekniken har

emellertid även medfört att det blivit lättare att vidta åtgärder i syfte att

dölja eller omsätta vinning från brottslig verksamhet. En stor del av dessa

transaktioner torde göras med uppsåt att dölja eller dra nytta av

ekonomisk brottslighet. Penningtvätt utgör därvid i flertalet fall slutledet

i det brottsliga förfarandet. Detta torde i synnerhet gälla skatte- och

tullbrott. Många transaktioner utförs via banker och andra finansiella

institut som därvid utgör instrument för penningtvätt. De finansiella

instituten torde ha goda möjligheter att uppmärksamma sådana

transaktioner. Genom att den nuvarande penningtvättslagen inte omfattar

sådana skatte- och tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift

undandras staten, föreligger emellertid ingen skyldighet för instituten att

granska transaktioner där sådan brottslighet kan antas föreligga samt att

göra anmälan därom till finanspolisen. Av utredningen och remissvaren

har framkommit att detta förhållande upplevs som ytterst

otillfredsställande av bl.a. de anmälningsskyldiga företagen. Regeringen

instämmer i att det är angeläget att det finansiella systemet inte används

för penningtvätt, oavsett om det bakomliggande brottet är ett

förvärvsbrott eller ett skatte- eller tullbrott. Vidare anser regeringen att en

vidare definition av penningtvättsbegreppet torde öka möjligheterna att

utreda och komma åt sådan bakomliggande brottslighet som utgörs av

skatte- och tullbrott.

Regeringen anser att man måste skilja mellan å ena sidan

förvaltningsrättsliga eller administrativa åtgärder och å andra sidan

straffrättsliga bestämmelser beträffande penningtvätt. Utredningen har i

betänkandet föreslagit att ett särskilt penningtvättsbrott skall införas i

penningtvättslagen. Förslaget till ny definition av penningtvätt har därvid

direkt kopplats till den föreslagna straffbestämmelsen. Såsom tidigare

redovisats (se avsnitt 6.2.1) föreslår regeringen i stället att ett särskilt

penningtvättsbrott införs i brottsbalken, nämligen penninghäleri.

Penningtvättslagen kommer därför i likhet med vad som gäller i dag

att endast innehålla administrativa åtgärder. Regeringen anser inte att en

koppling till brottsbalkens straffbestämmelser är nödvändig för att

fastställa penningtvättslagens tillämpningsområde. Definitionen av

penningtvätt i penningtvättslagen kan därför, enligt regeringens mening,

vara vidare än brottsbalkens bestämmelser. Den bör omfatta även

åtgärder som vidtas med annan egendom än sådan som förvärvats genom

brott och som är ägnade att dölja att någon berikat sig genom brottslig

gärning. Därvid kommer transaktioner som vidtas för att dölja att

gärningsmannen själv berikat sig genom eget skatte- eller tullbrott att

omfattas av penningtvättslagens bestämmelser. Som exempel kan

nämnas att en banktjänsteman, enligt penningtvättslagen, skall rapportera

till finanspolisen misstänkta transaktioner som vidtas av en bankkund för

att dölja att bankkunden berikat sig genom skattebrott. Bankkunden kan i

samma exempel dömas för skattebrott, men inte för penninghäleri enligt

brottsbalkens bestämmelser.

Den kritik som riktats mot att skatte- och tullbrott skall omfattas av

penningtvättslagen har gått ut på att tillämpningssvårigheter kan

uppkomma när det gäller att avgöra om transaktioner har samband med

sådan brottslighet. Som exempel har angetts att det oftast torde vara

omöjligt för en banktjänsteman att ha någon uppfattning om huruvida ett

fullbordat skattebrott föreligger när en transaktion görs. Svenska

Revisorsamfundet SRS framhåller att det kan vara komplicerat att avgöra

vad som i efterhand kan bedömas som skattebrott. Som exempel nämns

olika vinstbolagstransaktioner där enskilda moment kan utföras på ett sätt

som är förenligt med skattelagstiftningen och andra nödvändiga moment

inte alls genomförs vilket innebär att transaktionerna vid en samlad

bedömning utgör skattebrott. Ett annat exempel är ett företag i

ekonomisk kris som har skatteskulder och i en viss situation väljer att

prioritera andra fordringsägare.

Regeringen instämmer i att det för den enskilda tjänstemannen torde

vara svårt att göra sådana bedömningar. Av bestämmelserna i 9 §

penningtvättslagen framgår emellertid att det räcker att det finns skäl att

anta att en transaktion utgör penningtvätt för att gransknings- och

anmälningsskyldighet skall föreligga. I det fallet bör det även vara

tillräckligt att det finns skäl att anta att det bakomliggande brottet är

fullbordat för att sådan skyldighet skall inträda. Den straffrättsliga

bedömningen av huruvida brottet är fullbordat eller inte ankommer i

första hand på finanspolisen och åklagaren, och i ett senare skede på

domstol.

Vid en samlad bedömning anser regeringen att definitionen av

penningtvätt i penningtvättslagen bör utvidgas till att även omfatta

transaktioner där det bakomliggande brottet utgörs av skatte- och

tullbrott.

Nuvarande bestämmelser i 3, 7, 9 och 12 §§ penningtvättslagen hänför

sig till medel som härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare slag.

Därmed avses enligt 3 § andra stycket förvärv genom brott där fängelse

mer än sex månader ingår i straffskalan. För att lagstiftningen mot

penningtvätt skall bli så effektiv som möjligt, är det angeläget att

samtliga gärningar som utgör penningtvätt enligt definitionen ovan

omfattas av lagens tillämpningsområde. Därtill kommer att det t.ex. för

en enskild banktjänsteman utan särskilda kunskaper i straffrätt kan vara

svårt att avgöra huruvida fängelse mer än sex månader ingår i

straffskalan för ett misstänkt förbrott. Begränsningen till brott av

allvarligare slag bör därför utgå.

Mot bakgrund av det internationella arbete som f.n. pågår bl.a. inom

EU på penningtvättsområdet, bör en utvärdering av den föreslagna

utvidgningen av penningtvättslagens tillämpningsområde göras inom

några år (jfr. avsnitt 4.1.3).

7.2 Skall det krävas ett konkret brott eller skall det räcka

med brottslig verksamhet?

Penningtvätt definieras enligt gällande lagstiftning som åtgärder med

avseende på egendom som har förvärvats genom brott, som kan medföra

att denna egenskap hos egendomen fördöljs, att den brottslige får

möjlighet att undandra sig rättsliga påföljder eller att återskaffandet av

egendomen försvåras, samt sådana åtgärder som innefattar förfogande

över och förvärv, innehav eller brukande av egendomen. Utredningen har

föreslagit att det inte längre skall krävas ett bestämt bakomliggande brott

för att penningtvätt skall föreligga utan att det skall räcka att medlen

härrör från brottslig verksamhet. Som skäl för förslaget anger

utredningen att detta skulle innebära en kodifiering av hur lagen

tillämpas redan idag, eftersom de uppgifter som lämnas till finanspolisen

enligt utredningen snarare kan sägas vara tecken på brottslig verksamhet.

Förslaget i den här delen har mötts av hård kritik från

remissinstanserna. Flera instanser anser att termen brottslig verksamhet

är alltför oprecis och svårtillämpad.

Med hänsyn till vad som tidigare anförts i den straffrättsliga delen,

anser regeringen att det inte heller när det gäller penningtvättslagens

definition av penningtvätt finns skäl att frångå kravet på att det skall

föreligga ett bakomliggande brott.

8 Företag som skall omfattas av

penningtvättslagen

8.1 Den internationella utvecklingen

Enligt artikel 12 i EG:s penningtvättsdirektiv skall medlemsstaterna se

till att bestämmelserna i direktivet utvidgas till att omfatta andra företag

än kreditinstitut och finansiella institut, om verksamheten är särskilt

ägnad att utnyttjas för penningtvätt. En kontaktkommitté för

penningtvättsfrågor har i enlighet med artikel 13 i direktivet, bildats för

att bl.a. undersöka behovet av utvidgningar. Något beslut om utvidgning

har emellertid ännu inte fattats. Kontaktkommittén har genom ett

yttrande, som inte är bindande för medlemsstaterna, framhållit att dessa

noga bör överväga om vissa yrkesverksamheter, t.ex. kasinon,

vadhållning, lotterier, juvelerare, fastighetsförmedlare, ädelmetall- och

antikhandlare, auktionsfirmor samt frimärks- och mynthandlare, skall

omfattas av delar av penningtvättslagstiftningen. Olika kontrollåtgärder

som exempelvis krav på identifiering, har också diskuterats i fråga om

advokater och revisorer.

FATF anger i sin senaste rapport över olika metoder för penningtvätt

(1997-1998 Report on Money Laundering Typologies) att penningtvätten

söker sig till andra områden än den finansiella sektorn i takt med att

ländernas penningtvättslagstiftning blir effektivare. I årsrapporten för

åren 1996 och 1997 anger FATF att ett antal länder arbetar med att

utvidga sin penningtvättslagstiftning till att omfatta även icke-finansiella

verksamhetsområden.

Penningtvättslagarna i de länder utredningen har undersökt omfattar i

huvudsak samma krets som den svenska penningtvättslagen, men vissa

länder har gått längre. I flera länder, t.ex. i Danmark och Nederländerna

omfattas även kasinon av penningtvättsregleringen. I Storbritannien

omfattas advokater och revisorer som sysslar med investeringar för

klienters räkning. Därutöver föreskriver den straffrättsliga lagstiftningen

att alla personer inte bara de finansiella instituten är skyldiga att

anmäla misstänkta transaktioner som gäller tvätt av vinning av

narkotikabrott eller brottslighet relaterad till terrorism. Den tyska

penningtvättslagen är bl.a. tillämplig på auktionsförrättare,

skattekonsulter, kasinon, personer som förvaltar annan persons tillgångar

mot betalning samt yrkesverksamma personer som tar emot pengar för

dessas räkning.

8.2 Uppgiftsskyldighet enligt 2 § penningtvättslagen

Regeringens förslag: Kretsen gransknings- och uppgiftsskyldiga

företag i penningtvättslagen utvidgas till att även omfatta den som

bedriver verksamhet enligt lagen om försäkringsmäklare.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft några

invändningar mot utredningens förslag. Rikspolisstyrelsen, Svenska

Bankföreningen, Svenska Fondhandlareföreningen och Finansförbundet

har dock ansett att advokater och andra som sysslar med juridisk

rådgivning, revisorer samt fastighetsmäklare skall omfattas av 2 §

penningtvättslagen.

Skälen för regeringens förslag

Allmänna utgångspunkter

En effektiv bekämpning av penningtvätt förutsätter att man försöker

hindra att även andra branscher än den finansiella sektorn utnyttjas för

penningtvätt. I annat fall kan det befaras att illegala transaktioner söker

sig till verksamheter som inte omfattas av penningtvättslagens

tillämpningsområde. Ett sätt att bekämpa penningtvätt är därför att låta

lagen vara tillämplig även på andra företag än de finansiella. För att en

sådan lagstiftning skall vara effektiv måste man såväl känna till vilka

enskilda företag som lagen är tillämplig på som kunna tillse att lagen

efterföljs.

Samtliga företag som för närvarande omfattas av penningtvättslagen

står antingen under Finansinspektionens tillsyn, är anmälningsskyldiga

dit eller står om det rör sig om ett utländskt företag under tillsyn av

motsvarande tillsynsmyndighet i hemlandet. De företag som står under

inspektionens tillsyn omfattas av krav på ett särskilt tillstånd för att få

driva verksamhet (auktorisation). Auktorisationslagstiftning används i

sammanhang där viktiga samhällsintressen anses motivera en

inskränkning av principen om näringsfrihet. Ett institut som står under

inspektionens tillsyn skall lämna upplysningar om sin verksamhet och

därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. När

inspektionen anser det nödvändigt, får undersökning genomföras hos

dessa företag. Inspektionen har också stora möjligheter att ingripa mot

banker och andra kreditinstitut som inte följer de författningar som

reglerar företagens verksamhet eller föreskrifter som meddelats med stöd

av sådan författning. I sista hand kan tillståndet att driva verksamhet

återkallas. Ett alternativ till auktorisationskravet är att, såsom skett för

företag som driver valutaväxlingsrörelse, införa skyldighet för företagen

att anmäla sin verksamhet för registrering. Även en

anmälningsskyldighet förutsätter emellertid att det finns en

tillsynsmyndighet som kontrollerande organ. Det måste ifrågasättas om

faran för penningtvätt är ett tillräckligt skäl för att låta också andra

företag än de finansiella omfattas av krav på tillstånd och därmed

sammanhängande tillsyn eller anmälningsskyldighet. Skapandet av ett

särskilt tillsynsorgan för att bevaka att penningtvättslagens regler

efterlevs är dessutom resurskrävande. Ett ställningstagande i denna fråga

bör därför enligt regeringens mening kunna anstå tills de nu föreslagna

ändringarna i penningtvättslagen och utfallet av det internationella

arbetet utvärderats.

Regeringen anser således att en strukturerad och förhållandevis

begränsad uppgiftsplikt i enlighet med den nuvarande penningtvättslagen

skall behållas även i fortsättningen. Den framtida utvecklingen angående

förekomsten av penningtvätt bör dock noga följas så att kretsen av

uppgiftsskyldiga företag vid behov kan utökas.

Försäkringsmäklare

Försäkringsmäklare som inte är anställda av försäkringsbolagen omfattas

i dag inte av penningtvättslagen. Enligt lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare skall dessa vara registrerade hos och stå under tillsyn

av

Finansinspektionen. Inspektionen skall i enlighet med

försäkringsrörelselagen (1982:713) verka för en sund utveckling av

försäkringsväsendet. Mot denna bakgrund har inspektionen till uppgift att

dels fullgöra de konkreta tillsynsuppgifterna enligt lagen om

försäkringsmäklare, dels att utöva en allmän tillsyn över mäklarnas

verksamhet så att försäkringsrörelselagens intentioner uppfylls. En

registrering kan återkallas av inspektionen och möjlighet finns även att

meddela varning.

Vid Penningtvättutredningens kontakter med försäkringsbolag har

framkommit att dessa upprättar avtal med försäkringsmäklare om att de

sistnämnda i sin yrkesutövning måste följa penningtvättslagens

bestämmelser. Försäkringsbolagen tillhandahåller också i sådana fall

utbildning i penningtvättsfrågor.

Försäkringsmäklare förmedlar stora belopp och försäljning sker även i

icke ringa omfattning från utländska försäkringsföretag. En påtaglig risk

för penningtvätt torde därför föreligga. Det framstår också som

ändamålsenligt att samtliga förmedlade försäkringar oavsett om de

tillhandahålls via mäklare eller av ett försäkringsbolag skall vara

underkastade samma kontroll. Bestämmelsen i 2 § penningtvättslagen

bör därför utvidgas till att omfatta även försäkringsmäklare. Eftersom

dessa redan står under Finansinspektionens tillsyn, innebär utvidgningen

inte några stora förändringar.

Fastighetsmäklare

Enligt fastighetsmäklarlagen (1995:400) skall fastighetsmäklare vara

registrerade och stå under tillsyn av Fastighetsmäklarnämnden.

I likhet med försäkringsmäklarna förmedlar fastighetsmäklarna stora

belopp. Även om risk för penningtvätt föreligger är läget dock något

annorlunda. Tillsynen har inte samma utformning som den som

Finansinspektionen har över försäkringsmäklarna. Härtill kommer att det

beträffande fastighetsöverlåtelser m.m. finns olika register där uppgifter

kan inhämtas. Genom det centrala fastighetsdatasystemet (CFD) kan

uppgifter erhållas om bl.a. lagfarter, ägarförhållanden och

taxeringsvärden. I registret FPWIN är det möjligt att få uppgifter om

samtliga överlåtelser i Sverige med en köpeskilling överstigande ett visst

belopp eller ett taxeringsvärde överstigande ett visst värde. Uppgifterna i

registren är offentliga och kan lämnas till envar.

Det nu sagda innebär att utredningsmöjligheterna är bättre än i

försäkringsfallen. Regeringen anser därför att det för tillfället är

tillräckligt att fastighetsmäklarna omfattas av den svarsskyldighet som

föreslås nedan.

Advokater och andra juridiska rådgivare

Med begreppet juridisk rådgivning avses dels den verksamhet som

bedrivs av en advokat, dels den verksamhet som bedrivs av en biträdande

jurist på en advokatbyrå, dels den verksamhet som bedrivs av en jurist

som varken är advokat eller anställd på en advokatbyrå. Bestämmelser

om advokater finns i 8 kap. rättegångsbalken.

Tillsyn över advokatväsendet utövas av Sveriges advokatsamfunds

styrelse. I befogenheten att utöva tillsyn ingår såväl att hålla allmän

uppsikt över advokatverksamheten, som att på eget initiativ eller på

anmälan ta upp fråga om indisciplinärt förfarande mot någon särskild

advokat. Advokaten är skyldig att lämna styrelsen de uppgifter som

erfordras. Samfundets disciplinnämnd tar upp frågor om disciplinärt

ingripande mot ledamot och beslutar om uteslutning ur samfundet,

varning, straffavgift och erinran.

En advokat skall vid utövandet av sin verksamhet redbart och nitiskt

utföra honom anförtrodda uppdrag och i allt iaktta god advokatsed.

