Regeringens proposition

2000/01:85

Förberedelse till brott m.m.

Prop.

2000/01:85

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 12 mars 2001

Lena Hjelm-Wallén

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas vissa frågor som rör straffrättens allmänna del. Det

föreslås att straffansvaret för förberedelse till brott reformeras och i viss

mån utvidgas. Vidare föreslås, i förtydligande syfte, vissa ändringar i

bestämmelserna om vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller

sjukdom. Avsikten med ändringarna är att ge ytterligare vägledning för

bedömningen av när sådana brott skall anses som grova.

Propositionen tar även upp och behandlar frågor om bl.a. uppsåt och medverkan

till brott, liksom frågan om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd.

 Vidare innehåller propositionen en redogörelse för den s.k.

Lindomeproblematiken och de överväganden som har gjorts i anledning därav. I

dessa delar läggs inte fram några förslag till lagstiftning.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

3 Ärendet och dess beredning 6

4 Allmänna utgångspunkter för regeringens överväganden 7

5 Uppsåt, fleras deltagande i brott m.m. 9

5.1 Uppsåt 9

5.2 Fleras deltagande i brott 13

5.3 Försök till brott 16

5.4 Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott 17

5.5 Underlåtenhet att bistå nödställd 20

5.5.1 Nuvarande reglering 20

5.5.2 Överväganden 21

5.6 Den s.k. Lindomeproblematiken 25

5.6.1 Allmänt om Lindomeproblematiken 25

5.6.2 Överväganden 28

6 Förberedelse till brott 31

6.1 Nuvarande reglering 31

6.1.1 Förberedelse till brott 32

6.1.2 Stämpling 34

6.2 Behovet av en reform 34

6.3 Ett reformerat förberedelsebrott 36

6.4 Stämpling 43

7 Vållandebrotten i 3 kap. 7 och 8 §§ brottsbalken 44

7.1 Nuvarande reglering 44

7.2 Vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom

45

8 Kostnader 48

9 Ikraftträdande 48

10 Författningskommentar 48

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet (SOU 1996:185) .................. 53

Bilaga 2 Kommitténs lagförslag (SOU 1996:185) ............................. 68

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna

...................................... 89

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag

................................................ 90

Bilaga 5 Lagrådets yttrande

............................................................... 92

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 2001 ...... 93

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om ändring

i brottsbalken.

2

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 7 och 8 §§ samt 23 kap. 2 § brottsbalken skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

7 §1

Den som av oaktsamhet orsakar annans död, döms för vållande till annans död till

 fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Har

gärningen begåtts vid förande av motorfordon skall vid bedömande av om brottet

är grovt särskilt beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller

något annat medel.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid

bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag,

eller

2. om gärningsmannen, när det krävts särskild uppmärksamhet eller skicklighet,

har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars gjort sig

skyldig till en försummelse av allvarligt slag.

8 §2

Åsamkar någon av oaktsamhet annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som ej

är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som av oaktsamhet orsakar annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som

inte är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller

 fängelse i högst sex månader.

Är brottet grovt, döms till fängelse i högst fyra år. Har gärningen begåtts vid

förande av motorfordon skall vid bedömande av om brottet är grovt särskilt

beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller något annat medel.

Är brottet grovt, döms till fängelse i högst fyra år. Vid bedömande av om

brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag,

eller

 2. om gärningsmannen, när det krävts särskild uppmärksamhet eller

skicklighet, har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars

gjort sig skyldig till en försummelse av allvarligt slag.

23 kap.

2 §

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller mottager

penningar eller annat såsom förlag eller vederlag för brottet eller ock

anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller tager

annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg

eller annat sådant hjälpmedel, skall i de fall särskilt stadgande givits därom

dömas för förberedelse till brottet, om han ej är förfallen till ansvar för

fullbordat brott eller försök.

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott,

1. tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller

för att täcka kostnader för utförande av ett brott, eller

2. skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer

 eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att

användas som hjälpmedel vid ett brott,

skall i de fall det särskilt anges dömas för förberedelse till brottet, om han

inte gjort sig skyldig till fullbordat brott eller försök.

I fall som särskilt angivas dömes ock för stämpling till brott. Med stämpling

förstås, att någon i samråd med annan beslutar gärningen, så ock att någon söker

 anstifta annan eller åtager eller erbjuder sig att utföra den.

I de fall det särskilt anges döms för stämpling till brott. Med stämpling

förstås, att någon i samråd med annan beslutar gärningen eller att någon söker

anstifta annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den.

Straff för förberedelse eller stämpling bestämmes under den högsta och må sättas

 under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott; ej må dömas till högre

straff än fängelse i två år, med mindre fängelse i åtta år eller däröver kan

följa å det fullbordade brottet. Var faran för brottets fullbordan ringa, skall

ej dömas till ansvar.

Straff för förberedelse eller stämpling skall bestämmas under den högsta och får

 sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än

fängelse i två år får bestämmas endast om fängelse i åtta år eller däröver kan

följa på det fullbordade brottet. Om faran för att brottet skulle fullbordas var

 ringa, skall inte dömas till ansvar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

3

Ärendet och dess beredning

Efter beslut av regeringen den 11 maj 1994 tillkallades en särskild utredare med

 uppdrag att kartlägga vissa närmare angivna problemområden och att ge underlag

för bedömning av vilka lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder som erfordras

för att det straffbara området i berörda delar skulle få en utformning som

motsvarar dagens krav och i möjligaste mån avgränsas på ett klart och tydligt

sätt (Dir. 1994:39). Uppdraget gällde frågor med anknytning till det subjektiva

rekvisitet, främst uppsåtsregleringen, frågor om medverkan till brott, de

osjälvständiga brottsformerna försök och förberedelse till brott m.m. samt

frågor om straffansvar för psykiskt störda lagöverträdare.

Utredningen, som arbetade under namnet Straffansvarsutredningen, avlämnade i

januari 1997 sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185). Betänkandet

 är uppdelat i tre delar, A-C. Den inledande delen, A, innehåller allmänna

utgångspunkter för uppdraget enligt direktiven. Del B, som innehåller förslag

till lagstiftning, omfattar uppsåtsbegreppet, straffansvaret vid rus, frågor med

 anknytning till 23 kap. i brottsbalken, straffansvar för underlåtenhet att

bistå nödställd och vissa andra frågor. Vidare behandlas den s.k.

Lindomeproblematiken i denna del. I betänkandets sista del, del C, tas frågor

med anknytning till psykiskt störda lagöverträdare upp. Förslagen i den delen

har lagts till grund för uppdrag till en parlamentarisk kommitté,

Psykansvars-kommittén, med uppgift att överväga frågor om ansvar och påföljder

för psykiskt störda lagöverträdare (dir. 1999:39, Ansvar och påföljder för

psykiskt störda lagöverträdare).

Denna proposition behandlar förslagen i del B, med undantag av utredningens

förslag beträffande 1 kap. 2 § andra stycket brottsbalken, som har nära

anknytning till de frågor som behandlas av den nyss nämnda kommittén.

Utredningens sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1 och dess lagförslag

i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats och en förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning över remissyttrandena

finns tillgänglig i Justitiedepartementet (Ju 97/377).

Regeringen beslutade den 8 februari 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över det

 lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet

har godtagit förslaget men i sitt yttrande föreslagit att uttrycket "brott" i 23

 kap. 2 § första stycket, första och andra punkten bör anges i obestämd form

snarare än i bestämd form. Regeringen har följt Lagrådets förslag. I övrigt har

vissa redaktionella ändringar gjorts.

4 Allmänna utgångspunkter för regeringens överväganden

Allmänstraffrättsliga frågor har endast i liten utsträckning uppmärk-sammats i

lagstiftningsarbetet sedan brottsbalkens införande år 1965. Det viktigaste

undantaget är den översyn av bl.a. 24 kap. brottsbalken som år 1994 ledde fram

både till ändringar och förtydliganden när det gäller de allmänna

ansvarsfrihetsgrunderna och till att legalitetsprincipen fick en klarare

utformning.

Det kan alltså sägas att straffrättens allmänna del i huvudsak vilar på

lagregler och rättsgrundsatser som är av äldre datum och som inte varit föremål

för någon mer genomgripande översyn under mycket lång tid.

Sedan de nuvarande reglerna antogs har samtidigt många viktiga

samhällsförändringar skett. Ett exempel är den närmast explosionsartade

utvecklingen av informationsteknologin. Sveriges engagemang på den

internationella arenan och allt närmare anknytning till de andra europeiska

länderna är också något som kan innebära behov av förändringar av centrala

straffrättsliga bestämmelser. Det har bl.a. mot denna bakgrund ansetts vara

angeläget att fortsätta det arbete med en översyn av de allmänstraffrättsliga

delarna av brottsbalken som påbörjades med reformen av 24 kap. brottsbalken.

Regeringen tillsatte mot denna bakgrund år 1994 en utredning med uppdrag att se

över regelsystemet i 23 kap. brottsbalken och vissa andra frågor rörande

straffrättens allmänna del.

Utredningen, som antog namnet Straffansvarsutredningen, över-lämnade sitt

betänkande Straffansvarets gränser i januari 1997. Betänkandet innehåller en

mycket förtjänstfull genomgång och analys av ett stort antal centrala frågor

inom ramen för straffrättens allmänna del, bl.a. uppsåt, straffansvar vid rus,

medverkan, försök, förberedelse och underlåtenhet att reagera mot annans brott.

Härutöver behandlas dels en eventuell kriminalisering av underlåtenhet att bistå

 nödställd, dels den s.k. Lindome-problematiken och dels frågan om vilka

omständigheter som skall beaktas vid bedömande av om vissa oaktsamhetsbrott

skall anses som grova.

Det bör framhållas att utredningen på ett utmärkt sätt tillfört ett

straffrättsteoretiskt perspektiv på de frågeställningar som har behandlats.

Utredningen har vidare i många delar kommit med väl underbyggda förslag till

förändringar. Även om utredningens förslag inte genomförs i alla delar står

därför klart att utredningens analyser och överväganden kommer att få stor

betydelse för debatten om straffrättens allmänna del.

Samtidigt bör framhållas att utredningsuppdraget varit mycket brett och att det

därför, av naturliga skäl, inte varit möjligt för utredningen att i alla delar

genomföra en fullständig analys av konsekvenserna av de framlagda förslagen.

Regeringens utgångspunkt vid en bedömning av de förslag som utredningen har

presenterat är att man bör iaktta stor försiktighet när det gäller förändringar

av sådana allmänna straffrättsliga regler som har ett vidsträckt

tillämpningsområde. Till denna grupp av regler hör huvud-delen av de regler som

utredningen behandlat, bl.a. reglerna om uppsåt, medverkan och försök.

Ett skäl att iaktta en sådan försiktighet är att sådana regler måste ges en

förhållandevis generell utformning och att den närmare innebörden av dem därför

alltid måste preciseras i rättstillämpningen. Varje förändring av dessa

allmänna, övergripande regler innebär ofrånkomligen att det under en inte

obetydlig tidsperiod kommer att råda viss osäkerhet om den närmare innebörden av

 gällande rätt.

För att det skall vara försvarligt att föreslå ändringar i regler som, genom

utveckling i praxis och doktrin, kommit att få en relativt preciserad innebörd

fordras därför att det finns ett påtagligt praktiskt eller rättspolitiskt behov

av förändring. Ett sådant behov kan t.ex. bestå i att regleringen är

ofullständig och, på ett sätt som inte är sakligt motiverat, innebär att klart

straffvärda förfaranden inte är kriminaliserade, eller i att regleringen avviker

 från de rättssäkerhetskrav som bör upprätthållas. Sammantaget kan sägas att de

fördelar som kan stå att vinna med en förändring alltid måste vägas mot de

nackdelar av nyss nämnt slag som förändringen medför.

En annan utgångspunkt för regeringens bedömning är att förändringar av centrala

straffrättsliga bestämmelser, som har ett vidsträckt tillämp-ningsområde, bör

göras endast om konsekvenserna av ändringarna är genomlysta på ett

tillfredsställande sätt. Eftersom regler av den typ som här diskuteras är

tillämpliga i förhållande till en lång rad olika brottstyper, och följaktligen

har stor betydelse för att avgränsa det straffbara området, torde ofta krävas en

 omfattande och ingående analys för att man skall kunna överblicka

konsekvenserna av en ny reglering.

Utifrån dessa utgångspunkter har regeringen i många delar - bl.a. vad gäller

uppsåt, medverkan, försök och underlåtenhet att avslöja eller hindra brott -

funnit att den nuvarande regleringen inte är behäftad med sådana brister att de

föreslagna ändringarna är motiverade från praktiska eller rättspolitiska

utgångspunkter. Regeringen har därför dragit slutsatsen att utredningens förslag

 på dessa områden inte bör genomföras. I sammanhanget kan sägas att utredningens

 arbete visar att den nuvarande regleringen i dessa delar, även om den på vissa

punkter kan utsättas för kritik, i allt väsentligt har fungerat väl och

avgränsar det straffbara området på ett rimligt sätt. Detta avspeglar sig också

i det förhållandet att delar av utredningens förslag, trots att de på vissa

punkter innefattar ganska radikala förändringar i ett principiellt perspektiv,

enligt utredningens egen bedömning, inte är ägnade att medföra några större

förändringar av det straffbelagda området.

En närmare motivering till regeringens ställningstaganden i dessa delar finns

nedan i avsnitten 5.1-5.4.

Regeringen har härutöver funnit att utredningens förslag om en kriminalisering

av underlåtenhet att bistå nödställd inte bör genomföras. Skälen bakom detta

ställningstagande utvecklas i avsnitt 5.5.

När det gäller den s.k. Lindomeproblematiken är regeringen, i likhet med

utredningen, av den uppfattningen att det straffrättsliga och straffprocessuella

 regelsystem som aktualiseras i ett fall som Lindome-fallet motsvarar de krav

man kan ställa i en rättsstat. Såsom utredningen har anfört är det inte möjligt

att komma till rätta med den situation som uppstod i Lindomefallet genom

tillämpning av lägre beviskrav, genom en kriminalisering av efterföljande

medhjälp eller genom införande av en regel av typen "felony murder". Några

särskilda förslag i denna del lämnas följaktligen inte. Frågan behandlas närmare

 i avsnitt 5.6.

När det gäller förberedelsebrottet finns däremot, såsom utredningen har påvisat,

 ett påtagligt behov av en reform. Den nuvarande regleringen av förberedelse

till brott kan betecknas som både kasuistisk och otidsenlig. Framför allt är det

 nuvarande hjälpmedelsbegreppet illa anpassat till många moderna brottstyper och

 till den teknologiska utvecklingen. Frågan behandlas närmare i avsnitt 6.

Vad gäller utredningens förslag angående vållande till annans död och vållande

till kroppsskada eller sjukdom, slutligen, föreslås att dessa genomförs med

några smärre ändringar. Skälen bakom förslagen utvecklas närmare i avsnitt 7.

5 Uppsåt, fleras deltagande i brott m.m.

5.1 Uppsåt

Regeringens bedömning: Utredningens förslag till ett förändrat uppsåtsbegrepp

bör inte genomföras.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att uppsåtsbegreppets närmare

innebörd skall lagfästas genom införandet av en regel i 1 kap. 2 § brottsbalken.

 Enligt förslaget skall en gärning anses ha begåtts uppsåtligen om den är

avsiktlig eller om den motsvarar vad gärningsmannen har insett, uppfattat eller

antagit om den. Utredningen talar om två uppsåtsformer: avsiktsuppsåt och

insiktsuppsåt. Avsiktsuppsåtet ("avsiktlig" i lagtextförslaget) är enligt

utredningen tänkt att i sak motsvara det nuvarande direkta uppsåtet.