Ledamot är skyldig att, där god advokatsed så fordrar, förtiga vad han

erfarit i sin yrkesutövning. Ledamot får inte vid sidan av sin

advokatrörelse utöva annan verksamhet av den art eller omfattning att

den menligt kan inverka på hans självständighet eller annars är oförenlig

med hans ställning som advokat. Det finns särskilda regler om

tystnadsplikt för advokater i 9 kap. 9 § sekretesslagen (1980:100) och 8

kap. 4 § rättegångsbalken. Ett brott mot dessa bestämmelser kan medföra

ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

Vad som avses med god advokatsed är inte närmare angivet vare sig i

rättegångsbalken eller i stadgarna för Sveriges advokatsamfund. Normer

för god advokatsed har i stället utbildats inom advokatkåren och kommit

till uttryck i avgöranden av advokatsamfundets styrelse och

disciplinnämnd.

FATF anger i sin årsrapport för 1996 1997 att det finns uppgifter som

tyder på ett ökat antal fall av penningtvätt där advokater har varit

inblandade. Detta är naturligtvis oroväckande och visar att det är

nödvändigt med en väl fungerande tillsyn över advokatkåren. Den

diskussion som förs i såväl EG:s kontaktkommitté för penningtvätt som

FATF har i stor utsträckning fokuserats på de problem som uppstår på

grund av advokaternas speciella ställning i samhället och har inte lett till

några konkreta åtgärder.

Advokaternas tystnadsplikt kan i vissa fall vålla problem vid

tillämpningen av penningtvättslagen. Advokater handhar ofta medel för

sina klienters räkning på s.k. klientmedelskonton. Hos den kontoförande

banken framgår emellertid inte vem som är klient. Advokaternas

tystnadsplikt torde i sådana fall omfatta såväl klienternas identitet som

insatta belopp.

Till Penningtvättutredningens betänkande har bifogats ett särskilt

yttrande av experten Tomas Tetzell som bl.a. rör gransknings- och

uppgiftsskyldigheten för advokater och andra juridiska rådgivare. Av

yttrandet framgår att det är önskvärt att även dessa yrkeskategorier skall

 såvitt avser den del som innefattar medelsförvaltning av något slag

vara skyldiga att rapportera misstänkt penningtvätt till polisen. Ett antal

remissinstanser har anslutit sig till synpunkterna i det särskilda yttrandet.

Bankernas erfarenhet tycks vara att det inom de nämnda yrkesgrupperna

finns personer som medverkar i penningtvättstransaktioner eller genom

sin verksamhet får vetskap om transaktioner som syftar till penningtvätt.

En av de vanligaste metoderna uppges vara att klientmedelskonton

används för placering av medlen.

Att utvidga penningtvättslagen till att omfatta advokater skulle

innebära en uppluckring av den stränga tystnadsplikt som nu gäller och

som utgör själva grundförutsättningen för ett förtroendefullt samarbete

mellan advokat och klient. En sådan ändring av sekretessen förutsätter en

noggrann analys av konsekvenserna för advokatväsendet och bör därför,

enligt regeringens mening, behandlas i ett större sammanhang. Det är

även lämpligt att avvakta den internationella utvecklingen i frågan. Det

bör emellertid vara en självklarhet att en advokat inte skall medverka i

transaktioner som kan innefatta penningtvätt.

Det skall även erinras om att det faktum att advokatens tystnadsplikt

omfattar klientmedelskonton inte innebär att transaktioner som sker på

dessa konton eller i övrigt vidtas för en klients räkning, inte kan bli

föremål för granskning och rapportering. För det fall exempelvis en bank

får indikationer på att medel kan härröra från brottsliga förvärv eller i

övrigt utgöra penningtvätt skall banken oavsett om det är en advokat

som utför transaktionen granska densamma för att utröna om

omständigheterna är sådana att rapporteringsskyldighet föreligger. Om en

advokat, med hänvisning till sin tystnadsplikt, vägrar lämna upplysningar

till banken torde detta inte utgöra något hinder mot att banken, om

misstanken om penningtvätt kvarstår, rapporterar transaktionen vidare till

polisen. Det åligger därefter polisen att avgöra huruvida några vidare

åtgärder skall vidtas.

Revisorer

Bestämmelser om revisorer finns i lagen (1995:528) om revisorer. Det

finns två slag av revisorer; godkända och auktoriserade. För att bli

godkänd eller auktoriserad revisor skall sökanden uppfylla vissa angivna

krav. För tillsynen svarar numera en särskild myndighet, Revisors-

nämnden. I samband med nämndens tillkomst betonades bl.a.

revisorernas roll för företagandets villkor genom att de skall bevaka att

det inte förekommer skattefusk och ekonomisk brottslighet i företagen.

Enligt förordningen (1995:666) med instruktion för Revisorsnämnden

skall nämnden svara för godkännande och auktorisation av revisorer,

registrering av revisionsbolag, ta initiativ till, utreda och avgöra

disciplinärenden, anordna examina och prov, föra register över revisorer

och revisionsbolag, lämna information och uppgifter i frågor om

revisionstillsynen, följa utvecklingen inom revisorsområdet och särskilt

beakta nya förhållanden som har eller kan få betydelsen för tillsynen över

revisorer och revisionsbolag. Sanktionerna utgörs av erinran, varning

eller upphävande av auktorisationen.

Såsom Svenska Revisorsamfundet (SRS) har påpekat, får revisorer inte

ägna sig åt medelsförvaltning när det gäller revisionsklienter (jfr 10 kap.

4 § aktiebolagslagen i dess lydelse före den 1 januari 1999). SRS menar

att detta innebär att lagen inte är anpassad för revisorernas verksamhet

och att denna grupp därför inte bör inordnas under penningtvättslagen.

Regeringen anser med hänsyn till detta att det inte nu finns anledning

att låta penningtvättslagen omfatta revisorer. Däremot finns det skäl att

på annat sätt dra nytta av den särskilda insyn och kunskap som revisorn

har beträffande de bolag han reviderar. I denna del hänvisas till förslagen

i avsnitt 12.

8.3 Skyldighet att svara på frågor

Regeringens förslag: Den som yrkesmässigt bedriver handel med

antikviteter, konst, ädelstenar, metaller, skrot eller transportmedel,

förmedling av fastigheter eller bostadsrätter eller också lotteri- och

spelverksamhet skall vara skyldig att, på begäran av

Rikspolisstyrelsen, eller den myndighet som regeringen bestämmer,

lämna de uppgifter som myndigheten anser vara av betydelse vid

utredning om penningtvätt.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har varit positiva till

utredningens förslag. Rikspolisstyrelsen har ansett att även den som

bedriver yrkesmässig handel med bostadsrätter bör vara skyldig att på

begäran lämna de uppgifter som kan vara av betydelse för utredningar

om penningtvätt.

Skälen för regeringens förslag: Polisen har i dag möjlighet att ställa

frågor till enskilda företag i samband med en utredning om brott. Det är

dock fram till förundersökningen den enskildes sak att avgöra om han

vill medverka i utredningen och i så fall på vilket sätt. I det praktiska

arbetet har kunnat noteras vissa branscher där det tämligen ofta kan antas

att penningtvätt förekommer och där nuvarande ordning utgör ett hinder

mot ökad effektivitet i kampen mot penningtvätt. Såvitt avser vissa

yrkesgrupper utanför den finansiella kretsen där det finns anledning anta

att penningtvätt förekommer kan det därför finnas skäl att upprätthålla

kontroll genom en skyldighet att på begäran lämna uppgifter till

finanspolisen (svarsplikt).

En reglering av förevarande natur finns t.ex. när det gäller pantbanker.

I 27 § pantbankslagen (1995:1000) föreskrivs nämligen en skyldighet för

pantbanker att lämna uppgifter till polisen. Pantbankernas skyldigheter

sträcker sig emellertid längre eftersom de även skall lämna

polismyndigheten tillträde till lokalerna för undersökning av pantlagret

och granskning av pantboken samt de handlingar som ligger till grund för

den.

Regeringen anser dock att det inte vore lämpligt att låta

pantbankslagens utformning bilda modell för en generell reglering. Att

redan innan förundersökning inletts ge polisen en allmän rätt att besöka

verksamhetslokaler och granska vad där eventuellt kan finnas torde vara

att jämställa med en stående icke-kontrollerad rätt till husrannsakan.

Syftet med att införa en penningtvättsreglering för andra företag än de

finansiella bör i stället vara att förstärka polisens möjligheter att utföra ett

effektivt utredningsarbete. Regeringen föreslår därför att den som

bedriver näringsverksamhet inom vissa yrkesområden där penningtvätt

kan antas förekomma bör vara skyldig att besvara finanspolisens frågor.

Vid avgränsningen av vilka verksamheter som skall omfattas av

svarsplikten bör en grundförutsättning vara att vederbörande bedriver

yrkesmässig verksamhet. Härigenom sker en naturlig avgränsning till

affärsmässiga sammanhang. Viss vägledning kan även hämtas från de

verksamheter som diskuteras i internationella sammanhang, t.ex. i EG:s

kontaktkommitté.

Regeringen anser i likhet med Penningtvättutredningen att

svarsskyldighet är påkallad för den som bedriver handel med skrot,

metaller, ädelstenar, konst, antikviteter eller transportmedel. Detsamma

bör gälla fastighetsmäklare. Rikspolisstyrelsen har ansett att det är

angeläget att också den som bedriver yrkesmässig handel med

bostadsrätter omfattas eftersom även denna bransch lockar till sig

penningtvätt. Regeringen delar denna uppfattning. Därutöver bör även

den som driver lotteri- och spelverksamhet vara svarsskyldig. I begreppet

lotteri inryms enligt 3 § lotterilagen (1994:1000) bl.a. vadhållning och

liknande förfaranden. Inom Finansdepartementet har under 1997

utarbetats en promemoria om internationella kasinon. Promemorian har

remissbehandlats. Om förslagen i denna blir föremål för lagstiftning, bör

även kasinon omfattas av svarsplikten i penningtvättslagen.

Även andra branscher än de nu uppräknade skulle kunna komma i

fråga för svarsskyldighet. Regeringen anser emellertid att svarsskyldighet

för andra än dessa bör anstå tills erfarenhet vinns av de nu aktuella

förslagen.

Grundförutsättningen för att svarsskyldighet för ett företag skall

föreligga bör vara att det finns en konkret misstanke om att penningtvätt

förekommer. Innan en förfrågan riktas till företaget måste polisen

exempelvis genom tips eller i anslutning till annan brottsutredning ha fått

information av någorlunda konkret art. Det räcker således inte med en

allmän insikt om att svarta pengar brukar vara i omlopp inom

branschen. Av detta följer att polisens frågor skriftliga eller muntliga

måste vara specificerade. Detta torde i praktiken innebära att de kan

härledas till en pågående utredning som behöver kompletteras. För att en

förfrågan skall få avsedd effekt bör svar lämnas utan dröjsmål.

För de uppgiftsskyldiga företagen i 2 § penningtvättslagen gäller

särskilda regler om tystnadsplikt. Ett företag som lämnar uppgifter till

finanspolisen med stöd av penningtvättslagen får enligt 10 § samma lag

inte göras ansvarigt för att det brutit mot någon sekretessregel, om

företaget hade anledning att räkna med att uppgiften borde lämnas. Några

motsvarande sekretessbestämmelser finns inte för den krets som kommer

att omfattas av den föreslagna svarsskyldigheten. För dessa kan det

emellertid i avtal med andra finnas kontraktsbestämmelser med

utfästelser att inte röja affärsförbindelser. I likhet med vad som gäller för

företagen i 2 § penningtvättslagen, bör inte heller något brott mot

tystnadsplikt föreligga när ett svarsskyldigt företag besvarar polisens

frågor.

8.4 Bör vissa myndigheter omfattas av

penningtvättslagen?

Regeringens bedömning: Det finns inte anledning att nu utvidga

penningtvättslagen till att omfatta Riksbanken och Riksgäldskontoret.

Riksbanken

Enligt 8 kap. 8 § sekretesslagen gäller sekretess i riksbankens

kassarörelse, valutahandel, in- och utlåningsrörelse, betalningsutjämning

samt handel med värdepapper eller rättigheter och skyldigheter som

anknyter till sådana tillgångar. Av 54 § lagen (1988:1385) om Sveriges

riksbank (riksbankslagen) framgår att Riksbanken skall utan hinder av

sekretessbestämmelserna i bl.a. 8 kap. 8 § sekretesslagen underrätta

polis- eller åklagarmyndighet om det i verksamhet som avses i

bestämmelsen framkommer uppgifter som ger anledning att anta att ett

brott har begåtts. I samband med att penningtvättslagen trädde i kraft tog

Riksbanken ett principbeslut om att så långt som möjligt följa

bestämmelserna i denna lag trots att Riksbankens verksamhet inte

omfattas av dess bestämmelser. Riksbanken har med stöd av

principbeslutet vid några tillfällen rapporterat misstänkta fall av

penningtvätt till finanspolisen. För det fall att finanspolisen tagit kontakt

med Riksbanken om ett specifikt ärende har banken ansett att den kunnat

lämna ut uppgifter till polisen med stöd av 54 § riksbankslagen.

Regeringen anser med hänsyn härtill att det inte finns anledning att nu

utvidga penningtvättslagens bestämmelser till att även omfatta

Riksbankens verksamhet.

Riksgäldskontoret

Den övervägande delen av Riksgäldskontorets upplåning i Sverige sker

genom emission av obligationer som är registrerade hos

Värdepapperscentralen. Riksgäldskontoret har numera även möjlighet att

ta emot inlåning på konto från allmänheten i egen regi (prop.

1997/98:150, bet. 1996/97:FiU20, rskr. 1996/97:284, SFS 1997:679).

Samtliga penningtransaktioner som har samband med Riksgäldskontorets

upplåningsverksamhet utförs i dag genom bankinstitut och

värdepappersbolag. Riksgäldskontoret har således inte någon egen

kontanthantering. Granskningen av transaktioner enligt

penningtvättslagen sker följaktligen hos de ifrågavarande bankerna och

värdepappersbolagen. Av Penningtvättutredningens betänkande framgår

att Riksgäldskontoret inte har upptäckt några misstänkta fall av

penningtvätt.

Enligt 8 kap. 8 § sekretesslagen gäller sekretess i Riksgäldskontorets

upplåningsverksamhet för uppgift om enskilds ekonomiska förhållanden.

Av 14 kap. 2 § femte stycket framgår dock att sekretess inte hindrar att

uppgift som angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet

lindrigare straff än fängelse i två år lämnas till åklagarmyndighet,

polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet.

Med hänsyn till att Riksgäldskontorets upplåning för närvarande utförs

av institut som faller under penningtvättslagens tillämpningsområde,

anser regeringen att det nu inte finns skäl att låta kontoret omfattas av

lagen.

9 Sekretess och informationsutbyte

Regeringens förslag: Företag som avses i 2 § penningtvättslagen som

lämnar uppgifter om misstänkt penningtvätt till Rikspolisstyrelsen,

eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall på begäran av

polisen lämna de ytterligare uppgifter som behövs för utredningen om

penningtvätt.

När sådana uppgifter har lämnats, skall även annat företag som

avses i 2 § lämna de uppgifter för utredningen om penningtvätt som

polisen begär.

Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens

förslag. Utredningen har dock föreslagit att utbyte av information

avseende misstänkt penningtvätt i ett enskilt ärende även skall kunna ske

mellan företag som avses i 2 § penningtvättslagen.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig i denna

del, har tillstyrkt att uppgiftsskyldiga företag skall vara förpliktade att

svara på efterföljande frågor från finanspolisen. LO har ställt sig

avvisande till förslaget eftersom grunderna för och konsekvenserna av

sekretessgenombrotten är dåligt redovisade.

Vad gäller förslaget om informationsutbyte mellan uppgiftsskyldiga

företag, har Kammarrätten i Sundsvall avstyrkt detta. Malmö tingsrätt

har ansett att utbytet av information bör begränsas till att omfatta enbart

sådana uppgifter som varit föremål för anmälan till finanspolisen.

Skälen för regeringens förslag

Sekretess hos de uppgiftsskyldiga företagen

Av 1 kap. 10 § bankrörelselagen framgår att enskildas förhållande till

bank inte obehörigen får röjas. Motsvarande bestämmelser finns i lagen

(1992:1610) om finansieringsverksamhet och lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse. För övriga företag som omfattas av

penningtvättslagen saknas sådana särskilda sekretessbestämmelser.

I förarbetena till penningtvättslagen (prop. 1992/93:207 s. 22) anges att

en underrättelse som lämnas med stöd av en författning aldrig kan anses

obehörig. I en del fall har banken enligt uttryckliga lagbestämmelser en

skyldighet och därmed också en rätt att upplysa om kunders

mellanhavanden med banken. Ett exempel på detta är bestämmelsen om

uppgiftsskyldighet i 9 § penningtvättslagen.

Inledande av förundersökning anses bryta sekretess. Av 23 kap. 6 §

rättegångsbalken framgår att under förundersökning må förhör hållas

med envar som kan lämna uppgifter av betydelse för utredningen. Till

följd av den bestämmelsen har polisen således rätt att ställa frågor även

om ingen kan tvingas att lämna uppgifter. Uppgiftslämnande med stöd av

detta lagrum har i praxis inneburit att röjande av uppgift inte skett

obehörigen.