Insiktsuppsåtet ("insett, uppfattat eller antagit" i lagtextförslaget) motsvarar

 dels det nuvarande indirekta uppsåtet (inklusive s.k. visshet om

gärningsomständigheter), dels den lägre grad av uppsåt som skall ersätta det

eventuella uppsåtet. Förslaget syftar således framför allt till att ändra den

nedre gränsen för uppsåt. I denna del innebär utredningens förslag att det

eventuella uppsåtet med hypotetiskt prov ersätts av vad som kan benämnas ett

kvalificerat sannolikhetsuppsåt där den nedre gränsen för uppsåt sätts till vad

gärningsmannen har antagit om sin gärning.

I förhållande till det nuvarande eventuella uppsåtet med hypotetiskt prov skulle

 förslaget, enligt utredningen, sannolikt innebära förändringar på åtminstone

två punkter. För det första skulle en gärning alltid bedömas som uppsåtlig i de

fall då gärningsmannen visserligen inte är säker på att gärningen kommer att

leda till en viss effekt, men där han eller hon ändå har tillräcklig insikt för

att det skall kunna sägas att det var rimligt för honom eller henne att utgå

ifrån att så skulle bli fallet. Enligt nuvarande uppsåtsbegrepp måste

domstolarna i dessa fall, förutsatt att graden av visshet inte når upp till vad

som krävs för indirekt uppsåt, göra bedömningen att gärningsmannen skulle ha

gjort som han gjorde även vid full visshet. För det andra skulle den som handlar

 i en situation där han eller hon är mycket osäker på om gärningsomständigheten

förelåg eller om effekten skulle inträda, men i och för sig inser möjligheten

härav, aldrig kunna dömas för uppsåtligt brott. Enligt gällande rätt kan detta,

åtminstone teoretiskt, vara möjligt under förutsättning att det hypotetiska

provet utfaller positivt.

Remissinstanserna: De flesta av de remissinstanser som yttrat sig angående den

föreslagna uppsåtsregleringen har tillstyrkt förslaget. Ett inte obetydligt

antal instanser har emellertid avstyrkt den föreslagna regleringen. Den

remisskritik som har förts fram går bl.a. ut på att man bör vara återhållsam med

 att ändra centrala begrepp som fått sitt innehåll preciserat genom en

förhållandevis stabil rättspraxis, bl.a. eftersom sådana ändringar kan leda till

 att rättsläget blir osäkert under en längre tid. Argument med denna inriktning

har förts fram av bland andra Hovrätten för Övre Norrland, Malmö tingsrätt,

Riksdagens ombudsmän, Riksåklagaren och Statsåklagarmyndigheten för speciella

mål. Vissa remissinstanser, däribland Malmö tingsrätt och Sveriges domareförbund

 menar också att det eventuella uppsåtet, även om det är behäftat med svagheter

i ett teoretiskt perspektiv, har visat sig fungera väl i praktiken och att

reformbehovet därför är begränsat. Ytterligare några remissinstanser, Karlstads

tingsrätt, Kristianstad tingsrätt och Svea hovrätt menar att frågan om en

reformering av uppsåtsbegreppet är av så central betydelse att den bör utredas

vidare.

Bakgrund: Enligt 1 kap. 2 § första stycket brottsbalken utgör en gärning brott

endast om den begåtts uppsåtligen, såvitt inte annat är särskilt föreskrivet.

För att oaktsamhetsansvar skall komma ifråga fordras således att detta är

särskilt föreskrivet. Varken uppsåtsbegreppets eller oaktsamhetsbegreppets

närmare innebörd är dock lagreglerade. Innehållet i dessa begrepp har i stället

kommit att utvecklas i praxis och doktrin.

För att en gärning skall anses utgöra brott fordras, enligt den s.k.

täckningsprincipen, att gärningsmannens uppsåt (eller oaktsamhet) "täcker" de

följder och de omständigheter som objektivt hör till brottet. Man kan uttrycka

det så att gärningsmannens bild av verkligheten (uppsåtet) i princip måste

överensstämma med det verkliga skeendet.

I regel brukar man skilja mellan uppsåt i förhållande till effekter av en

gärning och uppsåt i förhållande till olika typer av andra gärnings-moment, som

enligt den ifrågavarande brottsbeskrivningen måste föreligga för att brott skall

 vara förövat. Vid mord fordras t.ex. att gärningsmannen dels har haft uppsåt i

förhållande till att offret skulle avlida (effekt), dels har haft uppsåt i

förhållande till att den som dödas är en människa (gärningsmoment). Den som

skjuter mot någon och därvid är säker på att denne skall överleva (t.ex. därför

att skjutandet sker i tron att vapnet är laddat med lösa skott) har således inte

 sådant uppsåt som krävs för mord, lika litet som den som skjuter någon och

därvid tror att han eller hon skjuter mot något annat än en människa (t.ex. ett

rådjur).

I förhållande till följder av en gärning används tre olika uppsåtsformer: direkt

 uppsåt, indirekt uppsåt och eventuellt uppsåt. Direkt uppsåt innebär att den

följd som uppsåtet avser varit eftersträvad av gärningsmannen, antingen som ett

slutligt mål eller som ett genomgångsled till något annat. Direkt uppsåt kan

alltså föreligga även om den ifrågavarande följden inte är det slutliga målet

för gärningsmannen, t.ex. när någon dödar någon annan för att få ärva denne.

Även om gärningsmannen ytterst vill åt arvet är arvlåtarens död eftersträvad av

gärningsmannen.

Indirekt uppsåt föreligger om gärningsmannen visserligen inte åsyftat följden

men inser att följden är nödvändigt förbunden med gärningen. Ett skolexempel är

att den som sänker ett passagerarfartyg för att få ut försäkringsersättning

normalt har indirekt uppsåt i förhållande till att passagerarna dör. Att

passagerarna skall dö är inte en följd som gärningsmannen eftersträvar men han

eller hon inser att följden är nödvändigt förbunden med den eftersträvade

följden (dvs. att fartyget förliser).

Vid bedömningen av huruvida eventuellt uppsåt föreligger företas en prövning i

två steg. För det första krävs att gärningsmannen åtminstone insett möjligheten

av att en viss följd skulle inträffa. För det andra fordras att domstolen vid

ett hypotetiskt prov finner att gärningsmannen skulle ha utfört gärningen även

om han eller hon varit säker på att följden skulle inträffa. I vissa fall har

domstolarna, i stället för att uttryckligen redovisa det hypotetiska provet,

ställt sig frågan om gärningsmannen varit likgiltig inför effekten.

I förhållande till omständigheter används två uppsåtsformer. För det första

används vad som kan sägas vara en variant av indirekt uppsåt också i förhållande

 till omständigheter, dvs. om gärningsmannen har visshet om eller inser att en

viss omständighet föreligger, är uppsåtskravet uppfyllt. Vid stöld fordras t.ex.

 uppsåt till att det som stjäls tillhör någon annan (än gärningsmannen själv);

om gärningsmannen vet om att saken tillhör någon annan föreligger alltså uppsåt

i form av visshet.

Härutöver används det eventuella uppsåtet också i förhållande till

omständigheter. Den som inser möjligheten av att en viss omständighet föreligger

 har således eventuellt uppsåt om det kan hållas för visst att han eller hon

skulle ha utfört gärningen även om han eller hon varit säker på att

omständigheten förelegat.

Oaktsamhet förekommer i två former: medveten och omedveten. Medveten oaktsamhet

kan sägas vara detsamma som att man insett möjligheten av att en viss följd

skulle inträffa (eller att en viss omständighet förelåg). Dylik misstanke utgör,

 som ovan nämnts, också det första ledet vid prövning om huruvida eventuellt

uppsåt föreligger. Skillnaden mellan eventuellt uppsåt och medveten oaktsamhet

ligger således i utfallet av det hypotetiska provet; vid eventuellt uppsåt

utfaller provet positivt, vid medveten oaktsamhet negativt, dvs. svaret på

frågan, om gärningsmannen hade fullbordat gärningen även om han eller hon visste

 att följden skulle inträffa, är nekande. Omedveten oaktsamhet föreligger om

gärningsmannen inte förstått eller misstänkt ett visst förhållande men bort

förstå detta. I praktiken ställs i många fall ganska stränga krav vad gäller

aktsamhet. Oskicklighet som beror på ren obetänksamhet kan ofta vara

tillräckligt för att uppfylla oaktsamhets-kravet.

Förekomsten av uppsåt eller oaktsamhet kan ha betydelse både för frågan om

vilket brott som förövats och för frågan om brott överhuvudtaget förövats. Ett

händelseförlopp som rent objektivt uppfyller rekvisiten för mord kan sålunda

vara att bedöma som mord eller dråp (om uppsåt föreligger), som vållande till

annans död (om oaktsamhet, men inte uppsåt, föreligger) eller som en icke

brottslig gärning (om varken uppsåt eller oaktsamhet föreligger). De s.k.

subjektiva rekvisiten - uppsåt och oaktsamhet - har således mycket stor

betydelse för hur en viss gärning bedöms i straffrättsligt hänseende.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag syftar i första hand till

 att förändra den nedre gränsen för uppsåt, dvs. den gräns mellan uppsåt och

oaktsamhet som idag dras med hjälp av det eventuella uppsåtet.

Som utredningen påvisat kan det eventuella uppsåtet ifrågasättas på olika

grunder. Bland annat kan finnas vissa risker för att domstolarna vid tillämpning

 av det hypotetiska provet i viss utsträckning riktar in sig på gärningsmannens

person snarare än på den konkreta gärningen. Det kan också sägas att det

hypotetiska provet endast med svårighet låter sig utföras vid vissa typer av

brott, t.ex. våldsbrott som har karaktären av impulshandlingar. Det kan därför,

också enligt regeringens mening, ifrågasättas om den nuvarande gränsdragningen

mellan uppsåt och oaktsamhet är optimal i alla avseenden.

Samtidigt bör påpekas att det nuvarande uppsåtsbegreppet, trots att det är

behäftat med svagheter i ett teoretiskt perspektiv, i huvudsak har lett till

rimliga resultat i rättstillämpningen. Uppsåtsbegreppet har också, i Högsta

domstolens praxis, utfyllts och anpassats till skilda situationer. Som påpekas

av såväl utredningen som vissa remissinstanser är det också relativt sällsynt

att det eventuella uppsåtet kommer till användning i praktiken. Det finns, mot

denna bakgrund, en viss osäkerhet ifråga om hur stort reformbehovet är.

Som framhållits i avsnitt 4 är regeringen av den uppfattningen att man bör vara

återhållsam med förändringar i avseende centrala straffrättsliga bestämmelser

och att de eventuella fördelar som kan uppnås alltid måste vägas mot de

nackdelar som under en övergångsperiod ofta följer. För att ändringar av

centrala straffrättsliga regler skall vara motiverade fordras således att det

finns ett klart behov av en förändring.

Vid en bedömning av om det är motiverat att genomföra utredningens förslag i

denna del bör, utöver vad som ovan anförts, framhållas att det nu gällande

uppsåtsbegreppet, till följd av en ganska omfattande rättspraxis, är välkänt

samt att gränserna för vad som är att hänföra till uppsåtligt handlande är

förhållandevis väldefinierade. En reform på området skulle därför med

nödvändighet leda till viss osäkerhet under en inte obetydlig tidsperiod.

Tidigare praxis skulle bli inaktuell utan att ersättas av något som ger mer

konkret vägledning för tillämpningen av uppsåtsbegreppet i de mångskiftande

situationer som förekommer i praktiken. Mot bakgrund av att uppsåtskravet gäller

 i förhållande till en lång rad olika situationer och brottstyper kan sägas att

en omfattande och någorlunda stabil praxis är av särskilt värde på detta område.

 Detta innebär också att förändringar av uppsåtsbegreppet inte bör ske utan att

man först gör en omfattande konsekvensanalys för att se vilka effekter ändringen

 skulle få i förhållande till olika brottstyper.

I sammanhanget kan också noteras att bedömningen av om uppsåt föreligger är nära

 sammankopplad med möjligheterna att bevisa uppsåt. Även om det finns fall där

gärningsmannens egna uttalanden om sina avsikter talar för att uppsåt

föreligger, torde domstolen i de allra flesta fall vara hänvisad till att dra

slutsatser om gärningsmannens uppsåt utifrån hans eller hennes faktiska

handlande. Detta gör att den precision som i teorin kan uppnås med ett

väldefinierat och väl avgränsat uppsåtsbegrepp i viss utsträckning blir skenbar.

Sammanfattningsvis kan framhållas att det nuvarande uppsåts-begreppet har vuxit

fram under lång tid genom ett samspel mellan rättspraxis och doktrin.

Uppsåtsbegreppets innehåll är alltså inte definierat i lag. Även om utredningens

 förslag är både intressant och väl genomtänkt kan det, bl.a. mot bakgrund av

att ett inte obetydligt antal remissinstanser avstyrkt utredningens förslag,

ifrågasättas om det för närvarande föreligger tillräckligt underlag för en så

genomgripande reform som den som föreslås av utredningen. Med hänsyn till att

det på detta område är särskilt svårt att förutse hur en ny lagstiftning kommer

att tillämpas i det enskilda fallet, kan det också diskuteras om en reform bör

ske genom lagstiftning som i ett slag och generellt förändrar rättsläget. Det är

 mycket som talar för att lagstiftaren i stället bör överlåta till domstolarna

att utveckla och, i den mån det bedöms erforderligt, förändra uppsåtsbegreppets

innehåll. Det av Högsta domstolen använda s.k. likgiltighetsuppsåtet kan, även

om åsikterna i denna del går isär, ses som en tendens i denna riktning. Vid den

fortsatta praxisbildningen kan utredningens förslag säkerligen komma att fylla

en viktig funktion såsom exempel på en möjlig utvecklingsväg.

5.2 Fleras deltagande i brott

Regeringens bedömning: Utredningens förslag till ändringar i reglerna om

medverkan till brott bör inte genomföras. Den av utredningen föreslagna

bestämmelsen om medgärningsmannaskap bör inte heller införas.

Utredningens förslag: Utredningens förslag till ändringar i reglerna om

medverkan syftar bl.a. till att klargöra att huvudgärningen skall utgöra en

straffbelagd gärning och att endast gärningsmän skall kunna bidra med de

rekvisit som konstituerar denna gärning. Det skall således inte tillåtas att

rekvisit som konstituerar den straffbelagda gärningen "plockas" från en

anstiftare eller andra medhjälpare. Förslaget innebär vidare att den nuvarande

möjligheten att fördela om de inblandades roller på rubriceringsstadiet tas

bort. Den som endast har främjat en gärning skall inte längre kunna betecknas

som gärningsman. Utredningen föreslår också att det i bestämmelsen klargörs att

medverkan genom oaktsamhet och medverkan till oaktsamhetsbrott är straffbart i

relation till de brottstyper där oaktsamhetsansvar är föreskrivet. Vidare

föreslås att medverkan till brott normalt skall vara straffbart endast vid brott

 där fängelse ingår i straffskalan samt att en särskild straffskala, som

föreskriver att straff för medverkan till brott skall bestämmas till högst vad

som gäller för brott i gärningsmannaskap, skall införas. Härutöver föreslår

utredningen att bestämmelsen om straffnedsättning och ansvarsfrihet i 23 kap. 5

§ i redigerat skick förs över till 23 kap. 4 § brottsbalken samt att det även i

övrigt görs vissa språkliga och redaktionella ändringar i lagtexten.

Slutligen har utredningen föreslagit att det införs en särskild bestämmelse om

medgärningsmannaskap i 23 kap. brottsbalken.

Remissinstanserna: Förslagen har i dessa delar i huvudsak bemötts positivt av

remissinstanserna. Några instanser har dock riktat invändningar mot delar av

förslagen. Enligt Riksåklagaren har utredningen inte tillräckligt belyst

effekterna av att möjligheterna att plocka rekvisit tas bort, t.ex. när det

gäller specialsubjekten och mål om ekonomisk brottslighet. På motsvarande sätt

menar Statsåklagar-myndigheten för speciella mål att ett slopande av möjligheten

 att plocka rekvisit från främjare kommer att leda till att ekonomisk

brottslighet inte kan beivras i samma utsträckning som nu.