För tid fram till dess att förundersökning inleds är situationen

emellertid annorlunda. Bestämmelsen i 9 § penningtvättslagen medför att

sekretess-en i viss mån bryts eftersom företag som omfattas av lagen

åläggs att lämna uppgifter till finanspolisen om alla omständigheter som

kan tyda på penningtvätt. Om ett företag lämnar sådana uppgifter anses

nuvarande sekretessbestämmelser begränsa möjligheterna för polisen att

infordra kompletterande uppgifter innan förundersökning inleds. Enligt

de uppgiftsskyldiga företagen har detta medfört vissa avvägningsproblem

eftersom dessa kan bli skadeståndsskyldiga om sekretessbelagda

uppgifter obehörigen lämnas. För polis och åklagare är det å andra sidan

angeläget att få fram uppgifter för att rätt kunna bedöma om

förundersökning skall inledas.

Sekretess hos finanspolisen

Hos finanspolisen gäller samma sekretessbestämmelser som inom

polisväsendet i övrigt (5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen).

Finanspolisens analys- och spaningsregister klassas som polisregister och

skyddas av sekretess enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen. Detta innebär att

sekretess-

en är absolut, dvs. något skaderekvisit ställs inte upp som villkor för

sekretessen. Härtill kommer att registrets tillstånd, vilket meddelats av

regeringen, ytterligare begränsar möjligheterna att få ut uppgifter från

det. Endast behörig personal hos finanspolisen får gå in i registret. Ett

företag kan därför inte vända sig till finanspolisen för att få information

om huruvida en kund är känd i penningtvättssammanhang.

Den absoluta sekretessen kommer emellertid att avskaffas för alla

polisregister, utom belastningsregistret (prop. 1997/98:97, bet.

1997/98:JuU20, rskr. 1997/98:276, SFS 1998:624). För uppgifterna skall

i stället gälla ett omvänt skaderekvisit till skydd för den enskilde, dvs.

uppgifter får lämnas ut om det kan ske utan skada. Reglerna i 14 kap.

sekretesslagen kommer att bli tillämpliga, vilket bl.a. innebär att den

enskilde själv får rätt att ta del av de uppgifter som finns registrerade om

honom eller henne om det står klart att det kan ske utan skada för

utredningen och det inte heller finns någon annan sekretessgrund.

Kriminalunderrättelseregister kommer även att bli tillåtna. De nya

bestämmelserna träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Information till finanspolisen

Polisens begränsade möjligheter att i dag ställa kompletterande frågor till

ett företag som lämnat uppgifter om misstänkt penningtvätt kan enligt

regeringens mening inte anses tillfredsställande. Gällande

sekretessbestämmelser bör därför mjukas upp så att informationsutbytet

mellan företag och myndighet kan förbättras. Effektivitetsskäl talar för

att polisen bör ges möjlighet att erhålla kompletterande upplysningar av

ett företag som gjort en anmälan enligt penningtvättslagen.

Syftet med en bestämmelse om möjlighet att ställa kompletterande

frågor vid utredning om penningtvätt är inte att ge polisen en allmän

befogenhet att ta del av sekretessbelagda uppgifter, utan att polisen i ett

konkret ärende skall kunna erhålla tillräcklig information för bästa

möjliga beslutsunderlag. Den sekretess som gäller hos finanspolisen för

lämnade uppgifter måste enligt regeringens mening anses tillräcklig för

att skyddet för den personliga integriteten hos den som uppgiften avser

skall upprätthållas.

Polisen kan emellertid i sitt utredningsarbete även ha skäl att anta att

ett annat uppgiftsskyldigt företag varit inblandat i en anmäld transaktion.

I vissa fall torde en enskild transaktion endast utgöra ett led i en lång

kedja av transaktioner som utgör penningtvätt och som berör flera

finansiella institut. Genom att utnyttja flera olika sådana företag minskar

möjligheterna för polis och åklagare att kartlägga och komma åt

betalningsströmmarna. Regeringen anser att skyldighet att besvara frågor

från finanspolisen bör införas även i dessa fall. Det ligger i sakens natur

att de frågor som i praktiken kan komma att ställas till annat än

uppgiftslämnande företag blir av kompletterande art.

För att kunna ställa en meningsfull fråga till ett företag måste polisen i

viss utsträckning lämna ut egna uppgifter. Enligt 1 kap. 5 §

sekretesslagen utgör sekretess emellertid inte hinder mot att uppgift

lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten

skall kunna fullgöra sin verksamhet.

Information mellan företag

Utgångspunkten är som tidigare sagts att enskildas förhållanden till bank

inte obehörigen får röjas. Detta innebär att ett bankinstitut inte torde

kunna lämna ut skyddade uppgifter till ett annat företag. Däremot kan det

enligt regeringens mening inte anses obehörigt att en banks lokalkontor

redovisar en misstänkt penningtvättstransaktion till bankens huvudkontor

för vidare åtgärder.

Utredningen har föreslagit att informationsutbyte om misstänkt

penningtvätt i ett enskilt ärende skall kunna ske även mellan företag som

avses i 2 § penningtvättslagen. De uppgifter som det torde vara fråga om

är sådana som företagen har med anledning av misstanke om penning-

tvätt.

För att införa en sådan informationsmöjlighet talar framför allt

effektivitetsskäl. Det kan exempelvis förefalla otillfredsställande att en

bank som vägrat att utföra en transaktion p.g.a. misstanke om

penningtvätt inte kan varna andra banker. Å andra sidan har det

omfattande sekretesskyddet som gäller för de finansiella företagen

tillkommit som skydd för enskilda personers integritet. Den information

som det här är fråga om är ytterst integritetskänslig eftersom den bara

avser en misstanke om brott som det ifrågavarande institutet har. Sådan

information skall därför inte kunna spridas mellan företag utan

överinseende av behörig myndighet. Vid en samlad bedömning finner

regeringen att övervägande skäl talar för att utredningens förslag i den

här delen inte bör ligga till grund för lagstiftning.

Ett alternativ till det föreslagna informationsutbytet skulle kunna vara

att begränsa informationen till att omfatta enbart sådana uppgifter som

varit föremål för anmälan till finanspolisen. Inte heller här kan dock

effektivitetsskäl anses överväga det omfattande intrånget i den personliga

integriteten som en sådan bestämmelse skulle innebära.

10 Registerfrågor

10.1 Bakgrund

10.1.1 Aktuell lagstiftning om registerfrågor

Den nu gällande datalagen (1973:289) syftar till att skydda den enskilde

mot otillbörligt intrång i den personliga integriteten till följd av att

personuppgifter registreras med hjälp av ADB. Datainspektionen har till

uppgift att pröva licenser och ansökningar om tillstånd. Vidare skall

Datainspektionen utöva tillsyn enligt lagen.

Redan vid datalagens tillkomst förutsattes att den skulle ses över inom

en snar framtid. Så har också skett vid ett flertal tillfällen. Den s.k.

datalagsutredningen överlämnade sitt slutbetänkande En ny datalag

(SOU 1993:10) i februari 1993. Jämsides med denna utredning har arbete

pågått inom EU med att ta fram ett direktiv om skydd för personuppgifter

 Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober

1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av

personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter det s.k.

dataskyddsdirektivet. En parlamentariskt sammansatt kommitté,

Datalagskommittén, tillsattes av regeringen för att analysera på vilket sätt

direktivet skulle genomföras i svensk lagstiftning. Kommittén lämnade

över betänkandet Integritet Offentlighet Informationsteknik (SOU

1997:39) i juli 1997. På grundval därav lämnade regeringen förslag till en

personuppgiftslag (prop. 1997/98:44). Riksdagen har under våren 1998

antagit propositionen (bet. 1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180).

Datalagen kommer den 24 oktober 1998 att ersättas av

personuppgiftslagen (1998:204). Lagen, som i huvudsak följer

dataskyddsdirektivets text och disposition, omfattar all automatiserad

behandling av personuppgifter och manuell behandling av personregister.

Rent privat användning av personuppgifter är undantagen. Det görs även

undantag med hänsyn till offentlighetsprincipen och tryck- och

yttrandefriheten. Särregler i annan lagstiftning tar över bestämmelserna i

personuppgiftslagen. Lagen innehåller bestämmelser om när behandling

av personuppgifter är tillåten och när sådana uppgifter får föras över till

en stat utanför EES. För behandling av känsliga personuppgifter gäller

särskilt stränga regler.

Enligt 21 § är det förbjudet för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i

brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa

frihetsberövanden. Med behandling av personuppgifter förstås varje

åtgärd eller serie av åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter, vare

sig det sker på automatisk väg eller inte. Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får dock i fråga om automatiserad behandling

av personuppgifter meddela föreskrifter om undantag från förbudet.

Regeringen får även i enskilda fall besluta om undantag från förbudet.

Som exempel på fall där det kan vara befogat med undantag har nämnts

den behandling av uppgifter om t.ex. brottmålsdomar som privata vård-

och behandlingshem kan behöva utföra för att vårda och behandla den

dömde på ett effektivt sätt och viss registrering för försäkringsbolagens

kravhantering. Regeringen får överlåta åt tillsynsmyndigheten att fatta

sådana beslut.

Personuppgifter får enligt 10 § behandlas bara om den registrerade har

lämnat sitt samtycket till behandlingen eller om behandlingen är

nödvändig för att bl.a. den personuppgiftsansvarige skall kunna fullgöra

en rättslig skyldighet. Enligt 22 § får uppgifter om personnummer utan

samtycke behandlas bara när det är klart motiverat med hänsyn till bl.a.

ändamålet med behandlingen.

10.1.2 Penningtvättutredningens förslag

Utredningen har föreslagit att de företag som avses i 2 §

penningtvättslagen med hjälp av automatisk databehandling skall få föra

register över den information om personer och transaktioner som det

enligt lag eller föreskrift åligger dem att lämna till finanspolisen eller

annan myndighet. Till stöd härför har anförts att det med hänsyn till den

hastighet med vilken transaktioner nu genomförs knappast är möjligt att

åstadkomma ett effektivt system mot penningtvätt om företagen inte får

föra kundinformation med hjälp av ADB.

Utredningen påpekar vidare att penningtvättslagen ställer höga krav på

de företag som enligt 2 § är uppgiftsskyldiga. Enligt 13 §

penningtvättslagen skall dessa ha rutiner till förhindrande av att de

utnyttjas för transaktioner som har samband med brottsliga förvärv.

Utredningen anser att det inte är möjligt för företagen att uppfylla dessa

ålägganden om de inte ges lagstadgad möjlighet att med hjälp av ADB

föra register över uppgifter som lämnats med stöd av penningtvättslagen.

Utredningen föreslår därför att varje företag skall ha rätt att föra ett

databaserat register över de uppgifter som företaget har lämnat till

finanspolisen. De uppgifter som enligt förslaget skall få registreras är den

anmäldes namn, person- eller organisationsnummer, adress,

kontonummer eller annan liknande uppgift samt en kortfattad

beskrivning av den händelse som föranlett uppgiftslämnandet.

10.2 Penningtvättsregister

Regeringens förslag: Företag som avses i 2 § penningtvättslagen får,

för att förhindra att företaget utnyttjas för penningtvätt, med hjälp av

automatisk databehandling föra register över uppgifter som företaget

lämnat till finanspolisen med stöd av 9 § andra stycket nämnda lag.

De närmare förutsättningarna för registreringen skall anges i en

särskild lag om penningtvättsregister.

Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer i

huvudsak med regeringens förslag. Regeringens förslag är emellertid

mera detaljerat genom att de närmare förutsättningarna för registreringen

framgår direkt av lagtexten .

Remissinstanserna: Datainspektionen och LO har avstyrkt förslaget.

Om förslaget genomförs anser Datainspektionen att den föreslagna lagen

måste skärpas. Malmö tingsrätt och Justitiekanslern har framfört

synpunkter vad gäller frister för bevarande och gallring.

Grossistförbundet Svensk Handel har tillstyrkt utredningens förslag.

Kammarrätten i Sundsvall, Svenska Bankföreningen, Svenska

Fondhandlareföreningen, TCO, Finansförbundet, Postgirot Bank och

Riksåklagaren, har ansett att berörda företag bör få lagra uppgifter om

misstänkt penningtvätt även i de fall uppgifterna kommer från andra

företag eller från finanspolisen.

Skälen för regeringens förslag

Avvägning mellan intresset av ett register och enskildas

personliga integritet

Vissa större banker har med stöd av den nuvarande datalagen ansökt om

tillstånd att få inrätta och föra personregister med hjälp av ADB, men

Datainspektionen samt, efter överklagande, länsrätten och kammarrätten

har avslagit ansökningarna.

Automatiserad databehandling av personuppgifter skulle underlätta

och effektivisera det brottsbekämpande arbetet väsentligt. Vid

bedömningen av huruvida personuppgifter skall få hanteras med hjälp av

automatiserad behandling måste emellertid integritetsfrågorna ställas i

förgrunden. En utgångspunkt är härvid bestämmelserna i 2 kap. 3 § andra

stycket regeringsformen att en person, i den utsträckning som föreskrivs i

lag, skall skyddas mot att den personliga integriteten kränks genom att

uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av automatiserad

databehandling.

Datainspektionen och LO har påpekat att möjligheten för banker och

andra företag som omfattas av 2 § penningtvättslagen att registrera

uppgifter om misstänkt penningtvätt i ADB-register kan komma att

medföra att personer, kriminella men även oförvitliga, hamnar på en

 svart lista .

De uppgiftsskyldiga företagen i 2 § penningtvättslagen omfattas redan

i dag av skyldigheten i 13 § att ha rutiner för att förhindra att företaget

utnyttjas för penningtvätt. Med stöd av bemyndigande i samma paragrafs

andra stycke har Finansinspektionen bl.a. utfärdat närmare föreskrifter

om vilka rutiner som skall följas. Dessa föreskrifter återfinns i

Finansinspektionens författningssamling (FFFS 1994:9 och 1994:10). I 4

§ FFFS 1994:9 föreskrivs att företaget skall ha ett internt

rapporteringssystem i syfte att ha kundinformation lätt tillgänglig för

föreskrivna kontroller. Enligt 8 § andra stycket FFFS 1994:10 skall

företaget, i samband med att misstänkta transaktioner rapporteras till

finanspolisen, hålla dokumentation angående genomförda rutinkontroller

och granskning inom företaget tillgänglig. Företagen har således redan i

dag möjlighet att föra manuella register över uppgifter som lämnats till

finanspolisen.

Enligt 21 § personuppgiftslagen är det förbjudet för andra än

myndigheter att behandla personuppgifter om bl.a. lagöverträdelser som

innefattar brott. I andra stycket finns emellertid möjlighet för regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter

om undantag från förbudet i fråga om automatiserad behandling av

personuppgifter. Enligt artikel 8.5 i dataskyddsdirektivet får behandling

av sådana uppgifter utföras endast under kontroll av en myndighet eller

om lämpliga skyddsåtgärder finns i nationell lag med förbehåll för de

avvikelser som medlemsstaterna kan tillåta med stöd av nationella

bestämmelser som innehåller lämpliga specifika skyddsåtgärder. Flera

remissinstanser däribland Datainspektionen har pekat på att det, om

förslagen i betänkandet genomförs, krävs att riksdagen noga och

uttömmande anger gränserna. Utöver ändamålet med registreringen anser

Datainspektionen även att tydliga regler om bl.a. innehåll, åtkomst och

gallring måste anges.

Med hänsyn till det starka samhälleliga intresse av att bekämpa

penningtvätt som finns, anser regeringen att de företag som omfattas av

uppgiftsskyldigheten bör ges en lagstadgad möjlighet att med hjälp av

automatisk databehandling föra register över uppgifter som de lämnat

med stöd av penningtvättslagen. För att den personliga integriteten skall

skyddas så långt som möjligt och kraven på skyddsåtgärder som ställs i

dataskyddsdirektivet skall uppfyllas, måste emellertid ramarna för sådana

register noggrant anges. Gränserna för registreringen bör därför framgå

direkt av lagen.

Uppgifter som får registreras

Ändamålet med upprättande av penningtvättsregister är att förhindra att

de uppgiftsskyldiga företagen utnyttjas för penningtvätt.

Penningtvättsregister bör därför få föras av företagen för att förhindra att

de medverkar vid transaktioner som utgör penningtvätt och uppfylla

uppgiftsskyldigheten i 9 § andra stycket penningtvättslagen. Det åligger

företagen att se till att uppgifterna i registret inte används för något

ändamål som är oförenligt med detta. Företagen bör var för sig centralt få

föra ett bevakningsregister för penningtvättsärenden vilket skall kunna

konsulteras vid misstänkta transaktioner. De personuppgifter som får

registreras skall vara adekvata och relevanta för ändamålet. Företagen

bör vidare inte få registrera fler personuppgifter än som är nödvändigt.

Penningtvättutredningen har föreslagit att penningtvättsregister skall

innehålla uppgifter som lämnats till finanspolisen med stöd av 9 § andra

stycket penningtvättslagen. Riksåklagaren har i det sammanhanget

påpekat att registret även bör omfatta uppgifter som lämnats med stöd av

tredje stycket i samma paragraf. Regeringen anser att det skulle föra för

långt om företagen tilläts registrera även sådana uppgifter som lämnas

med anledning av en förfrågan från finanspolisen i en utredning som

anmälts av ett annat företag. De uppgifter som får registreras bör således

vara sådana som lämnats av företaget med stöd av 9 § andra stycket

penningtvättslagen.

Penningtvättsregistret bör innehålla identifieringsuppgifter avseende

fysiska eller juridiska personer som rapporterats till finanspolisen, dvs.

uppgift om namn och person- eller organisationsnummer samt adress.

Registret bör också innehålla uppgift om kontonummer eller

motsvarande. Slutligen bör registret även innehålla de övriga uppgifter

som lämnats av företaget med stöd av 9 § andra stycket

penningtvättslagen.

Penningtvättutredningen har i den föreslagna lagen om

penningtvättsregister föreslagit att uppgifterna i registret skall få bevaras

endast under en begränsad tid. Som ledning för företagen anges i

betänkandet att tolv månader bör vara en rimlig tidsgräns. Utredningen

anser emellertid att detta inte behöver anges i lagen utan bör falla inom

Finansinspektionens ansvarsområde. I ett särskilt yttrande som bilagts

betänkandet har den i utredningen förordnade experten Tomas Tetzell

föreslagit att det avgörande för om en uppgift skall gallras eller inte skall

vara om uppgiften kan antas vara aktuell i ett ärende om penningtvätt. En

lagringstid på tre år efter det att de senast rapporterade uppgifterna

tillförts ett registrerat ärende bör enligt Tetzell vara ett riktmärke. Flera

remissinstanser däribland Malmö tingsrätt, Jusitiekanslern och

Datainspektionen har emellertid påpekat att föreskrifter om hur lång tid

uppgifter i registret får bevaras bör framgå av lagen.

I likhet med den kritik som framförts av remissinstanserna anser

regeringen att det, för att skydda den personliga integriteten i så stor

utsträckning som möjligt, är lämpligt att tidsgränsen för gallring av

uppgifterna i penningtvättsregistret framgår direkt av lagen. I

personuppgiftslagen anges att personuppgifter inte skall bevaras under en

längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med

behandlingen. Regeringen anser därför att den föreslagna tidsgränsen om

ett år är rimlig. Tidsfristen bör löpa från den dag då uppgifterna lämnades

till finanspolisen.

Det är viktigt att penningtvättsregistret innehåller uppgifter som är

aktuella och riktiga. Om polisen beslutar att lägga ned en utredning om

penningtvätt som föranletts av uppgifter som lämnats med stöd av

penningtvättslagen bör, såsom påpekats av Datainspektionen, företagets

uppgifter i registret omedelbart gallras. Detsamma bör gälla i sådana fall

där finanspolisen inte ens funnit skäl att inleda en utredning. Om en

förundersökning har avslutats utan att åtal väckts eller lagakraftvunnen

dom eller beslut meddelats av domstol med anledning av lämnade

uppgifter, bör uppgifterna likaså gallras.

Om det förekommer anledning att misstänka att en uppgift i registret är

felaktig eller ofullständig, bör företaget utan dröjsmål vidta skäliga

åtgärder för att utreda förhållandet. Visar det sig i ett sådant fall att

uppgiften var felaktig eller ofullständig bör den rättas, kompletteras eller

uteslutas ur registret. Såsom påpekats av Lagrådet, gäller

bestämmelserna om rättelse i personuppgiftslagen även vid behandling

av personuppgifter i penningtvättsregister. Det torde därför vara

tillräckligt att en hänvisning till bestämmelserna om rättelse i

personuppgiftslagen tas in i den nya lagen.

I 23 § personuppgiftslagen finns bestämmelser om att en enskild

person har rätt att få del av de uppgifter om honom själv som finns

registrerade. Utredningen har föreslagit att en särskild bestämmelse om

undantag från denna regel bör tas in i den nya lagen. Kammarrätten i

Sundsvall har påpekat att detta redan framgår av bestämmelsen i 11 §

penningtvättslagen om meddelandeförbud. Lagrådet har i denna fråga

förordat att en motsvarighet till den av utredningen föreslagna

bestämmelsen tas in i den nya lagen för att förebygga att den registrerade

begär registerutdrag enligt

26 § personuppgiftslagen. Enligt 27 § samma lag gäller nämligen inte

26 §, om det i bl.a. lag är särskilt föreskrivet att uppgifter inte får lämnas

ut till den registrerade. Meddelandeförbudet i 11 § penningtvättslagen

avser själva uppgiftslämnandet, medan 26 § personuppgiftslagen tar sikte

på själva behandlingen av uppgifter. Härtill kommer att det är önskvärt

att en sådan bestämmelse finns med i den särskilda registerlagen.

Regeringen delar denna uppfattning och anser därför att en särskild

bestämmelse härom bör tas in i den nya lagen.

Åtkomst till penningtvättsregister

Penningtvättutredningen har föreslagit att säkerhetsbestämmelser införs

som innebär att endast behöriga personer på säkerhetsavdelning eller

personer med jämförbara positioner hos företagen skall få hantera

informationen i penningtvättsregistren. Övrig personal skall enligt

utredningen endast få tillgång till en markering som visar att behöriga

personer skall kontaktas. Enligt utredningens förslag bör det åligga

Datainspektionen att meddela närmare föreskrifter härom.

Kammarrätten i Sundsvall har ifrågasatt om banker bör ges möjlighet

att utöka sina kundregister med spärrmarkeringar av vilka framgår att

säkerhetsavdelningen eller motsvarande skall kontaktas. En sådan

markering innebär, enligt kammarrätten, i praktiken att all personal som

har tillgång till kundregistret genom markeringen också får upplysning

om vilka kunder som kan misstänkas för penningtvätt. Kammarrätten

ifrågasätter även om det är förenligt med ändamålet med ett kundregister

att registrera sådana uppgifter.

I Finansinspektionens föreskrifter (FFFS 1994:9) angående

kontrollrutiner m.m. till förebyggande av penningtvätt föreskrivs att

uppgiftsskyldiga företag skall ha ett internt rapporteringssystem med

kundinformation lätt tillgänglig för föreskrivna kontroller. För att

uppfylla detta krav är det viktigt att de åtgärder som föreskrivs i

penningtvättslagen kan tillgripas så tidigt och så snabbt som möjligt. Det

finns i dag ingenting som hindrar att personal inom företaget tar del av de

uppgifter som lämnats till finanspolisen. Något sådant hinder bör inte

heller finnas beträffande ADB-register. Det bör i stället ankomma på

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela

säkerhetsföreskrifter för penningtvättsregister i enlighet med

bestämmelserna om säkerhetsåtgärder i personuppgiftslagen (se t.ex. 31,

32 och 50 §§).

För att skydda den personliga integriteten är det viktigt att det finns

bestämmelser om tystnadsplikt för de personer som får tillgång till

uppgifterna i penningtvättsregistret. Banksekretessen i 1 kap. 10 §

bankrörelselagen hindrar redan i dag att enskildas förhållanden till bank

obehörigen röjs. Någon motsvarande bestämmelse finns dock inte

beträffande alla företag som omfattas av uppgiftsskyldigheten i

penningtvättslagen. En särskild bestämmelse om tystnadsplikt bör därför

tas in i lagen som innebär att den som är verksam inom ett företag som

avses i 2 §

penningtvättslagen inte obehörigen får röja uppgift i

penningtvättsregister.

Riksskatteverket har anfört att det är angeläget att

kronofodemyndigheterna får tillgång till bankernas penningtvättsregister.

Riksskatteverket har därvid hänvisat till skyldigheten i 4 kap. 15 §

utsökningsbalken för banker m.fl. att redan i dag lämna vissa uppgifter

till kronofogdemyndigheten för bedömning om det finns utmätningsbar

egendom hos en gäldenär. Med hänsyn till intresset av att skydda den

personliga integriteten anser regeringen att det inte är lämpligt att

kronofogdemyndigheterna får tillgång till företagens

penningtvättsregister.

För att skydda den personliga integriteten ytterligare, bör det även

införas ett uttryckligt förbud i lagen mot samkörning av uppgifter i

penningtvättsregister hos de uppgiftsskyldiga företagen, dvs. ett företags

penningtvättsregister skall inte få samköras med motsvarande register

hos ett annat företag.

11 Sanktioner mot företagen och där verksamma

personer

Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet åsidosätter gransknings- eller uppgiftsskyldigheten eller

bryter mot meddelandeförbudet skall kunna dömas till böter.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Utredningen har dock föreslagit att anställda i ett företag, oavsett

befattning, skall omfattas av straffansvar för brott mot 9 § penningtvätts-

lagen samt att fängelse skall ingå i straffskalan.

Remissinstanserna: Tjänstemännens Centralorganisation,

Finansförbundet, Svenska Bankföreningen och Svenska

Fondhandlareföreningen har avstyrkt förslaget att införa sanktioner mot

de anställda innan motsvarande bestämmelser har införts för företagen.

Riksåklagaren har uppgett att, för det fall att ansvaret skall avse samtliga

anställda, ansvaret bör begränsas till uppsåtliga gärningar.

Justitiekanslern har anfört att skälen för kriminaliseringen inte framstår

som helt övertygande och menar, liksom Kammarrätten i Sundsvall, att

förslaget bör analyseras mot bakgrund av de principer om

företagaransvar som utbildats i rättspraxis.

Skälen för regeringens förslag

EG:s direktiv om penningtvätt

Av EG:s penningtvättsdirektiv följer bl.a. att medlemsstaterna skall se till

att de företag som omfattas av direktivet identifierar sina kunder,

granskar alla transaktioner som kan ha samband med penningtvätt samt

att företagen, deras styrelseledamöter och anställda rapporterar misstänka

transaktioner utan att upplysa kunden om att så har skett. Företagen skall

även avstå från att utföra en transaktion beträffande vilken misstanke

uppstått till dess behörig myndighet underrättats. Slutligen bör företagen

införa rutiner för internkontroll och utbilda de anställda. Enligt artikel 14

i penningtvättsdirektivet skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som

behövs för en fullständig tillämpning av alla bestämmelser i direktivet

och särskilt föreskriva vilka påföljder som skall gälla vid överträdelse av

regler som antagits på grund av direktivet.

Vid införandet av penningtvättslagen föreslogs inte något straffansvar

för den som bryter mot lagens bestämmelser. Det förutsattes att

efterlevnaden av bestämmelserna skulle kunna upprätthållas med stöd av

arbetsrättslig lagstiftning och de avtal som träffats på arbetsrättens

område samt de sanktionssystem som Finansinspektionen förfogar över i

sin tillsynsverksamhet (prop. 1992/93:207 s. 11).

I en motion till riksdagen (1992/93:Ju24) anfördes att det var

nödvändigt med långtgående straffsanktioner för att förhindra att den

svenska finansmarknaden användes för penningtvätt. Straffansvar

föreslogs därför i kombination med företagsbot för banker och andra

inrättningar som genomför transaktioner i strid med lagens

bestämmelser. Motionen avstyrktes av justitieutskottet som i sitt av

riksdagen godtagna betänkande bl.a. hänvisade till gällande lagstiftning

om häleri och företagsbot (1992/93:JuU37). I övrigt ansågs

Finansinspektionens tillsyn, liksom de regler som finns i lag och avtal på

arbetsrättens område, vara garantier nog. Utskottet hänvisade även till att

restriktivitet rekommenderas i fråga om nykriminalisering.

EFTA Surveillance Authority (ESA) undersökte under år 1994 hur

Sverige hade genomfört EG:s penningtvättsdirektiv. Enligt ett yttrande

av ESA med anledning av denna undersökning, skulle det ligga närmare

den tolkning av direktivet som gjorts av andra medlemsstater att anta

påföljdsbestämmelser i form av böter eller fängelse vid brott mot

bestämmelserna i penningtvättslagen. Som skäl angavs att samtliga

medlemsstater, när direktivet antogs, förbundit sig att vidta alla

nödvändiga ändringar i respektive strafflagstiftning för att uppfylla

kraven i direktivet. Vidare anfördes att Island, Norge och Österrike infört

bestämmelser om böter. I Norge kan även fängelsestraff utdömas vid

grov brottslighet.

Sanktioner mot företag

Det svenska straffsystemet bygger på principen att endast fysiska

personer kan begå brott och straffas för dessa. Detta utesluter emellertid

inte att juridiska personer i vissa fall kan drabbas av sanktioner eller

andra betungande rättsverkningar till följd av brott eller andra

överträdelser som begås i den verksamhet som bedrivs. Om ett

tillståndspliktigt företag i 2 § inte följer de regler om interna rutiner och

utbildning av personal som följer av 13 § penningtvättslagen samt av

Finansinspektionens allmänna råd och föreskrifter, kan företaget

meddelas varning eller i sista hand återkallelse av tillståndet att driva den

tillståndspliktiga verksamheten. Vissa företag kan även meddelas erinran.

En översyn av vissa rörelse- och tillsynsregler på bankområdet görs för

närvarande av Banklagskommittén (dir. 1995:86). Enligt utrednings-

direktiven skall kommittén bl.a. överväga behovet av ändrade regler för

Finansinspektionens ingripanden och sanktioner. Samtidigt pågår

beredning inom Regeringskansliet av betänkandet Straffansvar för

juridiska personer (SOU 1997:127), vari föreslås att straffansvar för

juridiska personer skall införas och sanktionsavgifter som konkurrerar

med straffbestämmelser tas bort.

Regeringen anser mot denna bakgrund att möjligheten att införa

sanktionsbestämmelser mot de företag som omfattas av

penningtvättslagen bör samordnas med beredningen av den ovannämnda

utredningen resp. betänkandet. Regeringen avstår därför från att nu lägga

fram något förslag i den delen.

Sanktioner mot personer som är verksamma i företaget

I samband med att frågor om sanktioner mot personer verksamma i

företag diskuteras är det viktigt att skilja mellan straffrättsliga och

administrativa bestämmelser. En person som är verksam i ett

uppgiftsskyldigt företag och som uppsåtligen medverkar vid penningtvätt

kan redan i dag dömas enligt brottsbalkens häleribestämmelser. Enligt de

nu föreslagna reglerna i brottsbalken, kommer en sådan person i

fortsättningen att kunna dömas för penninghäleri eller

penninghäleriförseelse enligt 9 kap. 6 a och 7 a §§ eller för medhjälp

därtill enligt bestämmelserna i samma lagrum jämfört med 23 kap. 4 §.

Att bryta mot de administrativa bestämmelserna i penningtvättslagen

eller Finansinspektionens föreskrifter genom att åsidosätta gransknings-

eller uppgiftsskyldigheten eller bryta mot meddelandeförbudet är

däremot inte straffrättsligt sanktionerat i dag. Som exempel på en sådan

situation kan nämnas att den verkställande direktören i ett

uppgiftsskyldigt företag beslutar att en misstänkt transaktion inte skall

rapporteras till finanspolisen på den grunden att det inte är önskvärt att

företaget figurerar i penningtvättssammanhang.

För att bekämpningen av penningtvätt skall bli så effektiv som möjligt

är det nödvändigt att den lagstiftning som finns på området efterlevs av

de personer som är verksamma inom företaget. Detta torde gälla såväl

anställda i företaget, t.ex. säkerhetsansvariga, som styrelseledamöter och

verkställande direktörer. Straffrättsliga sanktioner för överträdelser av

penningtvättslagens administrativa bestämmelser bör därför införas. Hur

ansvaret skall fördelas inom företaget har emellertid varit föremål för

olika meningar.

Flera remissinstanser, däribland Finansförbundet, har framfört kritik

mot att en anställd kan drabbas av straffansvar för en handling som

utförts på grund av att ett företag underlåtit att fullgöra sin skyldighet att

skapa tillräckliga förutsättningar för de anställda att efterleva

lagstiftningen. De har även påpekat att det förefaller orimligt att ålägga

den enskilde tjänstemannen straffansvar om han inte erhållit tillräcklig

utbildning eller om företagets rutiner är bristfälliga.

Principerna om företagaransvar torde kunna beskrivas enligt följande.

Ansvaret åvilar i fråga om aktiebolag och andra juridiska personer med

likartad struktur främst styrelsen och den verkställande direktören. I de

flesta större företagen måste arbetsuppgifter och ansvar som primärt

åvilar företagsledningen delegeras nedåt i organisationen. Det är

nödvändigt dels eftersom företagsledningen i praktiken inte kan ha

kontroll över hela verksamheten, dels eftersom ledningen av

effektivitetsskäl inte kan syssla med detaljfrågor. Om en sådan

delegering genomförs på ett korrekt sätt medför den i allmänhet att också

straffansvaret flyttas från företagsledningen till den som arbetsuppgiften

delegerats till. Detta förutsätter att företagsledningen har organiserat

företagets verksamhet på ett rationellt sätt, utsett kompetenta

befattningshavare samt sett till att erforderliga instruktioner lämnats. Det

fordras vidare att den som fått ansvaret delegerat till sig också har

tillräckliga beslutsbefogenheter och ekonomiska resurser för att vidta de

åtgärder som är påkallade. Företagsledaren är alltid skyldig att skapa

förutsättningar för en betryggande tillsyn och kontroll även om han inte

kan utöva den själv. Det bör emellertid observeras att företagsledningens

ansvar inte upphör ens efter en korrekt utförd delegering. Skulle

företagsledningen känna till eller borde den känna till att arbetsuppgifter

som delegerats inte utförs på ett godtagbart sätt, kan den hållas

straffrättsligt ansvarig för att inte ha ingripit för att rätta till

förhållandena.

Penningtvättslagen ålägger i 9 § företaget att granska och rapportera

transaktioner som kan tyda på penningtvätt. Det grundläggande ansvaret

för att lagens bestämmelser efterlevs ligger således i första hand på

företagets ledning. En sanktionsbestämmelse som avser underlåtenhet att

granska eller rapportera en misstänkt penningtvättstransaktion enligt 9 §,

skulle således träffa företagsledningen eller den som ansvaret delegerats

till eller, i vissa fall, bådadera. Som exempel kan nämnas att den

säkerhetsansvarige på en bank som fått en anmälan från en kassörska

underlåter att granska och rapportera transaktionen till finanspolisen.