Även förslaget om att ta bort möjligheten till omrubricering har fått kritik.

Generaltullstyrelsen avstyrker förslaget i denna del, bl.a. mot bakgrund av att

den som planlägger, organiserar och finansierar t.ex. varusmuggling många gånger

 är mer straffvärd än den som fysiskt utför själva smugglingsgärningen.

När det gäller den särskilda straffskalan för medverkan till brott menar

Riksåklagaren, Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och Åklagarmyndigheten

i Linköping att förslaget kommer att inskränka möjligheterna till häktning

enligt 24 kap. 1 § andra stycket rättegångsbalken på ett sätt som inte är

sakligt motiverat.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har visat att den nuvarande

medverkansregleringen är behäftad med vissa ofull-komligheter och brister som i

huvudsak är av systematisk eller strukturell natur. En brist som utredningen

pekar på är att regleringen medför att gränsen mellan gärningsmannaskap och

annan medverkan, bl.a. till följd av möjligheten till omrubricering, i viss

utsträckning är otydlig. Utredningen menar vidare att en ordning med plockande

av rekvisit är ologisk och omotiverad samt att terminologin på området skulle

kunna förenklas.

Vid bedömande av utredningens förslag i denna del bör emellertid framhållas att

bestämmelserna i allt väsentligt fungerat väl i praktiken. Det kan i

sammanhanget också framhållas att den nuvarande regleringen nyligen har satts på

 prov i ett antal uppmärksammade fall där flera personer på olika sätt medverkat

 vid tillkomsten av ett brott. Regleringen har därvid väl visat sig motsvara de

krav som kan ställas. Det kan därför ifrågasättas om det finns något påtagligt

praktiskt behov av en förändring. Detta visar sig också däri att utredningens

förslag, sett i ett bredare perspektiv, inte innebär någon större förändring av

gällande rätt i praktiskt hänseende.

Även om de förändringar som utredningen föreslår i praktiken är förhållandevis

begränsade och inte är avsedda att innebära några större sakliga ändringar är

dess konsekvenser emellertid svåra att överblicka. Någon mer omfattande

konsekvensanalys görs inte heller i betänkandet. Med hänsyn till att regleringen

 ändå visat sig fungera väl i praktiken och mot bakgrund av att förändringar kan

 leda till oönskade konsekvenser som kan vara svåra att förutse finner

regeringen att övervägande skäl talar för att inte genomföra förslaget.

Exempelvis har Riksåklagaren påpekat att det finns det en risk för att slopandet

 av möjligheten att "plocka rekvisit" kan få olyckliga konsekvenser i sådana

fall där flera personer medverkar till ett brott som förutsätter att

gärningsmannen befinner sig i en särskild position eller ställning, t.ex. är

gäldenär eller näringsidkare men endast en av dem har sådan ställning.

Regeringen kan i denna del i och för sig instämma i vad utredningen har anfört

om behovet av ett klarläggande när det gäller möjligheten att "plocka rekvisit".

 Mot bakgrund av vad Riksåklagaren har anfört är regeringen emellertid inte

beredd att, utan en mer ingående analys av frågan och dess praktiska

konsekvenser, föreslå ett uttryckligt förbud mot s.k. plockande av rekvisit.

Ytterligare ett problem är att det är svårt att förutse hur gränsdragningen

mellan gärningsmannaskap och annan medverkan skulle komma att göras om man, i

enlighet med utredningens förslag, tog bort möjligheten att på

rubriceringsstadiet omfördela de inblandades roller. I dag är det t.ex., om det

är motiverat med hänsyn till omständigheterna, möjligt att bedöma en person som

formellt sett endast främjat gärningen såsom gärningsman eller, omvänt, att

bedöma en person som utfört gärningen såsom en medhjälpare. En uppstramning av

rubricerings-regleringen kan befaras komma att leda till att domstolarna inte

anser sig ha möjlighet att bedöma de medverkande på det sätt som ter sig

naturligt och rimligt. Exempelvis är det svårt att avgöra i vilken utsträckning

domstolarna skulle anse sig ha utrymme för att bedöma en person som inte direkt

deltagit i utförandet av den gärning som beskrivs i den enskilda

brottsbeskrivningen - men som ändå är huvudansvarig för gärningen - såsom

gärningsman. Det finns enligt regeringens mening skäl att tro att den

flexibilitet som finns inbyggd i nuvarande reglering är en förutsättning för att

 mångskiftande och komplicerade situationer skall kunna hanteras på ett rimligt

sätt.

För tydlighets skull bör också framhållas att utredningens förslag rörande

medverkansregleringen inte syftar till att lösa den s.k. Lindome-problematiken.

(Lindomeproblematiken behandlas närmare i avsnitt 5.6.)

Mot bakgrund av den generella uppfattning som redovisats i avsnitt

4 - att förändringar i centrala och generella straffrättsliga bestämmelser skall

 ske med stor försiktighet och endast då det är påkallat av ett klart

kriminalpolitiskt behov - gör regeringen den bedömningen att det inte föreligger

 tillräckligt starka skäl för att genomföra de förändringar av

medverkansregleringen som utredningen föreslår. I detta sammanhang bör det

dessutom framhållas att det är av mycket stor betydelse att effekterna av

eventuella ändringar är klarlagda på ett tillfredsställande sätt.

I övrigt föreslår utredningen att medverkansansvaret som huvudregel skall

begränsas till att gälla brott med fängelse i straffskalan. Samtidigt föreslår

utredningen vissa undantag från denna huvudregel, bl.a. vad gäller hemfridsbrott

 och olaga intrång. Mot bakgrund av att vissa remissinstanser efterlyser en

grundligare analys av i vilken omfattning medverkan till bötesbrott bör vara

straffbelagt och att ett flertal remissinstanser ifrågasatt de undantag som

utredningen föreslagit finns inte skäl att i detta skede gå fram särskilt med

detta förslag.

Vad gäller den särskilda straffskalan för medverkan finner regeringen, i likhet

med bl.a. Riksåklagaren och Statsåklagarmyndigheten för speciella mål, att den

kan få till konsekvens att häktningsregeln i 24 kap 1 § andra stycket inte

skulle bli tillämplig i förhållande till medverkans-gärningar, en effekt som

inte kan motiveras på sakliga grunder. I denna del är regeringen därför inte

beredd att föreslå några ändringar.

Slutligen har utredningen också föreslagit en särskild bestämmelse om

medgärningsmannaskap. Den föreslagna bestämmelsen syftar inte till några

förändringar av det straffbelagda området utan endast till att klargöra att två

eller flera personer tillsammans kan vara gärningsmän till ett brott samt till

att precisera gränserna för gärningsmannabegreppets utsträckning. Mot bakgrund

av att möjligheten att döma flera personer såsom gärningsmän till ett och samma

brott redan följer av fast praxis -och att den föreslagna bestämmelsen inte

torde ge ytterligare vägledning än denna praxis - gör regeringen den bedömningen

 att förslaget inte bör genomföras.

5.3 Försök till brott

Regeringens bedömning: Utredningens förslag till ändringar i reglerna om försök

till brott bör inte genomföras.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att ringa fall av försök till

brott inte skall föranleda ansvar. Den har vidare föreslagit att

tillbakaträdande från försök inte längre automatiskt skall vara straffritt.

Tillbakaträdande skall i stället, enligt utredningen, utgöra en omständighet som

 medför att försöksbrottet skall anses som ringa och därmed fritt från ansvar,

om inte särskilda skäl talar mot det. Dessutom har utredningen föreslagit att

den nuvarande begränsningen, som innebär att straffet inte får sättas under

fängelse om det för brottet inte är föreskrivet lägre straff än fängelse i två

år, tas bort.

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan

har varit positiva till förslagen. Några har dock haft invändningar mot dem.

Riksåklagaren har pekat på att försöksbestämmelsen, till skillnad från vad som

gäller för bestämmelserna om medverkan till brott, inte är generellt tillämplig

och att risken för fullbordan av brottet var ringa kan beaktas vid

straffmätningen. Såväl Åklagarmyndigheten i Kalmar som Riksåklagaren menar också

 att en precisering av de situationer som avses med begreppet ringa i vart fall

måste göras.

Utredningens förslag rörande bestämmelserna om frivilligt tillbakaträdande har

fått ett blandat mottagande. Ungefär hälften av de remissinstanser som har

yttrat sig över förslaget avstyrker det eller är tveksamma till det. Hovrätten

för Övre Norrland anser att det faktum att frivilligt tillbakaträdande alltid

leder till frihet från ansvar för försök utgör ett incitament för gärningsmannen

 att tillbakaträda. Göteborgs tingsrätt pekar på att förslaget i denna del

avviker från vad som gäller internationellt och menar att det krävs starka skäl

för en sådan avvikelse. Malmö tingsrätt, som avstyrker förslaget, anser att

detta medför att domstolarna i praktiken får laborera med olika grader av

frivillighet. Sveriges domareförbund menar att förslaget leder till större

osäkerhet i rättstillämpningen och att den föreslagna lagtexten inte på ett

tillräckligt tydligt sätt klargör gränsen till vad som är straffritt.

Skälen för regeringens bedömning: Utredningen har anfört att det finns starka

skäl för att inskränka försöksansvaret så att detta inte omfattar ringa fall.

Liknande undantag har föreslagits för medverkan till brott och förberedelse till

 brott bl.a. med åberopande av effektivitetsskäl.

Det är givetvis av vikt att samhällets resurser prioriteras på ett sådant sätt

att det i första hand är den allvarligare brottsligheten som beivras. Försök

till brott är emellertid straffbelagt endast för vissa brott. Om brottsformen

försök har straffbelagts för ett visst brott får detta, enligt regeringens

mening, anses innebära att lagstiftaren vid föregående överväganden i fråga om

handlingens klandervärdhet bedömt att denna ligger på en sådan nivå att en

kriminalisering är motiverad. Redan mot denna bakgrund anser regeringen att

utrymmet för att bedöma ett försöksbrott som ringa kan vara begränsat. Frågan är

 också om behovet av en sådan bestämmelse är så stort att det uppväger de

gränsdragnings-problem som kan förutses med ett undantag för ringa fall.

Ringa fall skulle, enligt utredningen kunna föreligga när försöket avser brott

som, om det hade fullbordats, hade haft ett lågt straffvärde eller när försöket

precis har inletts och gärningen inte har framskridit särskilt långt. Det kan

emellertid, enligt regeringens uppfattning, ifrågasättas om det inte är

tillräckligt att, såsom i nuvarande system, beakta sådana faktorer vid

påföljdsval och straffmätning.

Sammantaget anser regeringen därför att den föreslagna ändringen inte bör

genomföras. Under dessa förhållanden anser regeringen inte heller att det finns

anledning att genomföra utredningens förslag till ändringar i fråga om

frivilligt tillbakaträdande från försök.

Utredningen har också föreslagit att regeln om straffminimum i

försöksbestämmelsen skall slopas. Regeln om straffminimum, som föreskriver att

straffet inte får sättas under fängelse om det lägsta straffet för det

fullbordade brottet är fängelse i två år eller mer, gäller emellertid endast för

 mycket allvarlig brottslighet. Mot bakgrund härav, och med hänsyn till att det

finns en generell möjlighet att underskrida straffminimum med stöd av

bestämmelserna i 29 kap. 3 § och 5 § brottsbalken, anser regeringen att

förslaget inte bör genomföras.

5.4 Underlåtenhet att avslöja eller hindra brott

Regeringens bedömning: Utredningens förslag till ändringar i reglerna om

underlåtenhet att avslöja eller hindra brott bör inte genomföras i vidare mån än

 vad som redan har skett.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det för straffansvar skall

krävas att den straffbelagda gärningen helt eller delvis kunnat förhindras genom

 den handlingspliktiges agerande. Det straffbara området föreslås dessutom

ändrat till att avse straffbelagd gärning i stället för brott. Rekvisitet utan

fara för "närstående" föreslås utbytt till utan fara för "annan". Vidare har

utredningen föreslagit att straffansvaret utvidgas så att även underlåtenhet att

 avslöja våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och

grovt koppleri straffbeläggs. Det sistnämnda förslaget har redan genomförts.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har inte haft något att

erinra mot utredningens förslag. Några instanser är emellertid tveksamma till

det eller avstyrker det. Bland andra Riksåklagaren anser att det inte bör krävas

 att gärningen helt eller delvis kunnat förhindras genom den handlingsskyldiges

agerande. Det bör, enligt Riksåklagaren, inte ankomma på den som har att anmäla

eller på annat sätt agera att spekulera i om gärningen genom åtgärden kan

hindras eller inte. Riksåklagaren menar vidare att utvidgningen av det

ansvarsfria området blir för stor om man byter ut begreppet "närstående" mot

"annan", bl.a. med hänsyn till att begreppet "annan" även kan komma att omfatta

poliser och andra som är skyldiga att agera. Åklagarmyndigheten i Malmö pekar på

 att det endast undantagsvis kommer i fråga att döma någon till ansvar för detta

 brott och att detta endast sker i situationer som rör mycket allvarliga brott.

Åklagarmyndigheten anser därför att det föreslagna rekvisitet medför sådana

bevismässiga konsekvenser att dessa udda fall bör kunna överlämnas till

bedömning i praxis i stället för att regleras genom lag. Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att man, för att uppnå vad

utredningen eftersträvar, nämligen att ett ingripande inte skall krävas när det

är uteslutet att den straffbara gärningen skulle ha avvärjts, varken behöver

eller bör utforma regeln så att åklagaren måste bevisa att ett avslöjande skulle

 ha haft effekt i det konkreta fallet. Sveriges advokatsamfund framhåller också

att förslaget kan leda till bevisproblem och pekar på att något motsvarande krav

 på verkningsfulla åtgärder inte har föreslagits när det gäller det föreslagna

brottet underlåtenhet att bistå nödställd.

Skälen för regeringens bedömning: I svensk rätt finns ingen allmän skyldighet

att vara verksam för att avslöja eller hindra brott. En skyldighet att anmäla

eller annars avslöja brott gäller enligt 23 kap. 6 § brottsbalken endast i de

fall det har föreskrivits särskilt. Underlåtenhets-ansvaret avser bara brott som

 är "å färde", dvs. som inte har avslutats. Någon plikt att anmäla brott som

redan har begåtts finns inte i svensk rätt. I samma paragraf föreskrivs en

skyldighet att hindra brott. Denna skyldighet gäller bara för en viss

personkrets; föräldrar och andra uppfostrare och förmyndare i förhållande till

den som står under deras lydnad.

Plikten att avslöja brott gäller för vissa allvarligare brott i brottsbalken

t.ex. mord, grov misshandel och grovt rån samt i specialstraffrätten för

folkmord och myteri. Det bör noteras att utredningens förslag att utöka antalet

brott till våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och

grovt koppleri redan har genomförts genom en lagändring den 1 juli 1998 (prop.

1997/98:55, bet. 1997/98:JuU13, rskr. 1997/98:250).

Bestämmelserna i 23 kap. 6 § brottsbalken innehåller inte något uttryckligt krav

 på att anmälan eller åtgärderna för att avslöja brott skulle ha varit

verkningsfulla. Huruvida ett sådant krav ändå följer av gällande rätt har varit

föremål för olika meningar i doktrinen. Straffbudet har inte heller

aktualiserats mer än i ett par enstaka fall i praxis. Det är således inte helt

klart vilket samband som krävs mellan den företagna åtgärden och möjligheten att

 brottet förhindras på grund av den handlingspliktiges agerande. Det torde

visserligen vara så att om anmälan eller åtgärden inte på något sätt skulle

kunna bidra till att hindra att brottet fullbordades, bör straffansvar inte

ådömas. Frågan är emellertid vad som faktiskt krävs i form av orsakssamband

mellan åtgärderna och motverkande av det fullbordade brottet.