Regeringen anser i enlighet med vad som framförts av ett flertal

remissinstanser att det skulle föra för långt att ålägga samtliga anställda

i ett företag, oavsett befattning, straffrättsligt ansvar. Straffansvaret bör

därför begränsas så att det i enlighet med principerna för företagaransvar

träffar personer i ledande ställning. Annan personal som i strid med

instruktioner från arbetsgivaren underlåter att fullgöra den gransknings-

och uppgiftsskyldighet som åligger företaget kan i stället bli föremål för

åtgärder enligt arbetsrätten.

De regler på arbetsrättens område som är tillämpliga är närmast lagen

(1982:80) om anställningsskydd (LAS). En arbetstagare kan sägas upp

om det finns saklig grund för uppsägning resp. avskedas om han grovt

har åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren. LAS gäller för

arbetstagare i allmän eller enskild tjänst, men däremot inte för

styrelseledamöter och verkställande direktörer i ett företag.

Straffansvar bör även införas för den som bryter mot

meddelandeförbudet i 11 § penningtvättslagen. Av den bestämmelsen

framgår dock uttryckligen att förbudet avser såväl styrelseledamöter som

anställda i företaget.

Både såvitt avser brott mot gransknings- och uppgiftsskyldigheten som

brott mot meddelandeförbudet, bör uppsåt eller grov oaktsamhet krävas

för ansvar.

Utredningen har föreslagit att påföljden för brott mot

penningtvättslagens bestämmelser skall kunna bestämmas till böter eller

fängelse upp till sex månader. Regeringen anser att det måste beaktas att

det rör sig om överträdelser av administrativa regler vilka syftar till att

penningtvättslagens föreskrifter skall efterlevas. Straffvärdet för sådana

förseelser torde enligt regeringens mening inte vara så högt att fängelse

bör ingå i straffskalan.

Behövs sanktioner för svarspliktiga företag?

Den skyldighet att svara på finanspolisens frågor som föreslås i 9 a §

penningtvättslagen för andra yrkeskategorier än de finansiella bör, enligt

regeringens mening, inte omfattas av de föreslagna

ansvarsbestämmelserna. Det kan nämligen inte uteslutas att den

tillfrågade i vissa fall själv kan ha gjort sig skyldig till t.ex. medhjälp till

penninghäleri och i ett sådant fall bör det av principiella skäl inte

föreligga en skyldighet att under

straffansvar lämna uppgifter som alltså skulle kunna komma att användas

mot den uppgiftsskyldige själv.

De svarspliktiga företagen, dess styrelseledamöter och anställda

omfattas av meddelandeförbudet i 11 §. Brott mot denna bestämmelse

bör därför föranleda ansvar även för dessa.

12 Anmälningsplikt för revisorer vid misstanke

om brott

12.1 Bakgrund

Penningtvättutredningens överväganden

Av direktiven till Penningtvättutredningen (dir. 1995:132) framgick att

utredaren bl.a. skulle analysera om revisorer borde föras in under

penningtvättslagens tillämpningsområde. Utredaren skulle i det

sammanhanget särskilt beakta det förslag som lagts fram av

Aktiebolagskommittén om skyldighet för revisorer i aktiebolag att

anmäla misstänkt brottslighet i vissa fall. Penningtvättutredningen

konstaterar att en revisor vid revisionen kan upptäcka misstänkt

penningtvätt av betydande storlek. Utredningen anser emellertid att

Aktiebolagskommitténs förslag innebär att revisorn kan anmäla brott

endast under mycket specifika omständigheter. Vidare anförs att det

redan i dag finns skyldighet för revisorer i företag under

Finansinspektionens tillsyn att rapportera vissa omständigheter till

inspektionen. Sammantaget finner därför utredningen att det i nuläget

inte finns tillräckliga skäl för att införa någon särskild uppgiftsskyldighet

för revisorerna.

Nya bestämmelser i aktiebolagslagen om anmälningsplikt för revisorer

En revisor är i dag inte skyldig att göra anmälan till polis eller åklagare,

om han misstänker att det har begåtts något brott inom ramen för

bolagets verksamhet. Tvärtom begränsas hans möjligheter att göra

sådana anmälningar av hans tystnadsplikt. Tystnadsplikten innebär att

han inte på eget initiativ får lämna uppgiften till polis eller åklagare, om

detta skulle medföra skada för bolaget. I sådana fall har han inte några

andra möjligheter att reagera än att anmärka på förhållandet i

revisionsberättelsen samt att löpande, genom påpekanden och erinringar,

underrätta företagsledningen om sina iakttagelser. Sedan

förundersökningen väl har inletts är revisorn visserligen, trots

tystnadsplikten, skyldig att svara på frågor från förundersökningsledaren

men hans möjligheter att själv initiera förundersökningen är dock

begränsade.

Riksdagen har under våren antagit prop. 1997/98:99 (bet.

1997/98:LU26, rskr. 1997/98:257, SFS 1998:760) med förslag om vissa

ändringar på dessa punkter. De nya bestämmelserna träder i kraft den

1 januari 1999. Om en revisor vid sin granskning av ett bolag finner att

en styrelseledamot eller den verkställande direktören kan misstänkas för

vissa särskilda slag av brott inom ramen för bolagets verksamhet, skall

han utan oskäligt dröjsmål underrätta styrelsen om sina iakttagelser.

Revisorn skall, om de skadliga effekterna av gärningen inte avhjälps och

anmälan till åklagare eller polis inte heller sker, senast två veckor efter

underrättelsen till styrelsen lämna sitt uppdrag samt själv göra anmälan

till åklagare.

Det skulle emellertid stämma mindre väl överens med revisorns roll

som bolagets förtroendeman att ålägga honom uppgifter av renodlat

straffrättslig natur gentemot bolaget. Reglerna om revisors skyldighet att

göra anmälan till polis eller åklagare har därför inte utformats så att de

blir till en del av ett straffrättsligt sanktionssystem. I stället har de

utformats så att de i första hand kan användas som instrument i revisorns

arbete att i bolagets och dess intressenters intresse motverka

oegentligheter inom bolaget. Skyldigheten för revisorn att agera har

därför avgränsats till att gälla misstankar om brottslighet som är av

ekonomiskt slag och som typiskt sett kan vålla bolaget eller dess

intressenter skada. Brottstyperna har specificerats i en särskild

 brottskatalog . De brott som omfattas är främst bedrägeri-,

förskingrings- och bokföringsbrott samt vissa slag av skattebrott.

Vid remissbehandlingen av Justitiedepartementets promemoria har

Riksåklagaren ansett att brottskatalogen även bör omfatta sådana

häleribrott som utgör penningtvätt. Regeringen har vid behandlingen av

frågan i propositionen anfört att en anmälningsplikt vad gäller häleri

skulle kunna vara av värde vid bekämpandet av penningtvätt, men avstått

från att ta upp frågan i det sammanhanget och hänvisat till beredningen

av Penningtvätt-utredningens betänkande.

12.2 Revisorer i aktiebolag

Regeringens förslag: Om en revisor i samband med granskning av ett

bolag finner att en styrelseledamot eller den verkställande direktören

kan misstänkas för penninghäleri, skall han göra anmälan om detta till

åklagare.

Förslagen i promemorian om anmälningsplikt för revisorer vid

misstanke om brott: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig har

tillstyrkt förslagen. Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR har

hänvisat till sitt remissyttrande över betänkande Aktiebolagets

organisation (SOU 1995:44) vari förslaget om anmälningsplikt för

revisorer avstyrkts. Skulle en anmälningsplikt enligt prop. 1997/98:99

ändå införas har FAR emellertid inga invändningar mot att häleri läggs

till brottskatalogen på det sätt som föreslås i promemorian. Sveriges

Industriförbund har framfört att det endast bör införas en rätt men inte

någon skyldighet för revisorn att göra anmälan om misstänkt brottslig

verksamhet i bolaget och i övrigt hänvisat till sitt remissvar över det

ovannämnda betänkandet. Svenska Revisorsamfundet SRS har godtagit att

anmälningsskyldigheten utökas med penningtvättsbrott, men påpekat att

den föreslagna lagregleringen även innefattar andra brott som inte bör

omfattas av anmälningsskyldigheten.

Skälen för regeringens förslag: Det finns anledning förmoda att en

viss del av den penningtvätt som förekommer i dag sker genom att

illegala medel förs in i bolag för att där tvättas . Trots misstankar om att

sådan verksamhet förekommer är det mycket svårt att upptäcka dessa

transaktioner.

Revisorns arbete är inriktat på bolagets räkenskaper och ekonomiska

förvaltning och det är på det området som revisorn har en särskild

kompetens. Såsom Penningtvättutredningen påpekat kan en revisor i sitt

arbete upptäcka misstänkt penningtvätt. Även Svenska Revisorsamfundet

SRS har i sitt remissyttrande över betänkandet om penningtvätt

konstaterat att det kan förekomma att revisorn vid granskningen av ett

bolag finner transaktioner som skulle kunna utgöra ett led i penningtvätt.

Granskningen sker i efterhand och det finns då oftast möjligheter att

bedöma om transaktionen utgjort ett led i en brottslig handling.

I prop. 1997/98:99 har regeringen ansett att revisorns

anmälningsskyldighet bör avgränsas till att avse misstankar om

brottslighet av ekonomiskt slag som typiskt sett kan vålla bolaget eller

dess intressenter skada. Med intressenter avses inte bara aktieägare utan

även vissa utomstående såsom kreditgivare, anställda, andra

kontraktsparter och det allmänna. De brott som föreslås omfattas av

revisorernas anmälningsskyldighet är i enlighet därmed bedrägeri-,

förskingrings-, bokförings-, besticknings- och mutbrott samt vissa slag

av skattebrott. De åtgärder som är aktuella vid penningtvätt går i regel ut

på att föra in s.k. svarta pengar i bolagets ekonomi. Gärningar som

innefattar penningtvätt och som utförs inom ramen för bolagets

verksamhet torde därför utgöra brottslighet av ekonomiskt slag. I

propositionen har en riktlinje varit att en åtgärd för att omfattas av

anmälningsskyldigheten dessutom skall kunna vålla bolaget eller dess

intressenter skada. Brottslighet som innefattar penningtvätt torde inte

vara av sådant slag att den typiskt sett kan vålla bolaget eller dess

intressenter någon omedelbar skada, utan snarare sådan att den först i

förlängningen kan åsamka dessa skador. Om det skulle komma till

allmänhetens kännedom att ett bolag utnyttjas för penningtvätt torde

förtroendet för bolaget minska och innebära negativa konsekvenser både

för bolaget och dess intressenter. Detta är emellertid inte unikt för

penningtvätt utan torde gälla för all typ av allvarligare brottslighet.

Svenska Revisorsamfundet SRS har anfört att anmälningsskyldigheten

inte bör utvidgas till andra brottstyper än dem som omfattas av prop.

1997/98:99 om det inte finns starka skäl. Penningtvättens särskilt

allvarliga karaktär, likhet med brott som innefattas i brottskatalogen, dess

nära samband med redovisning och därmed det reviderade området samt

revisorers möjligheter att upptäcka brottsligheten utgör enligt SRS

sådana starka skäl.

Penningtvätt utförs ofta med uppsåt att dölja eller dra nytta av allvarlig

brottslighet och utgör inte sällan ett slutled i den organiserade

brottsligheten. Ett företag som utnyttjas för penningtvätt kan därmed

finansiera sin verksamhet med kapital från brottslig verksamhet. Såsom

påpekats av Ekobrottsmyndigheten är detta ett väldokumenterat problem i

exempelvis restaurang- och byggbranschen samt i taxinäringen. De

svarta pengarna skapar ett kretslopp genom penningtvätt och nya rörelser

genereras. Sammantaget anser regeringen att penningtvättens särskilt

allvarliga karaktär samt revisorernas möjligheter att upptäcka brottslighet

i samband därmed motiverar att revisorns anmälningsskyldighet utsträcks

till att omfatta också brottsliga förfaranden av penningtvättskaraktär.

Gärningar som innefattar penningtvätt är i dag i regel straffbara enligt

brottsbalkens häleribestämmelser. I enlighet med vad som redovisats i

avsnitt 6, föreslår nu regeringen införande av ett särskilt

penningtvättsbrott, penninghäleri. Anmälningsskyldigheten för revisorer

bör i enlighet därmed avse misstanke om sådana gärningar som är

straffbara enligt den föreslagna bestämmelsen om penninghäleri i 9 kap.

6 a § brottsbalken.

12.3 Revisorer i finansiella bolag

Europaparlamentet och rådet antog den 29 juni 1995 det s.k. BCCI-

direktivet (95/26/EG). Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om

revisorers rapporteringsskyldighet till tillsynsmyndigheterna.

Bestämmelserna i direktivet har införts för revisorer i banker,

kreditmarknadsföretag, försäkringsbolag, understödsföreningar,

värdepappersbolag, fondbolag och hypoteksinstitut (se prop.

1995/96:173). En revisor i ett sådant finansiellt företag är skyldig att

omgående till Finansinspektionen rapportera sådana förhållanden rörande

företaget som kan utgöra en väsentlig överträdelse av de författningar

som reglerar företagets verksamhet. Vidare skall revisorn rapportera

förhållanden som kan påverka det finansiella företagets fortsatta drift

negativt eller som kan leda till att han avstyrker att balansräkning eller

resultaträkning fastställs eller kan föranleda anmärkning.

Bestämmelser som rör revisorer i banker finns i dag i bankrörelselagen

(1987:617). I prop. 1997/98:166 föreslås bl.a. att aktiebolagslagen

(1975:1385) även skall omfatta dessa företag. Förslagen innebär att

bestämmelserna i aktiebolagslagen om revisorers anmälningsplikt vid

misstanke om brott även kommer att omfatta bankaktiebolagen.

Förslagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

13 Övriga frågor

13.1 Finns det behov av en ny penningtvättslag?

I dag finns regler om penningtvätt både i brottsbalken och i penning-

tvättslagen. Penningtvättslagen innehåller administrativa bestämmelser i

syfte att hindra att det finansiella systemet används för penningtvätt,

medan de straffrättsliga reglerna återfinns i brottsbalkens

häleribestämmelser. Penningtvättutredningen har föreslagit att en ny

penningtvättslag införs bl.a. med anledning av att ett särskilt

penningtvättsbrott föreslås. Såsom tidigare anförts, föreslås nu att det nya

brottet skall tas in i brottsbalken. Regeringen anser därför att övriga

bestämmelser som föreslås kan genomföras genom ändringar i den

gällande penningtvättslagen.

13.2 Ikraftträdande

Förslagen i prop. 1997/98:99 om aktiebolagets organisation träder i kraft

den 1 januari 1999. Regeringen anser att det är angeläget att förslagen

träder i kraft så snart som möjligt härefter. Det är därför lämpligt att

samtliga förslag i den här propositionen träder i kraft den 1 juli 1999.

13.3 Ekonomiska effekter

Förslaget att försäkringsmäklare skall omfattas av uppgiftsskyldighet i

penningtvättslagen torde inte medföra några ekonomiska effekter för

Finansinspektionen eftersom dessa redan i dag står under inspektionens

tillsyn.

Förslaget om att bredda basen för penningtvätt till att avse skatte- och

tullbrott torde inte få några betydande kostnadseffekter för det allmänna.

Detsamma gäller förslaget om anmälningsskyldighet för revisorer som i

samband med granskningen av ett bolag finner att en styrelseledamot

eller den verkställande kan misstänkas för vissa slag av häleri.

Förslagen skall genomföras inom ramen för befintliga anslag för

berörda myndigheter.

14 Författningskommentar

14.1 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

9 kap. 6 §

Ändringen innebär att de gärningsformer som nu upptas i första stycket

3 och 4 utgår och flyttas till en ny paragraf i brottsbalken, 9 kap. 6 a §,

vilket får till följd att den gärningsform som nu återfinns under första

stycket 5 (fordringshäleri), kommer att upptas under första stycket 3. I

övrigt har inte några ändringar gjorts.

9 kap. 6 a §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.2.1, är ny och innebär att vissa

förfaranden som utgör penningtvätt samlas under ett och samma

straffstadgande.

Första stycket upptar i oförändrad form de nuvarande bestämmelserna

i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken. Punkt 1 motsvarar

nuvarande 9 kap. 6 § första stycket 3 och punkt 2 nuvarande 9 kap. 6 §

första stycket 4. I viss utsträckning är gärningar som avses i första

stycket straffbelagda även i 9 kap. 6 § första stycket. Syftet med den nya

bestämmelsen om penninghäleri är att den skall omfatta sådana brottsliga

förfaranden som typiskt sett är att anse som penningtvätt. Om en gärning

även uppfyller rekvisiten för häleri, bör emellertid domstolen i stället

döma för det brottet.

Andra stycket har inte någon motsvarighet i gällande rätt.

Bestämmelsen utvidgar det straffbara området till att omfatta den som på

ett mer kvalificerat sätt medverkar till åtgärder som är ägnade att dölja att

annan har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom

förvärv. Exempel på sådana brott är framför allt skatte- och tullbrott som

innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras staten. Förfaranden

som vidtas med egendom som är förvärvad genom brott täcks redan av

första styckets gärningsbeskrivningar. För att undvika tillämpnings- och

konkurrensproblem har andra stycket därför gjorts subsidiärt till första

stycket.

För straffansvar fordras att åtgärden i det enskilda fallet varit ägnad att

dölja att annan berikat sig. Så torde regelmässigt vara fallet om man

medverkar till att bortföra, överlåta eller omsätta egendom som tillhör

någon som har berikat sig genom brott, exempelvis genom olika bank-

eller andra affärstransaktioner, och därigenom försvårar möjligheten att

klarlägga egendomens ursprung eller vem som är dess riktige ägare.

Uppräkningen är inte uttömmande. Förutom de angivna exemplen

omfattar således ansvaret liknande åtgärder som på samma sätt är ägnade

att dölja att annan har berikat sig genom brott.

Som ytterligare villkor uppställs kravet att medverkan skall vara

otillbörlig. Den medverkan som ges skall alltså, för att vara straffbar, ha

som mer eller mindre uttalat syfte att hjälpa den brottslige att dra nytta av

sitt brott. Vidare skall det finnas ett direkt samband mellan den hjälp

gärningsmannen lämnar t.ex. en skattskyldig och det förhållandet att den

sistnämnde får möjlighet att dölja att han har berikat sig genom brott.

Detta innebär att normala transaktioner som sker öppet och som har ett

tydligt legalt ändamål faller utanför det straffbara området. Bedömningen

måste göras med hänsyn till samtliga omständigheter. Att medverka vid

överlåtelser eller andra former av transaktioner genom att ställa sig till

förfogande som bulvan eller genom att låna ut sina identitetshandlingar

är exempel på medverkan som normalt måste anses vara otillbörlig.

Vidare bör betraktas som otillbörligt medverkan till banktransaktioner

som innebär att egendom förs ut ur landet för att placeras och investeras i

länder där kontrollen av det finansiella systemet är bristfällig. Ytterligare

fall av otillbörlig medverkan kan t.ex. vara att låta någon annan sätta in

pengar på sitt bankkonto eller medverka till omfattande transaktioner

mellan olika konton i syfte att göra det svårare att identifiera egendoms

ursprung eller dess ägare. Att delta i skentransaktioner utgör ett annat

exempel på otillbörlig medverkan. Ett ytterligare exempel är att sälja

vinstbongar för att ge någon annan tillgång till en handling som förklarar

varför han disponerar över mer egendom än vad hans redovisade inkomst

utvisar.

Såsom Lagrådet angett, syftar alltså bestämmelsen till att straffbelägga

sådana åtgärder som mer eller mindre typiskt kan dölja det brottsliga

berikandet, vilket innebär att normala affärstransaktioner, om än vidtagna

i ont uppsåt, faller utanför det straffbara området.

De objektiva förutsättningarna för straffansvar måste givetvis vara

täckta av uppsåt. Indirekt och även eventuellt uppsåt bör dock vara

tillräckligt. För ansvar bör alltså inte krävas att gärningsmannens

huvudsakliga syfte med en viss transaktion är att dölja att annan berikat

sig genom brott. Det bör vara tillräckligt att gärningsmannen förstår att

transaktionen kommer att få denna följd eller att han misstänker detta och

att han skulle företa gärningen även om han var säker på att så är fallet.

Som en förutsättning för att bestämmelsen om penninghäleri skall

kunna tillämpas måste det i samtliga fall föreligga ett fullbordat förbrott.

I många fall där transaktioner som liknar penningtvätt företas kan

gärningen i stället utgöra själva förbrottet, t.ex. förskingring. I sådana fall

skall givetvis i första hand dömas för det brottet varvid efterföljande

straffbar penningtvätt konsumeras.

När det gäller skattebrott omfattar den föreslagna utvidgningen av

straffansvaret endast åtgärder som vidtas då effekten av brottet har

inträtt. Det är således först när skattebrottet lett till en för låg debitering

av skatt som den skattskyldige kan sägas ha berikat sig. Den som vidtar

åtgärder i ett tidigare skede i syfte att dölja för skattemyndigheten att

någon annan har en högre beskattningsbar inkomst än som redovisas,

t.ex. genom s.k. luftfakturor eller skenavtal, torde i stället kunna dömas

för medhjälp till skattebrott. Sådana främjande åtgärder kan även vidtas

efter det att den skattskyldige har lämnat in de felaktiga uppgifterna men

innan brottet har lett till önskad effekt, t.ex. genom att vid begärd

komplettering från myndighetens sida medverka till att upprätta falska

handlingar.

Tredje stycket innehåller en bestämmelse om grovt brott. Straffskalan

motsvarar vad som gäller för de fall häleri är att bedöma som grovt. Vid

bedömningen av om brottet är grovt bör de omständigheter som nu

tillmäts betydelse vid frågan om häleri enligt 9 kap. 6 § första stycket 3

och 4 brottsbalken är grovt äga samma giltighet. Det bör därför beaktas

vilket värde gärningen avsett, om de brottsliga åtgärderna satts i system

eller vidtagits inom ramen för omfattande ekonomisk verksamhet.

9 kap. 7 a §

Paragrafen, som motiveras i avsnitt 6.2.2, är ny.

Första stycket, som innehåller bestämmelser om ringa brott, motsvarar

i sak nuvarande bestämmelser i 9 kap. 7 § första stycket brottsbalken,

såvitt avser de gärningar som nu återfinns i 9 kap. 6 § första stycket 3

och 4 brottsbalken. Därutöver kommer det även att omfatta ringa brott

avseende de nya gärningar som anges i 9 kap. 6 a § andra stycket.

Andra stycket reglerar de fall då oaktsamt förfarande kan föranleda

ansvar. Punkt 1 motsvarar i sak nuvarande bestämmelser i 9 kap. 7 §

andra stycket 2 brottsbalken, såvitt avser de gärningar som nu återfinns i

9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 brottsbalken. Punkt 2 har inte någon

motsvarighet i gällande rätt och innebär att kriminaliseringen utvidgas till

att även omfatta de nya gärningar som anges i 9 kap. 6 a § andra stycket.

14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt

1 §

Vid införandet av penningtvättslagen anfördes att syftet med

hänvisningen i första stycket till Sveriges förpliktelser enligt EES-avtalet

var att fästa tillämparens uppmärksamhet på att EES-avtalet kan ha

betydelse för tolkningen av lagens bestämmelser. Eftersom hänsyn till

detta skall tas även utan en direkt hänvisning därom i lagen, anser

regeringen att första stycket är överflödigt och bör utgå.

I första stycket, som i stort motsvarar det nuvarande andra stycket, görs

en teknisk ändring som innebär att en definition av vad som enligt

penningtvättslagen skall avses med begreppet penningtvätt införs i stället

för den syftesangivelse som finns i lagen i dag.

Ändringen i andra stycket innebär att penningtvättslagen kommer att

omfatta transaktioner där det bakomliggande brottet utgörs av sådana

skatte- eller tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift

undandras staten. För att få med dessa brott skall penningtvätt även

omfatta åtgärder med annan egendom än sådan som har förvärvats

genom brott, om åtgärderna är ägnade att dölja att någon har berikat sig

genom brottslig gärning. Med lokutionen någon avses även

gärningsmannen själv. Åtgärder som vidtas av denne och som är ägnade

att dölja att han själv berikat sig genom skatte- eller tullbrott kommer

därmed att omfattas av lagens tillämpningsområde. Detsamma gäller då

någon vidtar sådana åtgärder för att dölja att annan berikat sig genom

brottslig gärning.

Utredningen har vidare föreslagit att begreppet egendom i

definitionen ersätts med medel . Som skäl har angetts att penningtvätt

innebär ett döljande av att pengar eller pengars värde har ett olagligt

ursprung. Begreppet medel innefattar, enligt utredningen, förutom

kontanta medel i form av svenska kronor och utländska valutor, alla

handlingar som har något faktiskt värde såsom aktier, obligationer eller

andra omsättningsbara värdepapper. Regeringen anser, i likhet med vad

som framförts av Riksåklagaren, att den av utredningen föreslagna

ändringen innebär en omotiverad krympning av definitionen och föreslår

därför inte någon ändring i den delen.

2 §

Ändringen i första stycket innebär att verksamhet enligt lagen (1989:508)

om försäkringsmäklare omfattas av penningtvättslagen. Med

försäkringsmäklare avses enligt den förstnämnda lagen juridiska och

fysiska personer som yrkesmässigt förmedlar direktförsäkringar.

Penningtvättslagen kommer därmed att omfatta såväl juridiska som

fysiska personer som driver verksamhet som försäkringsmäklare.

Lagen innehåller numera även bestämmelser i 9 a § om vissa andra

företag än dem som omnämns i första stycket. I tredje stycket görs därför

en hänvisning till 9 a §.

3 §

I första stycket sägs att förfaranden som utgör penningtvätt enligt

definitionen i 1 § kan vara straffbara som penninghäleri eller

penninghäleriförseelse enligt 9 kap. 6 a och 7 a §§ brottsbalken.

Ändringen görs till följd av att de nya brotten införs i brottsbalken.

Uppräkningen av brott är emellertid inte uttömmande eftersom

definitionen av penningtvätt i penningtvättslagen är vidare än

penninghäleribrottet i brottsbalken. Straff-ansvar kan därför föreligga

även enligt andra straffbestämmelser. Som exempel kan nämnas att en

transaktion som omfattas av definitionen i 1 § sista meningen

penningtvättslagen kan vara straffbar som medhjälp till skattebrott.

Ändringen i andra stycket innebär att begreppet penningtvätt införs till

följd av definitionen i 1 §. Sista meningen utgår, vilket innebär ett förbud

för de uppgiftsskyldiga företagen att medvetet medverka vid alla

transaktioner som kan antas utgöra penningtvätt, oavsett om det

bakomliggande brottet är allvarligt eller inte.

Lagrådet har anfört att hänvisningen till Ett företag som avses i 2 §...

möjligen kan väcka tvivel om huruvida företag i 2 § sista stycket, dvs.

svarsskyldiga företag, omfattas. Även i följande paragrafer talas i

huvudsak om Företaget varmed uppenbarligen avses företag enligt 2 §

första stycket. Till undvikande av missförstånd bör måhända, enligt

Lagrådet, i

3 § andra stycket anges att det är fråga om företag som avses i 2 § första

stycket. I enlighet med Lagrådets yttrande, har en hänvisning till 2 §

första stycket gjorts i andra stycket.

4 §

Ändringen i tredje stycket innebär en förklaring av vad som avses med

förkortningen EES, Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, till följd

av att 1 § första stycket tas bort.

5 §

Ändringen innebär att undantaget från skyldigheten att kontrollera

kundens identitet under de i paragrafen angivna förutsättningarna även

gäller företag som bedriver verksamhet enligt 1 § lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare.

7 §

Ändringen innebär att begreppet penningtvätt införs till följd av

definitionen i 1 §.

9 §

Nuvarande första stycket delas upp i två stycken.

Ändringen i första stycket innebär att begreppet penningtvätt införs till

följd av definitionen i 1 §. Lokutionen skäl att anta har ändrats till

 skäligen kan antas av språkliga skäl. Någon ändring i sak är inte

avsedd.

I andra stycket införs en bestämmelse som innebär att företaget på

begäran av Rikspolisstyrelsen, eller den polismyndighet som regeringen

bestämmer, skall lämna de ytterligare uppgifter som behövs för

utredningen om penningtvätt. Polisen får därigenom möjlighet att vända

sig till företaget för att ställa ytterligare frågor i ett visst ärende som

anmälts dit.

Tredje stycket är nytt och innebär att även annat företag som avses i 2

§ första stycket skall lämna de uppgifter för utredningen om penningtvätt

som myndigheten begär sedan ett företag gjort en anmälan dit om

penningtvätt. Polisens frågor måste avse utredningen i ett redan initierat

ärende.

En precisering av att uppgiftsskyldigheten åligger företag som avses i

2 § första stycket har gjorts i enlighet med Lagrådets påpekande.

9 a §

Paragrafen är ny. Bestämmelsen har justerats på förslag av Lagrådet.

Finanspolisen ges här möjlighet att vända sig till branscher där

penningtvätt kan antas förekomma och som inte omfattas av

uppgiftsskyldigheten i 2 §, för att inhämta information i ett visst

penningtvättsärende. Det krävs alltså att ett konkret ärende redan har

initierats hos finanspolisen för att svarsskyldighet skall inträda.

De verksamheter som omfattas av svarsplikten är handel med

antikviteter, konst, ädelstenar, metaller, skrot eller transportmedel,

förmedling av fastigheter eller bostadsrätter eller lotteri- och

spelverksamhet. Med handel med transportmedel avses t.ex. försäljning

av bilar och båtar.

För att svarsskyldighet skall inträda krävs det att handeln bedrivs

yrkesmässigt. I begreppet yrkesmässig handel ligger att det är fråga om

en verksamhet som bedrivs med självständighet, regelbundenhet och

varaktighet samt i regel även i vinstsyfte.

10 §

Den nuvarande lokutionen brutit mot någon sekretessregel har i

förtydligande syfte ersatts med åsidosatt tystnadsplikt . Skälet till det är

att bestämmelsen är tillämplig på privaträttsliga subjekt. Den omfattar

inte bara brott mot tystnadsplikt enligt lag utan även kontraktuella

åtaganden om tystnadsplikt och innebär således att skadeståndsskyldighet

inte kan ådömas för brott mot ett sådant åtagande.

Bestämmelsen gäller inte bara när företaget tar initiativ till

uppgiftslämnande enligt 9 § andra stycket första meningen, utan även vid

besvarande av polisens frågor enligt andra meningen. Detsamma gäller

när andra företag i 2 § på polisens begäran lämnar uppgifter enligt 9 §

tredje stycket.

Även styrelseledamöter, anställda och andra som lämnar uppgifter för

företagets räkning är skyddade av bestämmelsen.

Andra meningen är ny och innebär att inte heller svarsskyldiga företag

i 9 a § får göras ansvariga för åsidosättande av tystnadsplikt. Dessa

företag har enligt 9 a § skyldighet att lämna de uppgifter till finanspolisen

som denna begär. Någon bedömning av huruvida företaget hade

anledning att räkna med att uppgifterna borde lämnas, skall således inte

göras av dessa företag.

11 §

Ändringen innebär att inte heller svarspliktiga företag enligt 9 a §, dess

styrelseledamöter eller anställda får röja för kunden eller någon

utomstående att uppgifter har lämnats till finanspolisen med stöd av

samma paragraf eller att polisen genomför en undersökning.

Nuvarande andra stycket utgår. I det stycket anges att ansvar enligt 20

kap. 3 § brottsbalken inte skall följa för den som bryter mot förbudet i

första stycket. Stadgandet skall ses mot bakgrund av att

penningtvättslagen hittills har saknat ansvarsbestämmelse; straffansvaret

enligt 20 kap.

3 § brottsbalken är subsidiärt och förutsätter att gärningen inte är belagd

med straff enligt någon annan bestämmelse. I 14 § föreslås emellertid att

straffansvar införs för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet

bryter mot meddelandeförbudet i 11 §. Såsom Lagrådet påpekat, blir då

andra stycket överflödigt och bör utgå.

12 §

Ändringen innebär att begreppet penningtvätt införs till följd av

definitionen i 1 §.

13 §

Ändringen i första stycket innebär att begreppet penningtvätt införs till

följd av definitionen i 1 § och att en språklig ändring görs.

14 §

Paragrafen är ny och innebär att straffansvar införs i punkten 1 för den

som uppsåtligen åsidosätter gransknings- eller uppgiftsskyldigheten

enligt 9 §. Vilka som träffas av bestämmelsen, framgår av avsnitt 11.

Vidare införs straffansvar i punkten 2 för den som uppsåtligen bryter

mot meddelandeförbudet i 11 §. Denna bestämmelse avser såväl de

uppgiftsskyldiga företagen i 2 §, som de svarspliktiga företagen i 9 a §.

Att bestämmelsen träffar styrelseledamöter och anställda i företaget,

framgår av 11 §.

För ansvar fordras att gärningen begås uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet. Påföljden för överträdelse av bestämmelserna är böter.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Av första punkten framgår att lagen träder i kraft den 1 juli 1999.

På förslag av Lagrådet införs en övergångsbestämmelse i andra

punkten.

Granskningsskyldigheten enligt 9 § första stycket är straffsanktionerad

och enligt 5 § brottsbalkens promulgationslag kan straffansvar inte

inträda för underlåtenhet som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

Däremot kan fråga uppkomma om skyldighet kan föreligga för att efter

ikraftträdandet granska transaktioner som tidigare inte behövde granskas.

Enligt grunderna för nyssnämnda bestämmelse bör detta inte vara fallet. I

fråga om transaktioner som företagits före ikraftträdandet skall därför 9 §

i dess äldre lydelse tillämpas och skall 14 § 1 nya lydelsen inte gälla.

14.3 Förslaget till lag om penningtvättsregister

1 §

I paragrafen anges lagens omfattning, dvs. automatiserad behandling av

personuppgifter avseende sådan penningtvätt som avses i 1 §

penningtvättslagen. Sådan behandling föreslås ske i s.k.

penningtvättsregister. Det anges även att lagen skall gälla utöver vad som

gäller enligt bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204).

2 §

I paragrafen anges vilka som skall ha rätt att föra penningtvättsregister

genom en hänvisning till 2 § första stycket penningtvättslagen. Registret

skall få föras över sådana uppgifter som företaget lämnat till

finanspolisen med stöd av 9 § andra stycket samma lag. De uppgifter

som får registreras är sådana som kan tyda på penningtvätt och som

anmälts till finanspolisen av det uppgiftsskyldiga företagen. Vidare får

penningtvättsregister innehålla de ytterligare uppgifter som har lämnats

av företaget på begäran av finanspolisen.