Det s.k. Kode-målet (RH 1997:1) rörde bl.a. underlåtenhet att avslöja brott. I

målet dömdes en av gärningsmännen för mord och en annan för bl.a. grov

misshandel. En tredje person, som närvarat under hela den tid misshandeln pågick

 och som haft mobiltelefon men underlåtit att använda den för att anmäla

brottet, dömdes för underlåtenhet att avslöja grov misshandel. (Han ansågs inte

ha haft uppsåt i förhållande till mord.) I sin motivering anförde hovrätten

bl.a. att det inte kunde uteslutas att åtgärden skulle ha varit verkningsfull om

 den hade vidtagits och att straff därför borde utdömas för underlåtenheten i

detta hänseende. I ett senare avgörande (RH 1999:86) behandlades frågan om

underlåtenhet att avslöja mord. En man, A, hade blivit skjuten och kort tid

därefter infann sig en annan man, B, på platsen där den skjutne befann sig. B

underlät dock att tillkalla ambulans eller larma polisen. Tingsrätten, som ansåg

 det styrkt att A fortfarande levde vid tidpunkten för B:s besök på platsen,

dömde B för underlåtenhet att avslöja mord, eftersom det inte kunde anses

uteslutet att ett larm kunde ha räddat den skjutnes liv. Hovrätten friade dock

B, eftersom det inte kunde anses styrkt att den skjutne mannen levde när B

befann sig på platsen.

Med hänsyn till att paragrafen inte innehåller något uttryckligt krav på

orsakssambandet mellan ett agerande och brottets förhindrande och det sätt på

vilket bestämmelsen har kommit att uppfattas i praxis torde utredningens förslag

 kunna leda till en inte oväsentlig begränsning av det kriminaliserade området.

Man kan fråga sig om en sådan begränsning är motiverad, särskilt mot bakgrund av

 att underlåtenhet att avslöja brott endast är straffbelagt vid mycket

allvarliga brott.

Vidare kan införandet av ett sådant uttryckligt krav leda till bevissvårigheter.

 Om kravet på verkningsfulla åtgärder skall bedömas utifrån objektiva

utgångspunkter innebär det att åklagaren måste bevisa att åtgärderna kunde ha en

 sådan effekt. Från subjektiva utgångspunkter skulle det också finnas stora

möjligheter för den handlingspliktige att hävda att han eller hon gjorde

bedömningen att åtgärderna inte kunnat ha sådan verkan.

I likhet med Riksåklagaren anser regeringen dessutom att det inte bör ankomma på

 den handlingspliktige att avgöra om åtgärderna skulle ha kunnat vara

verkningsfulla eller inte.

Regeringen anser därför att de föreslagna förändringarna inte bör göras.

Utredningens övriga förslag till ändringar i paragrafen bör inte heller

genomföras.

5.5 Underlåtenhet att bistå nödställd

5.5.1 Nuvarande reglering

Det finns i svensk rätt ingen allmän skyldighet att bistå personer som befinner

sig i livsfara eller i allvarlig fara för sin hälsa. I många situationer kan

dock ett underlåtenhetsansvar komma i fråga. Som huvudregel förutsätter ett

sådant ansvar att gärningsmannen kan sägas ha haft en handlingsplikt. Ibland

talas i stället om att gärningsmannen skall ha befunnit sig i garantställning.

En sådan plikt har t.ex. föräldrar gentemot sina barn och lärare gentemot sina

elever. För vissa fall är dessutom särskilt föreskrivet att den person som

framkallat fara för en allvarlig effekt kan bestraffas för underlåtenhet att

avvärja faran (13 kap. 10 § brottsbalken om straffansvar för underlåtenhet att

avvärja allmänfara). Vidare kan i vissa fall ansvar för underlåtenhet utkrävas

enligt bestämmelsen i 23 kap. 6 § brottsbalken om underlåtenhet att avslöja

eller hindra brott. Straffansvar för underlåtenhet att avslöja brott är

föreskrivet för vissa mer allvarliga brott, såsom mord, dråp, grov misshandel,

våldtäkt, rån och grov skadegörelse. Vad som krävs är att brottet var "å färde",

 dvs. att det inte avslutats. Den som bevittnar en pågående grov misshandel och

som har möjlighet att larma polis eller annan men underlåter att göra det kan

alltså straffas, jfr det s.k. Kodemålet, som beskrivs i avsnitt 5.4.

Även om det inte finns någon generell skyldighet att ingripa i situationer som

är farliga för andra personer, finns det vissa specialbestämmelser om skyldighet

 att vidta räddningsåtgärder. I 39 § räddningstjänstlagen (1986:1102) föreskrivs

 en allmän varnings- och alarmeringsplikt. Den som upptäcker eller på annat sätt

 får kännedom om en brand eller en olyckshändelse, eller en överhängande fara

för brand eller olycka, som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för

 någons hälsa eller för miljön, skall, om det är möjligt, varna dem som är i

fara och vid behov tillkalla hjälp. Den som underlåter att göra vad som krävs

kan straffas med böter, om inte gärningen är att anse som ringa och därmed

straffri.

Inom trafikområdet finns också särskilda bestämmelser om skyldig-heter att agera

 om man har varit inblandad i en trafikolycka. Av 5 § lagen (1951:649) om straff

 för vissa trafikbrott framgår att den som haft del i uppkomsten av en

trafikolycka skall stanna kvar på plats för att kunna klarlägga vad som hänt och

 lämna andra upplysningar. I 2 kap. 8 § trafikförordningen (1998:1276)

föreskrivs bl.a. att den som, med eller utan skuld, haft del i en trafikolycka

skall stanna och i mån av förmåga lämna hjälp åt skadade. Det sistnämnda

stadgandet är inte straffsanktionerat.

Även inom sjöfarten finns vissa regler om underlåtenhetsansvar. Enligt 20 kap. 7

 § sjölagen (1994:1009) straffas en befälhavare med böter eller fängelse i högst

 två år om han eller hon inte lämnar all möjlig och behövlig hjälp till en

person i sjönöd så att denne kan räddas. Det krävs dock att dessa åtgärder kan

vidtas utan allvarlig fara för det egna fartyget eller de som finns ombord.

Detsamma gäller för en befälhavare om det egna fartyget skulle råka i sjönöd.

Även befälhavare för luftfartyg har, om luftfartyget råkar i nöd, en

straffsanktionerad skyldighet att rädda de som finns ombord, flygplanet och det

gods som fraktas, enligt 5 kap. 7 § luftfartslagen (1957:297).

I fråga om vissa internationella förhållanden hänvisas till

Straffansvarsutredningens betänkande.

5.5.2 Överväganden

Regeringens bedömning: Något generellt straffrättsligt ansvar för underlåtenhet

att bistå nödställd bör inte införas.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att ett straffrättsligt ansvar

införs för den som underlåter att tillkalla hjälp eller att försöka rädda eller

på annat sätt bistå en nödställd person som befinner sig i allvarlig fara för

liv eller hälsa eller i en därmed jämförlig utsatt situation. I ringa fall skall

 inte dömas till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas om ett ingripande

inte kunde ske utan fara för den ingripande eller någon annan. Som en allmän

förutsättning för ansvar gäller att ett ingripande skäligen kunde begäras med

hänsyn till omständigheterna. För brottet föreskrivs straff i form av böter

eller fängelse högst två år.

Remissinstanserna: Förslaget har fått ett blandat mottagande av

remissinstanserna. Många instanser, däribland Svea hovrätt, Göta hovrätt,

Statens Räddningsverk, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet och

SACOs Samverkansorgan inom Kriminalvårdsverket, anser det värdefullt med en

reglering som fastslår att man inte får vara hur likgiltig som helst inför andra

 människors väl och ve. Andra, däribland Åklagarmyndigheten i Göteborg, anser

att en dylik reglering skulle ha ett stort pedagogiskt och brottspreventivt

värde. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att den

föreslagna regleringen skulle innebära en viktig markering av

solidaritetsansvaret mellan människor.

Flera remissinstanser har emellertid avstyrkt förslaget. Som skäl härför har

bl.a. anförts att det inte finns något behov av en sådan lagstiftning, att

tillämpningsproblemen skulle bli avsevärda och att lagförslaget inte uppfyller

de krav på förutsebarhet som måste ställas på en straffbestämmelse. Hovrätten

för Övre Norrland, Malmö tingsrätt samt Åklagarmyndigheterna i Sundsvall och

Stockholm avstyrker samtliga förslaget och menar att utredningen inte kunnat

visa något egentligt behov av ett dylikt straffbud. Vissa av dem menar vidare

att handlingsdirigerande och moralförstärkande skäl inte bör föranleda införande

 av en straffbestämmelse när det inte konstaterats att det finns ett faktiskt

behov av något straffbud. De understryker också att förslaget kan leda till

tillämpningsproblem och kostnader och ifrågasätter lagstiftningens

förutsebarhet. Riksåklagaren avstyrker förslaget med hänvisning till det

bristande praktiska behovet och anför att en sådan reglering också kan komma att

 motverka sitt syfte. Riksåklagaren anser att den allmänna uppfattningen

troligen är att det finns en på moral grundad plikt att bistå människor som

befinner sig i nödlägen. Förslaget kan därför få till följd att denna plikt

uppfattas som mer begränsad än vad som är fallet för närvarande. Dessutom anser

Riksåklagaren att lagtexten inte motsvarar de krav på förutsebarhet som kan

ställas.

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och Sveriges domare-förbund ställer

sig tveksamma till förslaget bl.a. på grund av att värdet av en sådan

bestämmelse blir begränsat. Instanserna anser vidare att om ett dylikt straffbud

 skall införas måste det straffbara området avgränsas tydligare. Svenska

cardiologföreningens arbetsgrupp för hjärt- och lungräddning anför att det

förefaller utomordentligt osannolikt att införandet av en straffbestämmelse

skulle öka allmänhetens villighet att ingripa. Föreningen pekar på att förslaget

 kan ha motsatt effekt, eftersom det finns risk för att de personer som idag

tvekar att ingripa men som ändå stannar kvar på platsen i stället väljer att

lämna platsen för att undgå straffansvar. Föreningen anför vidare att det i

särklass vanligaste livshotande tillståndet är hjärtstopp och menar att det ter

sig både medicinskt tveksamt och etiskt oacceptabelt att i vissa situationer,

med hot om straff, tvinga människor att ingripa. Det som i stället behövs,

enligt föreningen, är ytterligare information och utbildning.

Karlstads tingsrätt och Åklagarmyndigheten i Malmö anför båda att, eftersom det

rör sig om straffansvar för underlåtenhet, föreligger det enligt allmänna

straffrättsliga principer en handlingsskyldighet endast om det med hänsyn till

omständigheterna skäligen kan begäras. Med tanke på legalitetsprincipen anser

instanserna att detta bör framgå direkt av lagtexten. Sveriges Psykologförbund

pekar på att en person som själv befinner sig i chock inte rimligen bör ställas

till ansvar.

Justitiekanslern uppger att de skadeståndsrättsliga konsekvenserna hade bort

belysas och anser att förslaget inte bör genomföras utan en föregående noggrann

analys om och i vad mån handlingsplikten bör få genomslag när det gäller rätten

till skadestånd.

Skälen för regeringens bedömning: När man diskuterar frågan om en särskild

straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd bör införas, ställs man

inför en rad frågeställningar av såväl moralisk som rättslig natur. Det torde

för de flesta människor vara en självklar utgångspunkt att var och en har en

moralisk skyldighet att, så långt som det är möjligt, ingripa och försöka hjälpa

 andra människor som befinner sig i livsfara eller allvarlig fara för sin hälsa.

 Den första frågan som inställer sig är därför om det finns behov av en regel

som föreskriver straff för den som underlåter att hjälpa till i en situation där

 det varit möjligt att göra det.

Syftet med en dylik bestämmelse, att understryka att personer som befinner sig i

 en utsatt situation av visst allvarligare slag skall få hjälp på de sätt som är

 möjliga, kan givetvis aldrig anses förfelat. Samhället har ett ansvar för att

ständigt verka för medborgarnas säkerhet. Den nuvarande lagstiftningen

innehåller emellertid redan bestämmelser om underlåtenhetsansvar för de allra

mest straffvärda fallen. En förälder som underlåter att hjälpa sitt barn som

befinner sig i allvarlig risk för sitt liv eller hälsa har således redan i dag

en straffsanktionerad skyldighet att ingripa, liksom den som t.ex. själv

framkallat fara för någon annan. Detsamma gäller för bland andra lärare gentemot

 sina elever. Som framgått tidigare innehåller gällande rätt även en allmän

straff-sanktionerad skyldighet att varna eller alarmera vid brand eller olycka.

Dessutom föreskrivs i 23 kap. 6 § brottsbalken straffansvar i vissa fall för den

 som underlåter att avslöja eller hindra brott. Den som bevittnar t.ex. en

våldtäkt eller en grov misshandel är således skyldig att vidta åtgärder för att

avslöja brottet, förutsatt att det kan ske utan fara för denne eller någon av

hans eller hennes närmaste. Även inom lagstiftningen rörande väg-, sjö- och

lufttrafiken finns bestämmelser om straffansvar för underlåtenhet att ingripa på

 visst sätt i nödsituationer.

Utredningen har också själv konstaterat att förslaget inte torde innebära några

större praktiska förändringar. Sammantaget anser regeringen därför att det

praktiska behovet av en allmän straffrättslig bestämmelse om handlingsplikt

rörande underlåtenhet att bistå nödställd kan ifrågasättas.

Frågan om det ändå kan finnas skäl att från mer moraliska utgångspunkter införa

en nykriminalisering av den föreslagna typen bör emellertid också övervägas.

Rent allmänt kan sägas att det, precis som utredningen anför, kan finnas ett

värde i att i lag fastslå att enskilda inte får vara hur likgiltiga som helst

inför en situation där någon svävar i allvarlig fara, även om det rent praktiska

 behovet av en sådan bestämmelse inte har gjort sig gällande med någon större

tydlighet.

Principiellt bör dock kriminaliseringsinstitutet, dvs. att föreskriva straff för

 ett visst handlande eller en underlåtenhet, som en metod för att försöka hindra

 överträdelser av olika normer i samhället användas med försiktighet. Särskild

återhållsamhet bör härvid iakttas vid nykriminali-seringar. Det bör beaktas att

kriminaliseringar kanske inte i varje enskilt fall utgör det mest effektiva

medlet för att motverka beteenden som inte är önskvärda. Härvid bör det särskilt

 betonas att det finns en risk för att förtroendet för lagstiftningen generellt

sett kan urholkas om det visar sig att efterlevnaden av nya straffbestämmelser

inte kan upprätthållas på ett rimligt konsekvent sätt. Om en kriminalisering

införs krävs också att den präglas av legalitet och förutsebarhet.

Straffbestämmelsen måste ges ett innehåll som gör det möjligt för den enskilde

att undvika att göra sig skyldig till straffbara gärningar.

Frågan om införande av en handlingsplikt föranleder också ett antal närmare

överväganden bl.a. när det gäller kretsen handlingspliktiga och

handlingspliktens närmare utformning.

Således uppkommer frågan om vilka som omfattas av en eventuell handlingsplikt.

Vad som kan konstateras är att handlingsplikten aktualiseras i situationer där

någon befinner sig i en nödsituation av visst allvarligare slag. Någon

begränsning ifråga om kretsen av handlings-pliktiga, från objektiva

utgångspunkter, finns egentligen inte i förslaget. Handlingsplikten gäller

enligt förslaget alla som befinner sig i någorlunda närhet av den nödställde.