En precisering av att uppgiftsskyldigheten åligger företag som avses i

2 § första stycket har gjorts i enlighet med Lagrådets påpekande.

3 §

I bestämmelsen anges ändamålet med penningtvättsregistret. Ett sådant

register får enligt punkten 1 föras av ett uppgiftsskyldigt företag för att

förhindra att företaget medverkar vid transaktioner som utgör

penningtvätt. Bestämmelsen motsvarar vad som sägs i 3 § andra stycket

penningtvättslagen. Vidare får ett sådant register enligt punkten 2 föras

för att företaget skall kunna uppfylla uppgiftsskyldigheten i 9 § andra

stycket samma lag. Ändamålsbestämmelsen är uttömmande, vilket

innebär att penningtvättsregistret inte får användas av företagen för några

andra ändamål än de angivna.

4 §

I paragrafen anges vilka uppgifter som ett penningtvättsregister får

innehålla. Uppräkningen är uttömmande. Enligt första punkten får

identitetsuppgifter på den aktuella fysiska eller juridiska personen

registreras, dvs. namn, person- eller organisationsnummer och adress. I

andra punkten anges att registrering kan ske av kontonummer eller

motsvarande, som den anmälda transaktionen är hänförlig till. Vissa av

de företag som avses i 2 § penningtvättslagen för inte konton, t.ex.

företag som driver livförsäkringsrörelse, valutaväxlingsrörelse och

försäkringsmäklare. Registreringen hos dessa kan därför avse andra

motsvarande uppgifter som en anmäld transaktion kan hänföras till. Som

exempel kan nämnas försäkringsnummer hos ett livförsäkringsbolag.

Slutligen skall, enligt punkten 3, även de övriga uppgifter som lämnats

till finanspolisen med stöd av penningtvätts-lagen kunna registreras.

Uppgifterna skall stämma överens med dem som lämnats till

finanspolisen.

Vid behandlingen av personuppgifter skall även kraven i 9 § första

stycket personuppgiftslagen iakttas. Enligt denna bestämmelse skall den

personuppgiftsansvarige, dvs. i det här fallet det uppgiftsskyldiga

företaget, iaktta vissa grundläggande krav på behandlingen av

personuppgifter. Sådana uppgifter skall behandlas bara om det är lagligt.

Personuppgifterna skall alltid behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet

med god sed. Vidare får personuppgifter samlas in bara för särskilda,

uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt inte behandlas för

något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades

in. Ändamålet med penningtvättsregister har redan angetts i 3 §. De

personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i

förhållande till ändamålen med behandlingen. Företagen skall se till att

inte fler personuppgifter behandlas än som är nödvändigt med hänsyn till

ändamålen med behandlingen.

De personuppgifter som behandlas skall enligt samma paragraf vara

riktiga och, om det är nödvändigt, aktuella. Företagen skall se till att alla

rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana person-

uppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen

med behandlingen. Slutligen skall personuppgifter inte bevaras under en

längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med

behandlingen. Särskilda bestämmelser i de här frågorna har tagits in i 6 §.

5 §

Paragrafen innehåller ett förbud mot att lämna ut uppgifter ur penning-

tvättsregister till den registrerade. Såsom framgått av avsnitt 10.2, har

bestämmelsen tagits in för att förebygga att den registrerade begär

registerutdrag enligt 26 § personuppgiftslagen. Enligt 27 § samma lag

gäller nämligen inte 26 §, om det i bl.a. lag är särskilt föreskrivet att

uppgifter inte får lämnas ut till den registrerade.

6 §

Paragrafen innehåller regler om när gallring av uppgifterna i penning-

tvättsregister skall ske. En uppgift i registret skall gallras om

finanspolisen beslutar att inte inleda eller att lägga ned utredningen om

penningtvätt som föranletts av uppgiftslämnande enligt

penningtvättslagen. Bestämmelsen innebär inte att företaget aktivt måste

efterhöra om en utredning om penningtvätt är aktuell eller inte, utan att

företaget så fort det får kännedom om att utredningen lagts ned,

omedelbart skall gallra uppgifterna ur registret.

Om en förundersökning har avslutats utan att åtal har väckts eller om

en domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med

anledning av de lämnade uppgifterna skall uppgifterna gallras ur

registret.

Uppgift i ett register skall alltid gallras senast ett år efter det att uppgift

lämnats till finanspolisen med stöd av 9 § andra stycket

penningtvättslagen. Penningtvättutredningen ansåg att tidsfristen skulle

löpa från det att uppgiften fördes in i registret. I vissa fall kan det

emellertid förekomma att tidpunkten för registrering inte sammanfaller

med den dag då uppgift till finanspolisen lämnades. Tidsfristen bör

därför räknas från den dag då uppgifterna lämnades.

7 §

Bestämmelsen innebär att ett företags penningtvättsregister inte får

samköras med motsvarande register hos ett annat företag. Syftet med

bestämmelsen är att skydda den personliga integriteten.

8 §

Bestämmelserna i personuppgiftslagen om rättelse och skadestånd skall

gälla vid behandling av personuppgifter enligt lagen om

penningtvättsregister.

Enligt 28 § personuppgiftslagen är den personuppgiftsansvarige

skyldig att på begäran av den registrerade snarast rätta, blockera eller

utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med

denna lag eller föreskrifter som har utfärdats med stöd av lagen. Den

personuppgiftsansvarige skall också underrätta tredje man till vilken

uppgifterna har lämnats ut om åtgärden, om den registrerade begär det

eller om mera betydande skada eller olägenhet för den registrerade skulle

kunna undvikas genom en underrättelse. Någon sådan underrättelse

behöver dock inte lämnas, om detta visar sig vara omöjligt eller skulle

innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats.

Enligt 48 § samma lag skall den personuppgiftsansvarige ersätta den

registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som

en behandling av personuppgifter i strid med denna lag har orsakat.

Ersättningsskyldigheten kan i den utsträckning det är skäligt jämkas, om

den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller

henne.

9 §

Paragrafen innehåller i första stycket en bestämmelse om tystnadsplikt

för den som är verksam inom ett uppgiftsskyldigt företag för uppgift i

penningtvättsregistret. Bestämmelsen motsvarar vad som sägs i 1 kap. 10

§ bankrörelselagen för banker. Av 11 § penningtvättslagen framgår att

den som är verksam inom ett uppgiftsskyldigt företag inte får röja för

kunden eller för någon utomstående att en granskning har genomförts

eller att uppgifter lämnats enligt 9 § eller att polisen genomför en

undersökning.

Av andra stycket framgår att ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken inte

skall följa för den som bryter mot förbudet i första stycket.

Bestämmelsen överensstämmer med 1 kap. 10 § tredje stycket

bankrörelselagen.

14.4 Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen

(1975:1385)

10 kap. 38 §

Den föreslagna ändringen innebär att revisorn skall vidta de åtgärder som

anges i 39 och 40 §§ om han finner att det kan misstänkas att en

styrelseledamot eller den verkställande direktören inom ramen för

bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till det brott som beskrivs i 9

kap. 6 a § brottsbalken. I likhet med de brott som tidigare finns upptagna

i paragrafen är penninghäleri ett sådant brott som kan föranleda fängelse

i minst två år. För att inte bryta systematiken i brottskatalogen har

misstanke om penninghäleriförseelse lämnats utanför bestämmelsen.

I 39 § första stycket anges att en revisor som finner att det föreligger

sådan brottsmisstanke utan oskäligt dröjsmål skall underrätta styrelsen

om sina iakttagelser. Enligt andra stycket kan underrättelse dock

underlåtas om det kan antas att styrelsen inte skulle vidta några

skadeförebyggande åtgärder med anledning av underrättelsen eller en

underrättelse av annat skäl framstår som meningslös eller stridande mot

syftet med revisionen. Undantaget i andra stycket torde vara tillämpligt

vid misstanke om penninghäleri eftersom styrelsen knappast kan vidta

några skadeförebyggande åtgärder i dessa fall och en underrättelse även i

övrigt skulle framstå som meningslös. I 40 § regleras revisorns

skyldighet att avgå från sitt uppdrag i vissa fall. Paragrafen är tillämplig

även vid misstanke om penninghäleri enligt förslaget.

Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Bekämpande av penningtvätt (SOU 1997:36)

Efter remiss har yttrande inkommit från Göta hovrätt, Kammarrätten i

Sundsvall, Malmö tingsrätt, Stockholms tingsrätt, Domstolsverket,

Justitiekanslern, Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren, Sveriges Riksbank,

Riksgäldskontoret, Kommerskollegium, Finansinspektionen,

Riksskatteverket, (RSV), Generaltullstyrelsen, Datainspektionen,

Lotteriinspektionen, Juridiska fakulteten i Uppsala, Sveriges

Försäkringsförbund, Svenska Bankföreningen, Postgirot Bank AB,

Svenska Fondhandlareföreningen, Finansbolagens förening,

Fondbolagens förening, Landsorganisationen i Sverige (LO),

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), SACO Sveriges

akademikers centralorganisation, Finansförbundet, Föreningen

Auktoriserade Revisorer FAR, Svenska Revisorssamfundet SRS,

Sveriges advokatsamfund, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges

Köpmannaförbund, Stockholms handelskammare, Sveriges Juvelerare-

och Guldsmedsförbund, Guldsmedsbranschen-Samarbetsforum och

Grossistförbundet svensk handel.

Remissinstanser som yttrat sig över betänkandet

Aktiebolagets organisation (SOU 1995:44)

Efter remiss har yttrande inkommit från Justitiekanslern, Göta hovrätt,

Stockholms tingsrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Bokföringsnämnden,

Riksåklagaren (inkl. underremissinstanser), Rikspolisstyrelsen,

Revisorsnämnden, Finansinspektionen, Riksrevisionsverket,

Riksskatteverket (inkl. underremissinstanser), Statskontoret, Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, Juridiska fakulteten vid

Uppsala universitet, Konkurrensverket, Patent- och registreringsverket,

Redovisningskommittén, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens

centralorganisation, Svenska arbetsgivarföreningen, Svenska

Bankföreningen och Svenska Fondhandlareföreningen, Svenska

Handelskammarförbundet, Stockholms handelskammare, Sveriges

Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Grossistförbundet Svensk

Handel, Byggentreprenörerna, Sveriges

Ackords-central, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges

Försäkringsförbund, Stockholms Fondbörs Aktiebolag,

Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag, Föreningen Auktoriserade

Revisorer FAR, Svenska Revisorsamfundet SRS, Sveriges

Redovisningskonsulters Förbund SRF, Sveriges Bokförings- och

Revisionsbyråers Förbund, Sveriges advokatsamfund, Konkursförvaltar-

kollegiernas förening, Aktiefrämjandet, Sveriges Aktiesparares

Riksförbund Aktiespararna, Svenska Kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Civilekonomernas Riksförbund och Fondbolagens

Förening.

Remissinstanser som har yttrat sig över promemorian

Revisorns skyldigheter vid misstanke om brott i

bolaget

Efter remiss har yttrande inkommit från Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Finansinspektionen, Svenska Bankföreningen,

Sveriges Industriförbund, Sveriges Köpmannaförbund, Grossistförbundet

Svensk Handel, Företagarnas Riksorganisation, Sveriges

Försäkringsförbund, Föreningen Auktoriserade Revisorer och Svenska

Revisorsamfundet.

Vidare har ett remissmöte hållits. Vid mötet deltog företrädare för

Stockholms tingsrätt, Riksåklagaren, Revisorsnämnden,

Riksrevisionsverket, Patent- och registreringsverket, Svenska

Bankföreningen, Grossistförbundet Svensk Handel, Industriförbundet,

Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR, Svenska Revisorsamfundet

SRS, Sveriges Bokförings- och Revisionbyråers Förbund SBRF,

Sveriges advokatsamfund, Svenska Fondhandlareföreningen och

Sveriges Aktiesparares riksförbund Aktiespararna.

Remissinstanser som har yttrat sig över promemorian

om anmälningsskyldighet för revisorer vid misstanke

om vissa slag av häleri

Efter remiss har yttranden inkommit från Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionsverket, Revisorsnämnden,

Ekobrottsmyndigheten, Finansinspektionen, Patent- och

registreringsverket, Föreningen Auktoriserade Revisorer FAR, Svenska

Revisorsamfundet SRS, Svenska Bankföreningen, Sveriges

Försäkringsförbund och Sveriges Industriförbund.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 9 kap. 6 § skall ha följande lydelse,

dels att det i brottsbalken skall införas två nya paragrafer, 9 kap. 6 a

och 7 a §§.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

6 §1

Den som

1. på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande tar befattning

med något som är frånhänt annan genom brott,

2. bereder sig otillbörlig vinning

av annans brottsliga förvärv,

3. otillbörligen främjar

möjligheterna för annan att

tillgodogöra sig egendom som

härrör från brottsligt förvärv eller

värdet av sådan egendom,

4. med uppsåt att dölja

egendomens ursprung medverkar

till att bortföra, överlåta, omsätta

eller vidta annan sådan åtgärd

med egendom som härrör från

brottsligt förvärv, eller

5. genom krav, överlåtelse eller

på annat liknande sätt hävdar

genom brott tillkommen fordran

2. bereder sig otillbörlig vinning

av annans brottsliga förvärv, eller

3. genom krav, överlåtelse eller

på annat liknande sätt hävdar

genom brott tillkommen fordran

döms för häleri till fängelse i högst två år.

För häleri döms likaledes den som i näringsverksamhet eller såsom led

i en verksamhet, som bedrivs vanemässigt eller annars i större

omfattning, på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande förvärvar

eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom

brott.

Är brott som anges i första eller andra stycket grovt, döms till fängelse,

lägst sex månader och högst sex år.

6 a §

Den som

1. otillbörligen främjar

möjligheterna för annan att

tillgodogöra sig egendom som

härrör från brottsligt förvärv eller

värdet av sådan egendom, eller

2. med uppsåt att dölja

egendomens ursprung medverkar

till att bortföra, överlåta, omsätta

eller vidta annan sådan åtgärd

med egendom som härrör från

brottsligt förvärv

döms för penninghäleri till

fängelse i högst två år.

För penninghäleri döms också

den som, i annat fall än som anges

i första stycket, otillbörligen

medverkar till att bortföra,

överlåta, omsätta eller vidta

annan sådan åtgärd med egendom,

om åtgärden är ägnad att dölja att

annan har berikat sig genom

brottslig gärning.

Är brott som anges i första eller

andra stycket grovt, döms till

fängelse, lägst sex månader och

högst sex år.

7 a §

Är brott som avses i 6 a § att

anse som ringa, döms för

penninghäleriförseelse till böter

eller fängelse i högst sex månader.

För penninghäleriförseelse skall

också dömas den som

1. i fall som avses i 6 a § första

stycket inte insåg men hade skälig

anledning att anta att brott

förelåg, eller

2. i fall som avses i 6 a § andra

stycket inte insåg men hade skälig

anledning att anta att annan

berikat sig genom brottslig

gärning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i lagen (1993:768) om

åtgärder mot penningtvätt

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt

dels att 1 5, 7 och 9 13 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer, 9 a och 14 §§, samt

närmast före 14 § en ny rubrik av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Föreskrifterna i denna lag

meddelas till uppfyllande av

Sveriges förpliktelser enligt avtalet

om Europeiska ekonomiska

samarbetsområdet (EES).

Lagen har till syfte att förhindra

sådana åtgärder med avseende på

egendom som har förvärvats genom

brott, som kan medföra att denna

egenskap hos egendomen fördöljs,

att den brottslige får möjlighet att

undandra sig rättsliga påföljder

eller att återskaffandet av

egendomen försvåras, samt sådana

åtgärder som innefattar förfogande

över och förvärv, innehav eller

brukande av egendomen

(penningtvätt).

Med penningtvätt avses i denna

lag sådana åtgärder med avseende

på egendom som har förvärvats

genom brott, som kan medföra att

denna egenskap hos egendomen

fördöljs, att den brottslige får

möjlighet att undandra sig rättsliga

påföljder eller att återskaffandet av

egendomen försvåras, samt sådana

åtgärder som innefattar förfogande

över och förvärv, innehav eller

brukande av egendomen.

Med penningtvätt avses även

åtgärder med annan egendom än

som avses i första stycket, om

åtgärderna är ägnade att dölja att

någon har berikat sig genom

brottslig gärning.

2 §1

Bestämmelserna i denna lag gäller företag som driver

1. bankrörelse och annan verksamhet som består i att från allmänheten

låna upp medel och att lämna krediter,

2. livförsäkringsrörelse,

3. verksamhet av det slag som beskrivs i 1 kap. 3 § lagen (1991:981)

om värdepappersrörelse,

4. verksamhet som står under Finansinspektionens tillsyn och som

huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de verksamheter som

anges i 3 kap. 1 § 2 13 lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet,

5. verksamhet som kräver

anmälan till Finansinspektionen

enligt valutaväxlingslagen

(1996:1006).

5. verksamhet som kräver

anmälan till Finansinspektionen

enligt valutaväxlingslagen

(1996:1006), samt

6. verksamhet av det slag som

beskrivs i 1 § lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare.

Lagen gäller endast sådan mot kunder inriktad verksamhet som avses i

första stycket och som bedrivs från ett fast driftställe i Sverige.

Bestämmelser om

uppgiftsskyldighet för vissa andra

företag finns i 9 a §.