Den närmare bestämningen av kretsen av handlingspliktiga får därför göras med

beaktande av den enskildes uppfattning om situationen. En fråga som därvid

inställer sig är om handlingsplikten aktualiseras för en enskild redan då denne

misstänker att det kan föreligga en nödsituation eller om handlingsplikten bör

aktualiseras först när visshet om att en situation med en nödställd föreligger.

I det förra fallet blir handlingsplikten mycket vid medan straffansvaret i det

senare fallet kan komma att motverka sitt syfte då det kan leda till att den

enskilde underlåter att skaffa sig visshet om en misstänkt nödsituation för att

därigenom undvika att omfattas av handlingsplikten.

En särskild aspekt i detta sammanhang är också hur kretsen av handlingspliktiga

närmare bör avgränsas. Straffansvarsutredningen har anfört att det normalt

endast är den som står närmast att agera som bör drabbas av straffansvar. Som

exempel nämner utredningen den situationen att någon riskerar att drunkna inför

en stor samling människor, som uppmärksammar förhållandet, men som underlåter

att agera. Här bör, enligt utredningens motivering, handlingsplikten endast

omfatta den som t.ex. befann sig nära den nödställde eller den som stod nära en

livboj. Inte heller i dessa situationer torde det dock vara helt okomplicerat

att fastställa vilka som stod närmast att agera eller ingripa. Som utredningen

själv påpekat torde åtgärder som i första hand går ut på att tillkalla hjälp i

form av polis eller ambulans vara de som kommer i fråga i de flesta fall. Om man

 utgår från ovan nämnda exempel och i stället tänker sig att ingen av de

närvarande befinner sig nära vattnet och att det inte finns någon tillgång till

livboj men att det däremot finns ett antal personer med mobiltelefon som dock

underlåter att larma. Bör samtliga dessa straffas? Samma fråga inställer sig när

 en vägtrafikolycka har inträffat och ett antal bilar passerar utan att någon

förare stannar för att ingripa.

Ytterligare en aspekt är, såsom Svenska Cardiologföreningens arbetsgrupp för

hjärt-lungräddning har påpekat, om det finns anledning att ställa olika krav på

olika personer som kan anses ha haft en plikt att ingripa. Bör det t.ex. krävas

mer av den som är utbildad i hjärt- och lungräddning än av den som inte har en

sådan utbildning?

En regel om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd skulle rimligen

få utformas som en generell bestämmelse. Det torde inte vara möjligt att i

straffbudet närmare ange och precisera vilka åtgärder som i olika situationer

skulle krävas av den som riskerar att träffas av straffansvaret. Även om

Straffansvarsutredningen i sitt förslag nämner åtgärder som att larma eller att

rädda den nödställde, torde de olika former av ingripanden som krävs kunna

variera mycket kraftigt beroende på i vilken situation handlingsplikten

aktualiseras. Såsom utredningen har påpekat kommer det ytterst att ankomma på

domstolarna att göra en bedömning av vad som kunde krävas i en viss situation.

Även om det bör finnas en god marginal till den handlingsskyldiges förmån skulle

 det innebära svårigheter för enskilda att förutse vilket handlande som krävs av

 dem i en viss situation. Risken för att hot om straffansvar kan leda till att

olämpliga åtgärder vidtas bör också beaktas.

Handlingsplikten skulle också behöva förses med ett antal undantag. För det

första bör det krävas att det var praktiskt möjligt för den enskilde att

ingripa. Ett ingripande i en given situation bör dessutom kunna ske utan fara

för denne eller någon annan. Därutöver skulle det vara nödvändigt att föreskriva

 att underlåtenhetsansvar endast bör inträda om det med hänsyn till

omständigheterna kunde krävas att någon ingrep. Det sistnämnda undantaget skulle

 bl.a. omfatta situationer där möjligheter att ingripa visserligen funnits men

personen i fråga varit oförmögen att agera, t.ex. på grund av chock. Dessa

undantag måste utformas så att de ger marginal till den enskildes förmån.

I likhet med Riksåklagaren gör regeringen bedömningen att den allmänna

uppfattningen bland människor troligen är att det finns en moralisk plikt att

bistå personer i fara. Hur denna moraliska plikt att handla uppfattas och var

dess gränser kan anses gå är givetvis inte lätt att fastställa. En

straffbestämmelse om underlåtenhet att bistå nödställd skulle dock sannolikt bli

 väsentligt inskränkt i förhållande till den på allmän moral grundade

skyldigheten att ingripa. Det kan därvid inte uteslutas att straffbestämmelsen

skulle kunna försvaga den senare skyldigheten.

Sammanfattningsvis kan det, som regeringen tidigare anfört, i och för sig finnas

 ett värde i att införa ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå

nödställd även om det inte finns något uttalat praktiskt behov av en sådan

reglering. Det kan således vara av värde i sig att samhället genom en sådan

straffbestämmelse bekräftar den allmänna moraliska skyldighet som finns att

hjälpa någon som befinner sig i en nödsituation. Mot detta måste emellertid

ställas den försiktighet som bör iakttas med att införa nya straffbestämmelser

om det inte finns ett påtagligt behov av dem. Vidare måste beaktas de

svårigheter som det innebär att avgränsa straffansvaret på ett tydligt sätt och

på ett sätt som gör att det står klart för var och en vad som krävs av honom

eller henne för att undgå straffansvar. Dessutom kan inte bortses från att en

generell reglering av detta slag, som är avsedd att tillämpas på vitt skilda

situationer, också kan leda till oönskade resultat.

Sammantaget anser regeringen att nackdelarna med den föreslagna ordningen väger

tyngre än de skäl som talar för att införa den. Förslaget bör därför inte

genomföras.

5.6 Den s.k. Lindomeproblematiken

5.6.1 Allmänt om Lindomeproblematiken

Bakgrund

I oktober 1990 mördades en man i sitt hem i Lindome. Under förundersökningen

klarlades att mordet hade skett efter det att två personer, A och B, berett sig

tillträde till huset. Det gick emellertid inte att fastställa vem av dem som

utfört mordet eller om de utfört det tillsammans. En av personerna fälldes för

mordet vid tingsrätten men blev sedan frikänd i hovrätten. Den andre personen,

som bl.a. åtalats för medhjälp till mord, frikändes från detta brott. Domen mot

honom överklagades inte till hovrätten.

För en utförligare beskrivning av Lindomefallet hänvisas till utredningens

betänkande, avsnitt 10.3.1.

Den s.k. Lindomeproblematiken

Problematiken kan sammanfattningsvis sägas gälla situationer där man vet att två

 eller flera personer befunnit sig vid brottsplatsen men där det inte kan

utredas huruvida brottet begåtts av dem båda tillsammans eller av endast en av

dem och den andre således är helt oskyldig. För att en sådan situation skall

uppstå fordras i och för sig inte att de misstänkta skyller på varandra. Även av

 andra skäl, t.ex. att de misstänkta tiger och tillräcklig bevisning i övrigt

saknas, kan bevisläget vara sådant att det inte kan klarläggas vem av två eller

flera personer som begått ett visst brott.

Det bör betonas att om ett brott har begåtts men det inte går att fastställa

exakt vad var och en av de inblandade har gjort kan det ändå finns möjligheter

att döma de inblandade såsom medgärningsmän, förutsatt att det har visats att de

 begått gärningen tillsammans och i samförstånd. Ytterligare en möjlighet ges i

reglerna om medverkan till brott. Som exempel kan nämnas ett rättsfall från 1985

 (NJA 1985 s. 496). Efter en bilolycka påträffades två personer, A och B, i

bilens framsäte. Bilen hade hyrts av B. A avled av sina skador och B mindes inte

 vem som kört bilen. Båda var alkoholpåverkade under bilfärden. Högsta domstolen

 (HD) fann att antingen A eller B kört bilen och ansåg det utrett att, om A kört

 bilen, hade han inte kunnat göra det utan B:s aktiva eller passiva medgivande.

HD ansåg det därför bevisat att B åtminstone hade gjort sig skyldig till

medhjälp till rattfylleri trots att domstolen alltså inte kunde fastställa vem

av dem som verkligen kört bilen. Ett liknande resonemang förs i rättsfallet RH

1999:106 som gällde grovt rattfylleri, grov vårdslöshet i trafik och grovt

vållande till annans död. Två personer, som båda var alkoholpåverkade, färdades

i en bil. Färden avslutades i en bilolycka med dödlig utgång för en cyklist.

Trots att det inte gick att utreda vem av dem som kört bilen dömdes den ene för

medhjälp till de åtalade gärningarna. Den andra personen åtalades inte av olika

skäl.

Även om det således finns förutsättningar att utdöma straffansvar trots att man

inte vet vem av flera som begått ett brott kvarstår emellertid svårigheten i ett

 fall som Lindomefallet i det att det inte kan uteslutas att en av de inblandade

 var oskyldig. Brottet kunde ha begåtts av den ene helt överraskande för den

andre eller mot dennes uttryckliga vilja. Den andre kan också ha förhållit sig

helt passiv på ett sätt som utesluter medverkansansvar.

Brottsbalkens regler bygger på ett individuellt straffrättsligt ansvar. En

allmän utgångspunkt är att ingen skall fällas till ansvar för brott om det inte

är ställt utom rimligt tvivel att personen i fråga begått brottet. Som vi sett i

 det föregående kan dock reglerna om bl.a. medverkan användas även om man inte

kan, utom rimligt tvivel, fastställa vem som begått huvudgärningen. Det måste

emellertid stå klart att den misstänkte åtminstone gjort sig skyldig till

medverkan, dvs. att han eller hon hade uppsåt till huvudgärningen och åtminstone

 vidtagit någon slags åtgärd som har främjat gärningen.

Det bör slutligen framhållas att denna problematik inte är ny. Det finns fall

där det inte går att, utom rimligt tvivel, fastställa vad som hänt. Att det då

också är svårt att fördela straffrättsligt ansvar som följer på gärningen är

uppenbart. Som utredningen anger förekom i äldre tider att man i fall av detta

slag drog lott eller kastade tärning om vem som skulle sona brottet.

För internationella förhållanden hänvisas till Straffansvars-utredningens

betänkande, avsnitt 10.5.

Frågans tidigare behandling

Professorn i straffrätt vid Stockholms universitet, Madeleine Leijonhufvud, fick

 efter Lindomefallet regeringens uppdrag att utreda och belysa de

frågeställningar som aktualiserats. Hennes överväganden dokumenterades i

departementspromemorian, Efter Lindome (Ds 1993:15). I promemorian avvisas vissa

 lösningar, såsom ett sänkt beviskrav eller en felony murder-regel enligt

amerikansk modell. Den sistnämnda regeln innebär att den som ensam eller

tillsammans med andra har begått eller försökt begå ett visst allvarligare brott

 skall, om någon person har dödats i samband med brottet, kunna dömas för mord,

oavsett om han eller hon haft uppsåt att döda någon eller inte. I promemorian

fastslås vidare att de nuvarande straffprocessuella och straffrättsliga reglerna

 är tillräckliga. I något avseenden ger Leijonhufvud emellertid förslag till

förändringar, bl.a. föreslår hon ett utvidgat ansvar för efterföljande medhjälp.

Mot bakgrund av bl.a. Lindomefallet uppdrog också Riksåklagaren åt förre

biträdande riksåklagaren Axel Morath att leda en arbetsgrupp för att utreda

metodfrågor vid brottsutredningar rörande grova våldsbrott med flera misstänkta.

 Uppdraget bestod bl.a. i att kartlägga, analysera och lägga fram förslag till

förbättringar av de arbetsmetoder som tillämpas av polis, åklagare och domstolar

 i de aktuella fallen. Gruppen skulle vidare göra en genomgång av Lindomefallet

och det i många avseenden likartade Albyfallet. För en redogörelse för

sistnämnda fall hänvisas till Straffansvarsutredningens betänkande, avsnitt

10.3.2.

Arbetsgruppen lämnade i sin rapport Metodfrågor, Grova våldsbrott (1995:1) vissa

 rekommendationer och förslag som i korthet kan sammanfattas enligt följande:

 utredningar bör bedrivas på bred front och inriktningen på utredningen bör

inte låsas för tidigt,

 bevisning bör säkras på ett tidigt stadium,

 resurser bör sättas in snabbt och den expertis och de tvångsmedel som finns

tillgängliga bör användas,

 eftersom det är svårt att bedöma vilken betydelse olika uppgifter slutligen

kommer att få bör alla åtgärder som vidtas och alla uppgifter som insamlas

dokumenteras,

 gärningsbeskrivningen bör inte formuleras för snävt och det bör noga övervägas

 om överklagande bör ske beträffande samtliga eller flertalet i fall där flera

personer är tilltalade,

 tillräcklig bevisning skall åberopas och saken skall presenteras på ett klart

och tydligt sätt för domstolarna.

Slutligen har problemet också behandlats av Straffansvarsutredningen.

Utredningen tar framför allt upp frågan om regelverkets utformning men

diskuterar också Riksåklagarens rapport om metodfrågor.

Straffansvars-utredningens slutsats är att det svenska straff- och

straffprocessrättsliga regelverket uppfyller de krav som kan ställas på regler

av detta slag i en rättsstat. Några ändringar i reglerna föreslås därför inte

men i sammanhanget framhåller utredningen att risken för framtida Lindome-fall

minskar om de förslag som Riksåklagaren lämnat följs.

5.6.2 Överväganden

Regeringens bedömning: Någon ändring i de nuvarande straffrättsliga och

straffprocessuella reglerna bör inte göras.

Utredningen: Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan har förklarat

sig instämma i utredningens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Den bedömning som utredningen gjort i fråga om

 behovet av lagändringar till följd av Lindome-problematiken är väl underbyggd.

Regeringen instämmer därför i de överväganden som görs av utredningen. I det

följande utvecklas de skäl som ligger bakom regeringens ställningstagande.

Krävs förändrade regler?

Det bör redan inledningsvis framhållas att Lindome-problematiken i grunden

hänger samman med möjligheterna att i efterhand fastställa vad som hänt t.ex. på

 en brottsplats. Problemet i Lindomefallet är, med andra ord, att ingen

utomstående med säkerhet kan slå fast vad som egentligen hände i den mördade

mannens hus. Det kan inte uteslutas att det förhöll sig så att en av de

misstänkta dödade mannen utan varje inblandning från den andre, dvs. att en av

dem var helt oskyldig.

Som framgått tidigare är det dock inte i varje situation nödvändigt att få exakt

 klarhet i vad som har hänt för att det skall vara möjligt att hålla någon

straffrättsligt ansvarig. I vissa fall är situationen sådan att man visserligen

inte vet exakt vad som hänt men har tillräcklig kunskap för att kunna utesluta

alla sådana händelseförlopp som skulle innebära att den tilltalade är oskyldig.

I fall där flera personer är inblandade kan det också förhålla sig så att man

inte vet exakt vad var och en har gjort men ändå vet så mycket att det kan

fastställas att var och en av de tilltalade har gjort sig skyldiga till brott

(antingen som medgärningsmän eller som medhjälpare). Om man kan styrka att var

och en av de inblandade åtminstone främjat brottet finns det inte heller hinder

mot att döma var och en för medhjälp till brottet. Det bör framhållas att s.k.

psykiskt främjande är tillräckligt. Med psykiskt främjande avses att den

medverkande genom sitt agerande styrkt gärningsmannen i dennes uppsåt att begå

brottet.

I Lindomefallet kunde emellertid, som sagts, varken medgärnings-mannaskap eller

medhjälp styrkas. Det kunde med andra ord inte uteslutas att den ene av de båda

misstänkta överhuvudtaget inte varit inblandad i dödandet.

Principiellt kan sägas att det finns två vägar att gå om man genom förändrade

regler vill komma till rätta med Lindomeproblematiken. Den ena lösningen bygger

på att man tillåter sig att döma personer trots att det råder osäkerhet om var

skulden ligger, dvs. man låter den bristande kunskapen om vad som hänt gå ut

över de tilltalade. Detta kan ske t.ex. genom sänkt beviskrav, omvänd bevisbörda

 eller tillämpning av presumtioner. I dag gäller att gärningsmannens skuld skall

 vara ställd utom rimligt tvivel. Detta beviskrav har ibland till följd att en

person som är skyldig till ett visst brott går fri på grund av otillräcklig

bevisning. Ett sådant resultat är naturligtvis inte på något sätt önskvärt.

Alternativet är emellertid en reglering som innebär att oskyldiga kommer att

bestraffas. Detta är en ofrånkomlig konsekvens av ett sänkt beviskrav. För en

stat som gör anspråk på att vara en rättsstat är valet mellan dessa alternativ

enkelt; det är självklart att osäkerheten om vad som har hänt i en viss

situation inte kan gå ut över den misstänkte. Detta kommer till uttryck i den

rättsstatliga grundprincip, enligt vilken det är värre att en oskyldig döms än

att tio skyldiga går fria. Enligt grundläggande straffrättsliga principer är det

 åklagaren som har bevisbördan för att den tilltalade har begått brott. En

ordning som innebär att en tilltalad i stället skulle behöva bevisa sin oskuld

är inte acceptabel. Sammanfattningsvis är regeringen, i likhet med både

utredningen och remissinstanserna, av den uppfattningen att någon ändring av

beviskravet eller bevisbördan i brottmål inte bör genomföras för att lösa

Lindomeproblematiken.

Den andra lösningen bygger på tillskapandet av regler som gör det möjligt att

döma personer till stränga straff för de gärningar som faktiskt kan styrkas.

Detta innebär att den tilltalade döms för den gärning han eller hon bevisligen

har begått men att straffet för gärningen bestäms på ett sätt som gör att denne

i praktiken får svara för gärningar som han eller hon inte har begått. I detta

sammanhang har en s.k. felony murder-regel enligt amerikansk modell diskuterats.

 En sådan reglering innebär i princip att den som tillsammans med andra har

begått eller försökt begå ett brott av visst allvarligare slag kan dömas för

mord om någon skulle dödas i samband med brottets utförande. Detta gäller även

för de inblandade som saknat uppsåt till dödandet. Regeln innebär alltså att man

 i praktiken dömer en person för något som denne egentligen inte gjort sig

skyldig till och som han eller hon inte ens haft uppsåt till. Detta står

givetvis i strid med den grundläggande ideologin bakom svensk straffrätt,

nämligen att var och en svarar individuellt för vad han eller hon har gjort och

att straffansvar alltid bygger på skuld. Som ovan angetts finns det visserligen

också enligt svensk rätt möjligheter att fälla flera personer till ansvar för en

 gärning som rent faktiskt endast utförts av en av dem. Detta förutsätter

emellertid att det kan styrkas att den eller de som döms åtminstone främjat

gärningen och dessutom haft uppsåt till den. Även oaktsamt främjande och

främjande till oaktsamt brott kan komma ifråga. En konsekvens av att införandet

av en felony murder-regel skulle stå i strid med grundläggande principer inom

svensk straffrätt är naturligtvis att en sådan regel också är omöjlig att förena

 med gällande straffrättsliga regler i olika avseenden, bl.a. vad gäller

påföljdsbestämning. Det kan dessutom ifrågasättas om inte en felony

murder-reglering skulle strida mot den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6.2 i

Europakonventionen. Sammantaget är regeringen därför, i likhet med utredningen

och samtliga remissinstanser, av den uppfattningen att en felony murder-regel av

 något slag är ett oacceptabelt sätt att komma till rätta med situationer som

motsvarar den som aktualiserades i Lindomefallet.

I promemorian Efter Lindome har Leijonhufvud fört fram tanken att det skulle

kunna vara möjligt att döma för medhjälp till brott om det varit fråga om

efterföljande medhjälp som inte ingått i en gemensam brottsplan. För

Lindomefallet skulle en sådan reglering kunna innebära att någon av de

tilltalade kunde dömas för efterföljande medhjälp till mord. Såsom

Straffansvarsutredningen framhåller skulle en sådan reglering dock knappast

kunna leda till något annat resultat än det som idag kan uppnås med tillämpning

av bestämmelsen om skyddande av brottsling i 17 kap. 11 § brottsbalken. Även om

rubriceringen skulle bli en annan - medhjälp till mord istället för skyddande av

 brottsling - är det inte rimligt att tänka sig att den som t.ex. efter ett mord

 blir ombedd att köra mördaren från platsen skulle kunna dömas till ett straff

som ens ligger i närheten av det straff som mordet föranleder. Straffvärdet för

en sådan gärning skulle istället normalt ligga i paritet med straffvärdet för

skyddande av brottsling. Som utredningen påpekar bör man också beakta att det

skulle uppstå en betydande diskrepans mellan brottets rubricering (som indikerar

 att brottet är synnerligen allvarligt) och det straffvärde som brottet normalt

har. Möjligen skulle en dylik regel också skapa behov av förändringar av

begreppet främja i medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § brottsbalken. Mot

bakgrund av det anförda gör regeringen därför, i likhet med utredningen,

bedömningen att det inte finns tillräckligt starka skäl att utvidga

medverkansansvaret till att omfatta även efterföljande medhjälp.

 I övrigt har utredningen pekat på att vissa av de generella förslag som läggs

fram möjligen kan ha betydelse för bedömningen av situationer där det begås

grova våldsbrott. Bland annat framhålls förslagen om en ny regel om

medgärningsmannaskap, ett utvidgat ansvar för underlåtenhet att avslöja eller

hindra brott och förslaget om en kriminalisering av underlåtenhet att bistå

nödställd.

Som tidigare nämnts i avsnitt 5.4 har den utvidgning av tillämpningsområdet för

underlåtenhet att avslöja eller hindra brott som föreslås av utredningen redan

genomförts.

I övrigt har regeringen gjort bedömningen att utredningens förslag i de ovan

nämnda delarna inte bör genomföras. Detta torde dock, precis som utredningen har

 anfört, inte ha någon betydelse för den framtida bedömningen av

Lindomesituationer. Att flera personer tillsammans kan vara medgärningsmän till

ett brott är redan idag klarlagt genom fast praxis. Problemet med Lindomefallet

var, som ovan nämnts, att vare sig medgärningsmannaskap eller medhjälp kunde

styrkas. Inte heller torde bedömningen av Lindomefallet ha utfallit annorlunda

om utredningens förslag kriminalisering av underlåtenhet att bistå nödställd

hade varit införd när brottet förövades. Såsom utredningen själv påpekar kan

bestämmelsen inte tillämpas om det inte går att bevisa att personen ifråga varit

 närvarande när den angripne hamnat i nödläge eller att han eller hon på annat

sätt uppfattat det.

Vad kan göras för att undvika problemet i framtiden?

Det bör framhållas att det inte är möjligt att helt försäkra sig mot att nya

Lindomefall uppstår också i framtiden utan att ta till lösningar som ovan har

förkastats såsom oacceptabla. För att helt gardera sig mot nya Lindomefall

fordras att man antingen är beredd att använda ett väsentligt sänkt beviskrav i

brottmål eller är beredd att döma någon för en gärning som inte motsvarar vad

personen faktiskt gjort. Båda dessa alternativ har avvisats i det föregående.

Den viktigaste åtgärden som kan vidtas för att i möjligaste mån undvika

situationer sådana som den som aktualiserades i Lindomefallet torde vara att se

till att brott utreds på ett snabbt, effektivt och noggrant sätt. Det är

framförallt väsentligt att förundersökningen sker på ett omsorgsfullt sätt,

bl.a. genom noggranna brottsplatsundersökningar. Redan genom en större

medvetenhet om att problemet kan uppstå är mycket vunnet. Om man härutöver

följer de förslag och rekommendationer som ges i Riksåklagarens rapport

Metodfrågor, Grova våldsbrott (1995:1) kommer risken för framtida Lindomefall

med all säkerhet att minska. Till detta kommer att den tekniska och medicinska

utvecklingen med stor sannolikhet i framtiden kommer att erbjuda allt bättre och

 säkrare metoder för att i efterhand kunna rekonstruera ett visst

händelseförlopp. I detta sammanhang bör också särskilt nämnas

Rikskriminalpolisens Riksmordskommission och gärningsmanna-profilgruppen.

Riksmordskommissionen besitter särskild kompetens när det gäller utredningar

rörande våldsbrott. Den fungerar också som en stödfunktion i dessa avseenden åt

de lokala myndigheterna. Gärningsmannaprofilgruppen, som bl.a. består av

personer represen-terande en bred vetenskaplig expertis på området, arbetar med

gärnings-mannaprofiler i syfte att underlätta och effektivisera

brottsutredningar.

6 Förberedelse till brott

6.1 Nuvarande reglering

En brottslig gärning kan vara noggrant planerad eller förberedd utan att

försökspunkten för den skull har uppnåtts. Det kan vara så att den eller de

handlingar som gärningsmannen har företagit inte innebär att han eller hon

därigenom börjat verkställa eller förverkliga brottsplanen. Vissa sådana

handlingar är straffbelagda som förberedelse eller stämpling till brott.

Brott på planeringsstadiet indelas i två huvudkategorier. Den ena kategorin,

förberedelse till brott, är av materiell natur och avser befattning på visst

sätt med pengar som kostnadsersättning eller lön för brott eller befattning med

föremål som kan utgöra hjälpmedel vid brott. Den andra kategorin, stämpling till

 brott, är av immateriell natur och avser att man sätter sig i förbindelse med

andra personer för att förbereda, möjliggöra eller underlätta brott. Både

förberedelseansvaret och stämplingsansvaret är avsett att omfatta sådana

företeelser på planeringsstadiet som med hänsyn till risken för att brott skall

begås är särskilt farliga. Syftet med bestämmelsen är naturligtvis att samhället

 skall ha möjligheter att ingripa mot viss svårare brottslighet på ett tidigt

stadium.

Förberedelse och stämpling till brott regleras i en gemensam allmän bestämmelse

i 23 kap. 2 § brottsbalken. Liksom försök är förberedelse och stämpling

straffbelagt bara om det i samband med det straffbud som gäller för det aktuella

 brottet finns en bestämmelse som anger att detta brott skall bestraffas också

på förberedelse- och stämplingsstadiet.

Nedan följer en kortfattad beskrivning av det nuvarande förberedelse- och

stämplingsbrottet. För en utförligare beskrivning av gällande rätt och praxis på

 området hänvisas till utredningens betänkande. I betänkandet redogörs också för

 förhållandet i vissa andra länder.

6.1.1 Förberedelse till brott

Enligt 23 kap. 2 § första stycket brottsbalken skall dömas för förberedelse till

 brott om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller mottager

 pengar eller annat som utgör förlag eller vederlag för brottet eller med sådant

 uppsåt anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller

tar annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk,

förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel.

För att någon skall kunna dömas för ett förberedelsebrott krävs att det

förelegat fara för att brottet skulle ha fullbordats och att denna fara inte var

 ringa. Dessutom krävs det, som framgått ovan, att det särskilt har föreskrivits

 att förberedelse till den aktuella brottstypen är straffbar.

Ansvar för förberedelse till brott förutsätter också, på ett mer allmänt plan,

att händelseförloppet inte fortlöpt så långt att ansvar för fullbordat brott

eller försök till brott kan utdömas. Den som t.ex. anskaffar ett vapen åt en

annan person som har uppsåt att begå mord skall dömas för medhjälp till försök

till mord om gärningsmannen försöker utföra dådet men misslyckas och för

medhjälp till mord om den andre personen lyckas utföra brottet.

Det krävs också att det är fråga om förberedelse till ett uppsåtligt brott.

Förberedelse till oaktsamhetsbrott, i den mån sådan alls kan förekomma, är inte

straffbart. I övrigt bör anmärkas att gärningsmannens uppsåt inte behöver avse

en viss bestämd gärning utan att det räcker att uppsåtet avser att brott av

visst slag förr eller senare kommer till stånd.

De två gärningsformerna

Förberedelsebrottet kan sägas bestå av två olika huvudtyper. Den ena tar sikte

på att någon lämnar eller tar emot ekonomisk ersättning för brottet. Den andra

huvudtypen gäller de fall då någon tar befattning med vissa föremål som är

ägnade att användas som hjälpmedel vid brottslig verksamhet.

En form av förberedelseansvar avser således viss befattning med pengar eller

annat av ekonomisk värde som ersättning för brottet (de s.k.

finansieringsfallen). I paragrafen används begreppen förlag och vederlag. Med

begreppet förlag avses pengar eller annat ekonomiskt värde, även lån av pengar,

som någon lämnar i förväg för att täcka kostnader som är förenade med den

brottsliga verksamheten. Med vederlag menas pengar eller annat av ekonomiskt

värde som i förväg lämnas som lön eller arvode för brott som skall förövas.

Det är endast förfaranden som består i att lämna eller att motta ersättning som

är kriminaliserade. Att utfästa eller lova viss ersättning för brott är inte

straffbart (om det inte omfattas av stämplingsansvaret, se nedan).

Bestämmelsen torde vidare vara att förstå så att det bara är lämnande av förlag

eller vederlag med uppsåt att främja brott respektive mottagande av förlag eller

 vederlag med uppsåt att utföra brott som omfattas av det straffbelagda området.

 Med brott i 23 kap. 2 § brottsbalken avses således endast brott i

gärningsmannaskap. Förberedelse till medhjälp till brott omfattas inte av

straffansvaret.

Den andra formen av förberedelseansvar avser vad som kan betecknas som

hjälpmedelsfallen; nämligen att någon, med uppsåt att utföra eller främja brott,

 tar befattning på visst sätt med föremål som har karaktären av hjälpmedel vid

brott.

Förberedelsehandlingen beskrivs genom en exemplifiering som är avsedd att vara

normerande. Genom att lagtexten också talar om "annan dylik befattning" finns

dock vissa möjligheter att även innefatta andra handlingssätt som är jämförbara

till sin typ.

Också när det gäller vilka föremål som kan utgöra hjälpmedel finns en normerande

 exemplifiering i paragrafen. Med uttrycket "annat sådant hjälpmedel" markeras

att inte varje vardagligt föremål som kan användas vid brott omfattas av

förberedelsebestämmelsen. I detta sammanhang bör nämnas att även om enstaka

föremål, var för sig, kanske inte anses som sådana hjälpmedel som avses i

bestämmelsen har man i praxis i vissa fall jämställt samlingar av föremål med

"annat sådant hjälpmedel". Det har t.ex. gällt en samling inbrottsverktyg eller

ett stort antal nycklar.

Ringa fara för brottets fullbordan

Ansvar för förberedelsebrott föreligger inte om faran för brottets fullbordan

var ringa. Det spelar ingen roll om faran var utesluten endast på grund av

tillfälliga omständigheter. Som exempel kan nämnas att ett åtal för förberedelse

 till misshandel ogillades beträffande en s.k. slangbomb, eftersom det ansågs

föreligga en liten risk att bomben skulle explodera på ett så kort avstånd från

en människa att skador skulle uppkomma om bomben, vilket var avsikten, kastades

mot ett demonstrationståg. Förberedelse till brott är inte heller straffbart om

brottets fullbordan är så avlägsen i tiden eller kräver sådana ytterligare

åtgärder, att det föreligger ringa fara för fullbordan. Som exempel kan nämnas

att någon har tagit emot pengar som vederlag för mord trots att han eller hon

aldrig tänkt utföra mordet. Ansvar för förberedelse till mord för den som lämnat

 pengarna med uppsåt att främja den andres brott kommer då inte i fråga,

eftersom faran för brottets fullbordan kan anses ringa (jfr SvJT 1980 rf. s. 20)

Bedömningen av huruvida faran för brottets fullbordan varit ringa skall göras

med utgångspunkt från förhållandena vid tidpunkten för förberedelsegärningen.