3 §

Att förfaranden som avses i 1 §

andra stycket kan vara straffbara

som häleri eller häleriförseelse

framgår av 9 kap. 6 och 7 §§

brottsbalken.

Ett företag som avses i 2 § får

inte heller annars medvetet

medverka vid transaktioner

avseende medel som kan antas

härröra från brottsliga förvärv av

allvarligare slag. Med sådana

förvärv anses i denna lag förvärv

genom brott där fängelse mer än

sex månader ingår i straffskalan.

Att förfaranden som avses i 1 §

kan vara straffbara som

penninghäleri eller

penninghäleriförseelse framgår av

9 kap. 6 a och 7 a §§ brottsbalken.

Ett företag som avses i 2 § får

inte heller annars medvetet

medverka vid transaktioner som

kan antas utgöra penningtvätt.

4 §

Företaget skall kontrollera identiteten hos den som vill inleda en

affärsförbindelse med företaget.

Identitetskontroll skall utföras också beträffande annan än den som

avses i första stycket vid transaktioner som överstiger 110 000 kronor.

Detsamma gäller om transaktionen inte överstiger nämnda belopp men

kan antas ha samband med en annan transaktion och tillsammans med

denna överstiger beloppet. Om summan inte är känd vid tidpunkten för

en transaktion skall identiteten kontrolleras så snart summan av

transaktionerna överstiger det angivna värdet.

Identitetskontroll behöver inte

utföras beträffande företag med

verksamhet som beskrivs i 2 §

första stycket, om företaget är

hemmahörande inom EES.

Detsamma gäller om transaktionen

görs till ett konto som tillhör någon

vars identitet tidigare har

kontrollerats enligt denna lag.

Identitetskontroll behöver inte

utföras beträffande företag med

verksamhet som beskrivs i 2 §

första stycket, om företaget är

hemmahörande inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet

(EES). Detsamma gäller om

transaktionen görs till ett konto som

tillhör någon vars identitet tidigare

har kontrollerats enligt denna lag.

5 §

Ett livförsäkringsföretag behöver

inte utföra identitetskontroll med

anledning av ett försäkringsavtal

vars årliga premie uppgår till högst

7 000 kronor eller engångspremie

till högst 18 000 kronor.

Identitetskontroll behöver inte

heller göras med anledning av

betalningar som görs från ett konto

som har öppnats i ett företag som

avses i 4 § tredje stycket första

meningen.

Livförsäkringsföretag och

företag som bedriver verksamhet

enligt 1 § lagen (1989:508) om

försäkringsmäklare behöver inte

utföra identitetskontroll med

anledning av ett försäkringsavtal

vars årliga premie uppgår till högst

7 000 kronor eller engångspremie

till högst 18 000 kronor.

Identitetskontroll behöver inte

heller göras med anledning av

betalningar som görs från ett konto

som har öppnats i ett företag som

avses i 4 § tredje stycket första

meningen.

7 §

Den kontroll som anges i 4 6 §§

skall, även om det inte följer av

bestämmelserna i de paragraferna,

alltid utföras om det kan antas att

en transaktion avser medel som

härrör från ett brottsligt förvärv av

allvarligare slag.

Den kontroll som anges i 4 6 §§

skall, även om det inte följer av

bestämmelserna i de paragraferna,

alltid utföras om det kan antas att

en transaktion utgör penningtvätt.

9 §

Företaget skall granska alla

transaktioner beträffande vilka

företaget har skäl att anta att

transaktionen avser medel som

härrör från ett brottsligt förvärv av

allvarligare slag. Företaget skall

därvid lämna uppgifter till

Rikspolisstyrelsen, eller den

polismyndighet som regeringen

bestämmer, om alla omständigheter

som kan tyda på

penningtvätt.

Företaget skall granska alla

transaktioner som skäligen kan

antas utgöra penningtvätt.

Företaget skall därvid lämna

uppgifter till Rikspolisstyrelsen,

eller den polismyndighet som

regeringen bestämmer, om alla

omständigheter som kan tyda på

penningtvätt. Sedan sådana

uppgifter har lämnats skall

företaget på begäran av

myndigheten lämna de ytterligare

uppgifter som behövs för

utredningen om penningtvätt.

När uppgifter har lämnats enligt

andra stycket, skall även annat

företag som avses i 2 § lämna de

uppgifter för utredningen om

penningtvätt som myndigheten

begär.

9 a §

Den som bedriver yrkesmässig

handel med antingen antikviteter,

fastigheter, bostadsrätter, konst,

metaller, skrot, transportmedel,

ädelstenar eller lotteri- och

spelverksamhet skall på begäran av

Rikspolisstyrelsen, eller den

myndighet som regeringen

bestämmer, lämna de uppgifter som

myndigheten anser vara av

betydelse vid utredning om

penningtvätt.

10 §

Ett företag som lämnar uppgifter

med stöd av 9 § får inte göras

ansvarigt för att det brutit mot

någon sekretessregel, om företaget

hade anledning att räkna med att

uppgiften borde lämnas. Detsamma

gäller en styrelseledamot eller en

anställd som lämnar uppgifter för

företagets räkning.

Ett företag som lämnar uppgifter

med stöd av 9 § får inte göras

ansvarigt för att det åsidosatt

tystnadsplikt, om företaget hade

anledning att räkna med att

uppgiften borde lämnas. Ett företag

som lämnar uppgifter med stöd av 9

a § får inte heller göras ansvarigt

för att det åsidosatt tystnadsplikt.

Detsamma gäller en

styrelseledamot eller en anställd

som lämnar uppgifter för företagets

räkning.

11 §

Företaget, dess styrelseledamöter

eller anställda får inte röja för

kunden eller för någon utomstående

att en granskning har genomförts

eller att uppgifter har lämnats enligt

9 § eller att polisen genomför en

undersökning.

Företaget, dess styrelseledamöter

eller anställda får inte röja för

kunden eller för någon utomstående

att en granskning har genomförts

eller att uppgifter har lämnats enligt

9 eller 9 a §§ eller att polisen

genomför en undersökning.

Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för den som

bryter mot förbudet i första stycket.

12 §

Om Finansinspektionen vid en

inspektion av ett företag eller på

annat sätt får kännedom om

transaktioner avseende medel som

kan antas härröra från brottsliga

förvärv av allvarligare slag, skall

inspektionen underrätta

Rikspolisstyrelsen eller den

polismyndighet som regeringen

bestämmer om transaktionerna.

Om Finansinspektionen vid en

inspektion av ett företag eller på

annat sätt får kännedom om

transaktioner som kan antas utgöra

penningtvätt, skall inspektionen

underrätta Rikspolisstyrelsen eller

den polismyndighet som regeringen

bestämmer om transaktionerna.

13 §

Företaget skall ha rutiner till

förhindrande av att företaget

utnyttjas för transaktioner som har

samband med brottsliga förvärv.

Företaget skall svara för att de

anställda får behövlig information

och utbildning för ändamålet.

Företaget skall ha rutiner för att

förhindra att företaget utnyttjas för

penningtvätt. Företaget skall svara

för att de anställda får behövlig

information och utbildning för

ändamålet.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen

får meddela närmare föreskrifter om vilka rutiner som skall följas och

vilken information och utbildning som skall tillhandahållas.

Ansvarsbestämmelse

14 §

Till böter döms den som

uppsåtligen eller av grov

oaktsamhet

1. åsidosätter gransknings- eller

uppgiftsskyldigheten enligt 9 §,

eller

2. bryter mot

meddelandeförbudet i 11 §.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om penningtvättsregister

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid

automatiserad behandling av personuppgifter i fråga om sådan

penningtvätt som avses i 1 § lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt (penningtvättsregister).

2 § Företag som avses i 2 § lagen (1993:768) om åtgärder mot

penningtvätt får föra penningtvättsregister över sådana uppgifter som

företaget lämnat med stöd av 9 § andra stycket nämnda lag.

Ändamål

3 § Penningtvättsregister får föras av ett företag som avses i 2 §

1. för att förhindra att företaget medverkar vid transaktioner som utgör

penningtvätt enligt 1 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt,

och

2. för att företaget skall kunna uppfylla uppgiftsskyldigheten i 9 §

andra stycket samma lag.

Innehåll

4 § Ett penningtvättsregister får endast innehålla

1. namn, person- eller organisationsnummer och adress,

2. kontonummer eller motsvarande, samt

3. de övriga uppgifter som lämnats med stöd av 9 § andra stycket lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt.

Gallring

5 § En uppgift i penningtvättsregistret skall gallras

1. om den myndighet som avses i 9 § lagen (1993:768) om åtgärder

mot penningtvätt beslutar att inte inleda eller att lägga ned utredningen

om penningtvätt,

2. om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med

anledning av de lämnade uppgifterna,

3. om en domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft

med anledning av de lämnade uppgifterna, eller

4. senast ett år efter det att uppgifter lämnats med stöd av 9 § andra

stycket nämnda lag.

Om det finns anledning att misstänka att en uppgift i

penningtvättsregister är felaktig eller ofullständig, skall företaget utan

dröjsmål vidta skäliga åtgärder för att utreda förhållandet. Visar sig

uppgiften vara felaktig eller ofullständig skall den rättas, kompletteras

eller uteslutas ur registret.

Samkörning

6 § Ett företags penningtvättsregister får inte samköras med motsvarande

register hos ett annat företag.

Rättelse och skadestånd

7 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag.

Tystnadsplikt

8 § Den som är verksam i företag som avses i 2 § får inte obehörigen röja

uppgift i penningtvättsregister.

Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken skall inte följa för den som

bryter mot förbudet i första stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999.

Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385)

Härigenom föreskrivs att 10 kap. 38 § aktiebolagslagen (1975:1385)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 kap.

38 §1

En revisor skall vidta de åtgärder som anges i 39 och 40 §§, om han

finner att det kan misstänkas att en styrelseledamot eller den

verkställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort

sig skyldig till brott enligt något av följande lagrum:

1. 9 kap. 1, 3 och 9 §§, 10 kap. 1,

3, 4 och 5 §§, 11 kap. 1, 2, 4 och

5 §§, 17 kap. 7 § samt 20 kap. 2 §

brottsbalken, och

1. 9 kap. 1, 3, 6 a och 9 §§, 10

kap. 1, 3, 4 och 5 §§, 11 kap. 1, 2, 4

och 5 §§, 17 kap. 7 § samt 20 kap.

2 § brottsbalken, och

2. 2, 4, 5 och 10 §§ skattebrottslagen (1971:69).

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-09-14

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 3 september 1998 (Finansdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i brottsbalken,

2. lag om ändring i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt,

3. lag om penningtvättsregister, och

4. lag om ändring i aktiebolagslagen (1975:1385).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna

Monica Rodrigo och Stefan[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

9 kap. 6 a §

Tillämpningen av andra stycket kan väntas medföra betydande

svårigheter att avgränsa det brottsliga området. Tolkningen av orden

"otillbörligen" och "ägnad att dölja" blir avgörande för utfallet. Som

Lagrådet förstår det senare rekvisitet skall det vara fråga om åtgärder

som mer eller mindre typiskt kan dölja det brottsliga berikandet, medan

normala affärstransaktioner, om än vidtagna i ont uppsåt, inte skall falla

under bestämmelsen. Stort utrymme lämnas åt domstolarna att med

beaktande av legalitetsprincipen tolka straffbestämmelsen, men detta är

något som i betraktande av ämnets svårhetsgrad får godtas.

Förslaget till lag om ändring i lagen om åtgärder mot penningtvätt

3 §

Genom att det i 2 § införs ett nytt sista stycke i vilket anges att

bestämmelsen om uppgiftsskyldighet för vissa andra företag återfinns i 9

a § kan hänvisningen i förevarande paragrafs andra stycke till "Ett

företag som avses i 2 § ..." möjligen väcka tvivel om huruvida även

företag i 2 § sista stycket omfattas. I följande paragrafer talas i huvudsak

om "Företaget" varmed uppenbarligen avses företag enligt 2 § första

stycket. Till undvikande av missförstånd bör måhända i 3 § andra stycket

anges att det är fråga om företag som avses i 2 § första stycket.

9 §

I tredje stycket bör preciseras att uppgiftsskyldigheten åligger företag

som avses i 2 § första stycket.

9 a §

Bestämmelsen omfattar bl.a. den som bedriver yrkesmässig handel med

fastigheter eller bostadsrätter. Enligt den allmänna motiveringen (avsnitt

8.3) är det härvid fastighetsmäklare som åsyftas. Mäklarverksamhet bör

dock lämpligen karakteriseras som "förmedling" av ett objekt, jfr 1 §

fastighetsmäklarlagen. Inledningen av paragrafen är också rent språkligt

något otympligt utformad. Lagrådet föreslår därför följande lydelse:

"Den som yrkesmässigt bedriver handel med antikviteter, konst,

ädelstenar, metaller, skrot eller transportmedel, förmedling av fastigheter

eller bostadsrätter eller också lotteri- och spelverksamhet skall på

begäran --- ."

11 §

I andra stycket anges, att ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken inte skall

följa för den som bryter mot förbudet i första stycket. Stadgandet skall

ses mot bakgrund av att lagen om åtgärder mot penningtvätt hittills har

saknat ansvarsbestämmelse; straffansvaret enligt 20 kap. 3 § brottsbalken

är subsidiärt och förutsätter att gärningen inte är belagd med straff enligt

någon annan bestämmelse. I lagrådsremissen föreslås emellertid i 14 § att

straffansvar införs för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet

bryter mot meddelandeförbudet i 11 §. Andra stycket blir då överflödigt

och bör utgå.

Övergångsbestämmelse

Granskningsskyldigheten enligt 9 § första stycket är straffsanktionerad

och enligt 5 § brottsbalkens promulgationslag kan straffansvar inte

inträda för underlåtenhet som hänför sig till tiden före ikraftträdandet.

Däremot kan fråga uppkomma om skyldighet kan föreligga att efter

ikraftträdandet granska transaktioner som tidigare inte behövde granskas.

Så synes enligt grunderna för nyssnämnda bestämmelse inte böra vara

fallet. Lagrådet föreslår en övergångsbestämmelse av följande lydelse: "I

fråga om transaktioner som företagits före ikraftträdandet tillämpas 9 § i

dess äldre lydelse och skall 14 § 1 nya lydelsen inte gälla."

Förslaget till lag om penningtvättsregister

Penningtvättutredningens förslag innehöll en bestämmelse om att

uppgifter ur register inte får lämnas ut till den registrerade. Genom en

sådan bestämmelse förebyggs vilket torde vara nödvändigt att den

registrerade kan begära registerutdrag enligt 26 § personuppgiftslagen.

Enligt 27 § personuppgiftslagen gäller nämligen inte 26 §, om det i bl.a.

lag är särskilt föreskrivet att uppgifter inte får lämnas ut till den

registrerade. Någon motsvarighet till den av utredningen föreslagna

bestämmelsen finns inte i det remitterade förslaget. Orsaken härtill torde

vara meddelandeförbudet enligt 11 § lagen om åtgärder mot penningtvätt.

Detta avser emellertid själva uppgiftslämnandet, medan 26 §

personuppgiftslagen tar sikte på behandlingen av uppgifter. Härtill

kommer att det är önskvärt att finna en bestämmelse i ämnet i den

särskilda registerlagen. Lagrådet förordar därför att en motsvarighet till

den av utredningen föreslagna bestämmelsen tas in på lämplig plats i

förevarande lag.

2 §

Såsom Lagrådet har anfört under 3 § förslaget till lag om ändring i lagen

om åtgärder mot penningtvätt skulle också här kunna preciseras att det är

fråga om företag som avses i 2 § första stycket den lagen.

5 §

Andra stycket innehåller - under rubriken gallring - bestämmelser om

rättelse. Dessa bestämmelser lägger inte någonting till

personuppgiftslagens föreskrifter om rättelse, däremot saknar de denna

lags krav på underrättelser till tredje man. Det är oklart om detta är en

avsiktlig begränsning, som dock i så fall synes olämplig. I vart fall anges

i 7 § att personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse gäller vid

behandlingen av personuppgifter enligt denna lag. Lagrådet förordar att

andra stycket i förevarande paragraf får utgå.

Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 15 oktober 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande:statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:19 Ändringar i lagen

(1993:768) om åtgärder mot penningtvätt, m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i lagen

(1993:768) om åtgärder

mot penningtvätt

13 §

391L0308

 Senaste lydelse 1993:207.

1 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 91/308/EG av den 10 juni 1991 om

åtgärder

för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar

(EGT nr L 166, 28.6.1991, s. 77, Celex 391L0308).

 Ändringen innebär bl.a. att första stycket upphävs.

 Senaste lydelse 1997:462.

 Ändringen innebär bl.a. att andra stycket upphävs.

1 Lagen omtryckt 1993:150.

2 Senaste lydelse 1998:760.

1 Senaste lydelse 1993:207.

1 Senaste lydelse 1997:462.

1 Senaste lydelse 1998:760.

Prop. 1998/99:19

4

4

Prop. 1998/99:19

9

6

Prop. 1998/99:19

81

Prop. 1998/99:19

Bilaga 1

81

Bilaga 3

82

Prop. 1998/99:19

Bilaga 2

82

Prop. 1998/99:19

Bilaga 3

83

83

Prop. 1998/99:19

Bilaga 5

84

Prop. 1998/99:19

Bilaga 4

84

97

95

Prop. 1998/99:19

Bilaga 5

Prop. 1998/99:19

Bilaga 6

Prop. 1998/99:19

Bilaga 6

98

98

99

99

100

99