6.1.2 Stämpling

Enligt 23 kap. 2 § andra stycket brottsbalken förstås med stämpling till brott

att någon i samråd med en annan person beslutar sig för att utföra ett brott,

att någon söker anstifta annan person att begå gärningen eller att någon åtar

sig eller erbjuder sig att utföra den. Genom föreskriften om stämpling till

brott straffbeläggs alltså vissa former av förfaranden på planeringsstadiet som

kan sägas ha det gemensamt att de innebär att någon sätter sig i förbindelse med

 andra personer.

I likhet med vad som gäller för förberedelsebrottet krävs för stämpling att det

förelegat en konkret fara för brottets fullbordan och att denna fara inte var

ringa. Därutöver krävs det, som framgått ovan, att det särskilt har föreskrivits

 att stämpling till den aktuella brottstypen är straffbar. Stämpling är endast

undantagsvis straffbelagd i brottsbalken. Sådant ansvar är föreskrivet för brott

 som mord, våldtäkt, rån, sabotage och spioneri. I specialstraffrätten är

stämplingsansvar föreskrivet för folkmord, vissa narkotikabrott samt

varusmugglingsbrott avseende narkotika.

Stämplingsansvar kan, i likhet med vad som gäller för förberedelse-brottet, bara

 förekomma i förhållande till uppsåtliga brott. Uppsåtet behöver inte hänföra

sig till en konkret gärning utan det räcker att uppsåtet omfattar att brott av

ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd.

De tre gärningsformerna

Ansvar för stämpling är föreskrivet för tre olika gärningsformer.

Den första gärningsformen består i att någon i samråd med annan beslutar att ett

 brott skall utföras. Beslutet behöver inte innehålla någonting om när, hur

eller av vem brottet skall utföras.

Den andra formen innebär att någon söker anstifta, dvs. förmå, någon annan att

begå brottet. Denna form kräver direkt uppsåt för att ansvar skall kunna komma

ifråga.

Den tredje formen består i att någon åtar sig eller erbjuder sig att begå ett

brott. Det skall vara fråga om en allvarligt menad utfästelse att utföra ett

brott och det finns ingen egentlig anledning att göra någon skillnad mellan att

åta sig och att erbjuda sig att begå brott.

Faran för brottets fullbordan prövas på samma sätt som i fråga om förberedelse.

Om den var ringa föreligger inte straffansvar.

6.2 Behovet av en reform

Regeringens bedömning: Förberedelsebrottet bör reformeras.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan

instämmer i bedömningen att förberedelsebrottet behöver reformeras.

Skälen för regeringens bedömning: Såväl förberedelse- som stämplingsansvaret är

avsett att endast omfatta sådana företeelser på planeringsstadiet som kan anses

vara särskilt farliga med hänsyn till risken för att brott skall begås. Den

nuvarande lagstiftningen har tagit sin utgångspunkt i detta förhållande och

förberedelse- och stämplings-ansvaret har därför försetts med självständiga

brottsbeskrivningar, till skillnad från försöksbrottet, som hänför sig till

brottsbeskrivningen avseende det fullbordade brottet.

Den allmänna förberedelsebestämmelsen, som i viss mån innebar en utvidgning av

straffansvaret, infördes år 1948. Denna reform skedde således för mer än 50 år

sedan och brottsligheten har, såväl ifråga om omfattning som karaktär, givetvis

undergått stora förändringar sedan dess. Liksom tidigare torde visserligen de

flesta brott begås spontant utan någon mer ingående planering. För sådan

brottslighet saknar förberedelseansvaret normalt sett relevans. Den tekniska och

 ekonomiska utvecklingen av samhället har emellertid skapat nya möjligheter till

 planerad och organiserad brottslighet. Således kan den ökade rörligheten av

varor och personer mellan länder antas ha ökat möjligheterna till storskalig

smuggling av t.ex. narkotika. Den tilltagande användningen av olika elektroniska

 betalningsmedel har vidare skapat möjligheter att begå nya former av

bedrägerier. Tillgången till information och möjligheter att kommunicera via

Internet och andra telekommunikationer har också öppnat nya vägar för planering

och förberedelse av brottslig verksamhet. Detta talar för att det finns skäl att

 ompröva utformningen av straffansvaret för planering och annan förberedelse

till brottslig verksamhet.

Utredningen har konstaterat att förberedelseparagrafen, redan vid en första

anblick, framstår som kasuistisk och otidsenlig. Regeringen delar denna

uppfattning. Bestämmelsen får ses i ett historiskt perspektiv och kan sägas vara

 främst riktad mot traditionell brottslighet, vilket utgör en förklaring till

dess nuvarande utformning. Detta gäller särskilt den delen av regleringen som

behandlar hjälpmedel. Kretsen hjälpmedel som enligt paragrafen kan komma i fråga

 är begränsad och avser endast de föremål som till sin natur är särskilt farliga

 med hänsyn till risken för tillkomst av brott. Vad som skall anses omfattas av

uttrycket "annat sådant hjälpmedel" i förberedelsebestämmelsen måste också passa

 till den i vissa delar ålderdomliga uppräkningen. Som exempel på föremål som

ansetts falla utanför uppräkningen kan nämnas anteckningar med anvisningar för

avgivande av osant vittnesmål (SvJT 1969 rf. s. 24), kamera att användas vid

spioneri (jfr SOU 1944:69 s. 68) och kniv, skruvmejsel och skiftnyckel, som

skulle användas vid ett inbrott (SvJT 1960 rf. s. 62)

Det kan, enligt regeringens uppfattning, ifrågasättas om inte den nuvarande

regleringen, särskilt i fråga om "hjälpmedelsfallen", är alltför begränsad och

att straffvärda förfaranden därigenom kommit att falla utanför

tillämpningsområdet.

Begreppet hjälpmedel har också varit föremål för gränsdragnings-svårigheter när

det gäller att avgöra vilka hjälpmedel som faller in under

förberedelsebestämmelsen och vilka som faller utanför. Mot bakgrund av att

bestämmelsen i princip inte är avpassad till dagens förhållande har dock en

försiktig utvidgning av dess tillämpningsområde kunnat ses i praxis. Så har

t.ex. samlingar av föremål i rättspraxis jämställts med annat sådant hjälpmedel.

 Som exempel kan nämnas en samling inbrottsverktyg (NJA 1960 s. 442), en stor

mängd nycklar (RH 1990:76) och en stor mängd föremål och kemiska ämnen som kunde

 användas för tillverkning av narkotika (NJA 1992 s. 524).

Förberedelsebestämmelsen är i princip tillämplig på brott i IT-miljön. Den

exemplifierande uppräkningen av hjälpmedel avser dock endast fysiska objekt och

inte program eller annan mjukvara. Frågan om immateriella objekt kan utgöra

hjälpmedel enligt dagens reglering har visserligen inte prövats men det torde i

och för sig inte vara uteslutet att t.ex. mjukvara skulle kunna omfattas av det

gällande förberedelse-ansvaret. Rättsläget är dock för närvarande oklart och

mycket talar därför för att en reformering av bestämmelsen bör syfta till att

klargöra att även immateriella objekt omfattas av begreppet hjälpmedel.

Mot bakgrund av vad som nu anförts framstår det som angeläget att reformera

ansvaret för förberedelse till brott. Bestämmelserna bör moderniseras och i

någon mån anpassas till de krav på ett flexibelt regelsystem som dagens

brottstyper samt den tekniska och internationella utvecklingen kan sägas ställa.

Utgångspunkten för en sådan reformering bör givetvis även fortsättningsvis vara

inriktad på möjligheterna att bestraffa företeelser som är särskilt farliga med

hänsyn till risken för uppkomst av fullbordade brott.

6.3 Ett reformerat förberedelsebrott

Regeringens förslag: Förberedelseansvaret, såvitt det avser befattning med

hjälpmedel, skall omfatta den som med uppsåt att utföra eller främja brott

skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer

eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas

 som hjälpmedel vid ett brott.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att ansvar för förberedelse

till brott skall föreligga om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott,

vidtar planeringsåtgärder, befattar sig med hjälpmedel eller pengar eller vidtar

 andra förberedande åtgärder som hade varit att bedöma som åtminstone medverkan

för det fall brottet hade fullbordats eller utgjort straffbart försök.

Utredningen har vidare föreslagit straffrihet för ringa fall av förberedelse.

Därutöver har utredningen föreslagit att frivilligt förebyggande av brottslig

användning av hjälpmedel inte längre automatiskt skall leda till straffrihet. I

stället skall en presumtion gälla för att sådana handlingar medför att

förberedelsebrottet är att betrakta som ringa om inte särskilda skäl talar emot

det. Detsamma skall gälla för den som annars har vidtagit skäliga åtgärder för

att förhindra brottets fullbordan, trots att brottet kommit att fullbordas.

Utredningen har föreslagit att straffansvaret för förberedelse till brott

avskaffas för ringa fall av utpressning enligt 9 kap. 4 § brottsbalken.

Utredningen har vidare föreslagit att förberedelse till brott mot 40 §

fiskelagen (1993:787) straffbeläggs genom en särskild straffbestämmelse.

Remissinstanserna: Remissopinionen är positiv till förslaget att reformera

förberedelsebrottet och har framförallt, vilket tidigare angetts, bejakat

behovet av en reform. Flera remissinstanser har emellertid ställt sig kritiska

till utredningens förslag om att den eller de förberedande handlingarna som

konstituerar ansvar skall ha varit att bedöma åtminstone som en

medverkansgärning. Göta hovrätt anser att innebörden i denna del av förslaget är

 svår att förstå och framhåller att det nödvändiggör hypotetiska bedömningar,

vilket utredningen i andra delar av betänkandet förkastat, eftersom sådana

bedömningar inte uppfyller de krav som man bör ställa på en straffrättslig

reglering. Hovrätten för Övre Norrland pekar på att förslaget torde ge utrymme

för att döma för medverkan till medverkan på förberedelsestadiet. Hovrätten är

av uppfattningen att ett genomförande av förslaget bör föregås av en djupare

konsekvensanalys. Statsåklagarmyndigheten för speciella mål och Juridiska

fakultetsnämnden vid Stockholms universitet anser att det kan uppkomma

tillämpningsproblem med den föreslagna konstruktionen, som enligt sin

ordalydelse endast passar riktigt väl om brottet begås av någon annan än den som

 förberett det. De anser att det kan bli svårt att bedöma var gränsen går mellan

 straffria och straffbelagda förberedelseåtgärder när någon själv planerar att

utföra gärningen. Åklagarmyndigheten i Västerås anser att förberedelseansvaret

möjligen blir för omfattande och pekar särskilt på att också psykisk medverkan

blir straffbar på förberedelsestadiet.

Majoriteten av remissinstanserna har inte haft något att erinra mot vilka brott

som skall vara straffbelagda när det gäller förberedelse. Några instanser anser

emellertid att brottskatalogen borde kunna utvidgas något såvitt avser

förberedelsebrottet. Riksåklagaren anser att det behövs förnyade överväganden om

 vilka brott som skall vara straffbelagda på förberedelsestadiet, framförallt i

fråga om ekonomisk brottslighet men också ifråga om olika typer av

miljöbrottslighet. Statsåklagar-myndigheten för speciella mål anser att

förberedelsebrott bör övervägas för skattebrott och grovt skattebrott,

undandragandebrottet i 1 § 2 st varusmugglingslagen (dåvarande lydelse enligt

SFS 1960:418, numera ersatt av lag om straff för smuggling, SFS 2000:1225) och

eventuellt några av brotten i 11 kap. brottsbalken, särskilt oredlighet mot

borgenärer. Åklagarmyndigheten i Malmö är av uppfattningen att förberedelse till

 häleri bör kunna bestraffas och Generaltullstyrelsen anser att

förberedelsebrottet eventuellt bör få konsekvenser för 8 § varusmugglingslagen

(dåvarande lydelse enligt SFS 1960:418, numera ersatt av lag om straff för

smuggling, SFS 2000:1225). Fiskeriverket anser att de intentioner beträffande

ändringar i fiskelagen som föreslås av utredningen bör kunna läggas till grund

för lagstiftningsåtgärder men menar att det dessförinnan krävs ytterligare

överväganden av förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Som har redovisats i föregående avsnitt delar

regeringen utredningens uppfattning att det finns behov av att reformera

förberedelsebrottet. Liksom utredningen anser regeringen att en sådan reform bör

 leda till att tillämpningsområdet för bestämmelsen om förberedelse till brott

utvidgas.

Utredningen har föreslagit ett generellt utformat förberedelsebrott som innebär

att alla typer av förberedande åtgärder som vidtas med syfte att utföra eller

främja brott skall kunna leda till straffansvar. Straffansvaret skall dock vara

begränsat till fall där åtgärden kan bedömas som åtminstone en

medverkansgärning, dvs. att den skulle ha innefattat åtminstone ett främjande av

 brottet om detta hade kommit till stånd. Dessutom skall ansvar vara uteslutet i

 ringa fall.

Enligt regeringens bedömning har förslaget flera förtjänster. Bestämmelsen

innehåller ett tillräckligt mått av flexibilitet och kan därvid komma att träffa

 nya brottstyper, t.ex. på IT-området. Förslaget är också ägnat att underlätta

uppfyllandet av framtida internationella åtaganden om kriminalisering av

verksamhet som har anknytning till organiserad brottslighet.

Flera remissinstanser har emellertid, som ovan har redovisats, framfört kritik

mot förslaget. Kritiken rör bl.a. kopplingen till medverkans-ansvaret. Några

remissinstanser har framhållit att förslaget i detta hänseende visserligen synes

 fungera väl när det gäller främjande av annans brott men att det möjligen

passar mindre väl när fråga är om förberedelse till egen brottslighet. Med

förslaget blir det nödvändigt att fingera att den förberedande åtgärden har

utförts för någon annan som skulle ha begått brottet trots att den som utfört

åtgärden haft för avsikt att begå brottet själv. Detta tankeprov är kanske inte

möjligt att göra i varje enskilt fall, även om det normalt sett inte torde möta

några större svårigheter.

Begreppet medverkansgärning i förslaget skall förstås på samma sätt som i 23

kap. 4 § brottsbalken. Bedömningen av om en företagen handling kan utgöra

medverkan till brott enligt detta stadgande kräver dock i princip att agerandet

kan visas ha bidragit till en konkret gärning som objektivt sett utgör brott.

Handlingen måste ha haft ett visst samband med det bestämda brottet eller

brotten. Ett sådant samband kan dock vara svårare att fastställa när det gäller

förberedelse till brott, eftersom bestämmelserna om förberedelse till brott i

princip aktualiseras endast i fall där något fullbordat brott inte har begåtts.

Bedömningen av förberedelsegärningens relevans för brottet fick, om utredningens

 förslag genomfördes, i stället göras i förhållande till ett fingerat fullbordat

 brott.

Även psykisk medverkan skulle kunna bli straffbar på förberedelse-stadiet. Med

utredningens förslag torde endast krävas att den med-verkandes gärning verkat i

en brottsbefrämjande riktning. Även om flertalet situationer troligen skulle

undantas från straffansvaret på grund av det föreslagna undantaget för ringa

fall kan förslaget i denna del innebära konsekvenser som är svåra att

överblicka.

Utredningen har som skäl för sitt förslag anfört bl.a. att även omfattande

planeringsåtgärder eller rekognoscering bör kunna straffas som förberedelse till

 brott. Regeringen instämmer i och för sig i denna bedömning. Detta talar för

att det straffbara området bör utvidgas till att omfatta också andra förfaranden

 än befattning med pengar eller hjälpmedel. Behovet av att utvidga

straffansvaret för förberedelse till brott måste emellertid vägas mot intresset

av att straffbestämmelsen innehåller en tydlig avgränsning av det straffbara

området och att den inte träffar fall som har litet straffvärde, även med ett

undantag för ringa fall.

Således bör straffansvaret inte utsträckas så långt att planering som endast

består i tankeverksamhet hos gärningsmannen blir straffbar. Den, som med uppsåt

att begå brott, för sig själv funderar över hur brottet skulle kunna genomföras

bör rimligen inte straffas för detta, även om brottsplanen avslöjas, t.ex. genom

 att vederbörande berättar om sina planer för någon annan. Någon straffvärd

gärning i egentligt mening har då inte begåtts. Vidare torde gränsdragningen

mellan sådan planering som endast försiggår i någons tankevärld och planering

som består i t.ex. ren inhämtning av information vara svår att fastställa, i

vart fall när inhämtandet av information består i rena iakttagelser, såsom vid

rekognoscering. Att såsom utredningen föreslagit låta straffansvaret teoretiskt

omfatta varje tänkbar förberedande åtgärd utan att närmare ange vad i denna

skall bestå skulle därför, enligt regeringens mening, kunna leda till

otillfredsställande resultat. Bland annat skulle det, såväl för den enskilde som

 för rättsväsendet många gånger vara svårt att fastställa när förberedelse till

brott påbörjats. I detta sammanhang bör man hålla i minnet att förberedelse är

straffbelagt för en rad vitt skilda brottstyper, varav långt ifrån alla kan

betecknas som allvarliga. Enligt regeringens mening skulle en sådan generellt

uppbyggd straff-bestämmelse riskera att brista i förutsebarhet. Vad nu sagts

innebär också att varje mer långtgående reformering av förberedelsebrottet

nödvändiggör en noggrann och omfattande analys av reformens praktiska

konsekvenser med avseende på de olika brottstyper som är kriminaliserade på

förberedelsestadiet. Någon sådan konsekvensanalys har inte gjorts av utredningen

 och skulle knappast vara möjlig att genomföra inom ramen för den fortsatta

beredningen.

Mot denna bakgrund framstår, enligt regeringens bedömning, inte utredningens

förslag till avgränsning av förberedelsebrottet såsom en framkomlig väg för att

åstadkomma en reform.

Regeringen är dock, i likhet med utredningen, av den uppfattningen att det på

vissa områden kan finnas behov av en mer långtgående utvidgning av

straffansvaret för förberedelse till brott. Ett sådant behov kan t.ex. finnas

när det gäller särskilt allvarliga brottstyper som typiskt sett föregås av

omfattande planeringsåtgärder, t.ex. rån av värdetransporter. Det är emellertid

svårt att tillgodose detta intresse inom ramen för ett generellt

förberedelsebrott utan att det leder till en reglering som omfattar också

förfaranden som inte är straffvärda. En möjlig väg skulle kunna vara att

kriminalisera vissa typiska och särskilt farliga förberedelsegärningar såsom

självständiga brott. I förevarande ärende saknas dock underlag för att göra

någon närmare analys av denna fråga men det finns anledning att överväga

huruvida detta skulle kunna utgöra en framkomlig väg för framtiden.

Enligt regeringens mening bör i nuvarande skede övervägas om inte en reform av

förberedelseansvaret kan åstadkommas med bibehållande av de grundrekvisit för

avgränsningen av straffansvaret som den nuvarande ordningen är uppbyggd kring,

nämligen befattning med pengar eller hjälpmedel. Det framstår som fullt möjligt

att en sådan reform skulle kunna tillämpas i fråga om många straffvärda fall av

t.ex. planering eller rekognoscering samtidigt som den skulle uppfylla kraven på

 förutsebarhet och dessutom underlätta den praktiska tillämpningen.

Befattning med pengar bör liksom i dag kunna utgöra straffbar förberedelse till

brott

Den nuvarande utformningen av förberedelsebrottet straffbelägger mottagande

eller lämnande av förlag eller vederlag för brottet. Med förlag avses pengar

eller annat av värde för att täcka kostnader för brottets utförande. Med

vederlag avses pengar eller annat av ekonomiskt värde som lön för brottet.

I likhet med utredningen anser regeringen att denna form av förberedelse bör

kvarstå i ett reformerat förberedelsebrott. Enligt regeringens bedömning finns

inte något behov av en saklig förändring av förberedelseansvaret i dessa fall.

Straffansvaret bör, liksom idag, gälla för såväl den som förbereder brott som

någon annan skall begå, som den som förbereder ett eget brott.

I linje med utredningens förslag bör dock språket moderniseras genom att de mer

ålderdomliga termerna vederlag och förlag utmönstras. Regeringens förslag

innebär att förberedelseansvaret bör omfatta den som, med uppsåt att utföra

eller främja brott, tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för

ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av ett brott. Någon

skillnad i betydelse mellan begreppen vederlag och betalning samt förlag och

pengar eller annat för att täcka kostnader är inte avsedd. Förslaget avser såväl

 pengar som annat av värde. Liksom enligt gällande rätt bör det göras en

distinktion mellan pengar eller annat av värde å ena sidan och objekt som kan

utgöra hjälpmedel enligt förberedelsebestämmelsens andra punkt å den andra.

Straffansvaret för befattning med hjälpmedel bör moderniseras.

Som tidigare konstaterats är den exemplifierande uppräkningen av hjälpmedel i

den nuvarande paragrafen både ålderdomlig och kasuistisk. De exempel som anges i

 paragrafen, gift, sprängämne, vapen, dyrk och förfalskningsverktyg, framstår

som illa anpassade till många nutida former av allvarlig brottlighet.

Visserligen omfattas även "annat sådant hjälpmedel" av dagens

förberedelsereglering. I praxis har dock ställts relativt höga krav på att

analogi med de uppräknade föremålen för att ett hjälpmedel skall anses omfattas

av sistnämnda rekvisit. Hjälpmedlet måste således ha karaktär av brottsverktyg

och - vid en jämförelse - passa till den nuvarande uppräkningen i bestämmelsen.

Regeringen anser, såsom tidigare angetts, att förberedelsebrottet bör reformeras

 och i viss mån utvidgas. Detta bör, enligt regeringens mening, ske genom att

den nuvarande begränsande uppräkningen slopas och ersätts av ett mer generellt

rekvisit. Straffansvaret bör istället avse befattning med något som är särskilt

ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Genom ett sådant generellt

rekvisit torde lagtexten bättre beskriva hjälpmedelsbegreppet såsom det har

kommit att utvecklas i praxis. Vidare skulle bestämmelsen komma att bättre

avpassas till de företeelser som, bl.a. med hänsyn till den tekniska

utvecklingen, kan förekomma i dag. Dessutom ökas möjligheterna för att

lagstiftningen kan komma att täcka också sådana hjälpmedel som kan aktualiseras

med anledning av den framtida tekniska utvecklingen samt nya former av

brottslighet.

Ett reformerat förberedelsebrott bör givetvis avse befattning med åtminstone

samtliga de typer av hjälpmedel som den nuvarande regleringen inrymmer såsom

denna har kommit att tolkas i praxis. Således bör straffansvaret omfatta

befattning med samtliga sådana föremål som inte har något annat

användningsområde än att begå brott med. Som exempel kan nämnas avsågade

hagelgevär eller vissa typer av förfalskningsverktyg samt föremål som är

framställda särskilt för ett specifikt brott, såsom en karta över brottsplatsen.

 Även sådana hjälpmedel som i viss mån har ett legalt användningsområde men som

kan sägas vara särskilt farliga med hänsyn till risken för uppkomst av brott,

t.ex. skjutvapen, sprängämne eller dyrkar bör omfattas. Detsamma bör gälla andra

 föremål som typiskt sett är särskilt lämpade för brottets genomförande. Såsom

exempel på sådana kan nämnas olika brytverktyg som någon befattar sig med i

uppsåt att begå inbrott eller en kniv som någon lämnar till annan med uppsåt att

 denne skall begå grov misshandel. Den närmare avgränsningen av vilka föremål

som kan anses särskilt ägnade att användas som hjälpmedel vid olika brott måste

givetvis överlämnas till rättstillämpningen att fastställa.

Den föreslagna ordningen bör även syfta till att klargöra att inte bara fysiska

utan även immateriella objekt kan utgöra sådana hjälpmedel som omfattas av

förberedelsebestämmelsen. Såsom särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid

brottet bör således bl.a. datavirus räknas, liksom annan programvara som är

framställd t.ex. uteslutande i syfte att begå dataintrång eller andra typer av

brott, exempelvis olika former av förfalskning.

Såsom tidigare angetts har samlingar av föremål i praxis ansetts kunna utgöra

hjälpmedel till brott i den mening som avses i bestämmelsen om förberedelse till

 brott, även om inte de föremål som ingår i samlingen var för sig kan

kvalificeras såsom ett sådant hjälpmedel. För att klargöra detta bör rekvisitet

sammanställa läggas till den uppräkning av olika former av befattning som finns

i bestämmelsen. I linje med vad som nyss sagts om immateriella objekt bör en

samling inte behöva bestå av föremål för att kunna utgöra hjälpmedel till brott.

 Även sammanställd information bör kunna omfattas av hjälpmedelsbegreppet,

förutsatt att informationen kan anses vara särskilt ägnad att användas vid

brott. Den som sammanställer uppgifter inför t.ex. ett rån av en värdetransport

om färdväg, tidpunkter, bemanning och annat av betydelse för brottets

genomförande bör således kunna dömas för förberedelse till brott, om

sammanställningen kan tjäna som hjälpmedel vid brottets genomförande. En

förutsättning för detta är att informationen är nedtecknad eller på annat sätt

lagrad.

Allmänt sett bör, för att ett hjälpmedel skall anses vara särskilt ägnat att

användas som hjälpmedel vid brott, krävas att det med hänsyn till sin

beskaffenhet är av någorlunda central betydelse för brottets genomförande.

Kvalificeringen av hjälpmedlet skall således göras genom en objektiv bedömning.

Hjälpmedlet skall vara typiskt sett lämpat för det aktuella brottet. Förutom

rena brottsverktyg, kan i enlighet med vad nyss sagts, bl.a. sammanställd

information om objektet för brottet omfattas, förutsatt att informationen är

nedtecknad eller annars lagrad på ett sådant sätt att den kan sägas utgöra

hjälpmedel. (Enbart kunskap om vissa förhållanden bör, i enlighet med vad

tidigare sagts, inte anses falla inom hjälpmedelsbegreppet.) Även föremål som är

 av omedelbar betydelse för att undgå upptäckt i samband med brottes

genomförande bör omfattas av hjälpmedelsbegreppet, t.ex. förfalskade

identitetshandlingar eller maskering som är avsedd att användas vid rån. Det

skulle emellertid enligt regeringens bedömning föra för långt att kriminalisera

befattning med helt vardagliga föremål som kan användas som hjälpmedel vid

brott. Det faktum att en bil ingår som en nödvändig del vid genomförandet av en

viss brottsplan innebär inte att bilen skall anses som ett hjälpmedel. Om

fordonet inte utrustats på något särskilt sätt eller annars manipulerats, kan

den inte anses vara särskilt ägnad att användas vid brottet. Samma resonemang

kan föras beträffande t.ex. en dator, en färgskrivare eller en mobiltelefon.

Även om enskilda, mer vardagliga föremål, således inte bör omfattas av

straffansvaret kan de emellertid, om de ingår i en samling, komma att falla

under straffstadgandet. Detta förutsätter givetvis att samlingen av föremål får

karaktären av hjälpmedel som avses i stadgandet.

En distinktion mellan vad som utgör hjälpmedel och själva brottsobjektet måste

också göras. Denna princip gäller redan idag. När ett brott består i att ett

visst objekt hanteras på något sätt kan detta objekt inte anses utgöra

hjälpmedel vid brott.

Liksom idag bör för ansvar för förberedelse till brott krävas att faran för

brottets fullbordan inte var ringa. Bedömningen av faran skall göras med

avseende på tidpunkten för förberedelsehandlingen. Detta utgör en betydelsefull

avgränsning av straffansvaret för förberedelse till brott. Generellt sett kan

sägas att faran för brottets fullbordan är större ju närmare i tiden

fullbordanspunkten ligger. På motsvarande sätt måste faran för brottes

fullbordan normalt anses större om befattningen avser ett från brottssynpunkt

särskilt farligt hjälpmedel än ett mera harmlöst sådant. Detta innebär att inte

varje befattning med något som i och för sig kan anses vara särskilt ägnat att

användas som hjälpmedel vid brott skall utgöra straffbar förberedelse, även om

befattningen sker med uppsåt att främja eller utföra brottet. Bedömningen måste

således göras med beaktande av flera omständigheter.

Den nu föreslagna ändringen av bestämmelsen om förberedelse till brott torde

tillskapa en ordning som är bättre anpassad till nutida brottslighet och som

lättare låter sig anpassas till den tekniska utvecklingen och till andra

förändringar av samhället. Genom att tydligt markera att samlingar av såväl

föremål som information kan utgöra sådant hjälpmedel till brott som omfattas av

bestämmelsen, sker också en viss utvidgning av straffansvaret när det gäller

förberedelse till brott. Detta torde inte minst vara av betydelse för

tillämpning av bestämmelsen på olika former av mer organiserad brottslighet.

Såsom tidigare anförts är det inte uteslutet att det kan finnas behov av att i

större utsträckning än vad den nu förslagna ändringen medger straffbelägga

planering och rekognoscering av viss allvarlig brottslig verksamhet. Enligt

regeringens bedömning bör en sådan kriminalisering i så fall inte genomföras

inom ramen för det generella förberedelsebrottet utan bör ske specifikt med

avseende på sådana förfaranden som kan anses vara särskilt straffvärda.

Regeringen anser inte att det finns skäl att i detta sammanhang göra några

ändringar av den katalog av brott som är straffbelagda på förberedelsestadiet.

6.4 Stämpling

Regeringens bedömning: Inga förändringar bör göras i det nuvarande ansvaret för

stämpling till brott.

Utredningens förslag: Utredningen har, i samband med förslaget till nytt

förberedelsebrott, föreslagit att brottsformen stämpling till brott avskaffas.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft något att

erinra mot att stämplingsansvaret avskaffas som självständig gärningsform. Några

 instanser har emellertid varit tveksamma till förslaget. Hovrätten för Övre

Norrland pekar på att stämplingsansvaret till viss del kommer att ingå som en

del av förberedelsebrottet och därigenom utvidgas. Hovrätten efterlyser därför

en mer djupgående analys av konsekvenserna av förslaget. Riksåklagaren menar att

 det finns risk för att inte alla gärningsformer av stämpling omfattas av

utredningens förslag till förberedelse och att det nuvarande straffansvaret för

stämpling därför kan komma att begränsas, vilket skulle kunna få oönskade

effekter.

Skälen för regeringens bedömning: Såväl förberedelsebrottet som

stämplingsbrottet kan sägas utgöra del i planeringen av brott. I fråga om

stämpling till brott tar detta sig uttryck i att någon sätter sig i förbindelse

med annan eller andra för att diskutera eller besluta det tilltänkta brottet

eller t.ex. för att försöka övertala någon att begå brott. Uppsåtet att begå

stämplingsbrott behöver dock inte hänföra sig till en konkret gärning. Det

räcker med att uppsåtet omfattar att brott av visst slag förr eller senare

kommer till stånd, vilket motsvarar vad som gäller för förberedelse till brott.

 Utredningen har i samband med förslaget till ett reformerat förberedelsebrott

föreslagit att stämpling som brottsform slopas. En av gärningsformerna för

stämpling, "att söka anstifta annan att begå brott" torde enligt utredningen

närmast automatiskt täckas av den föreslagna regleringen. De övriga två

gärningsformerna av stämpling omfattas dock inte nödvändigtvis av förslaget.

Enligt utredningen innebär detta dock, praktiskt sett, inte någon förändring av

det nuvarande rättsläget, eftersom något ingripande mot stämpling i dessa fall

knappast sker innan någon planering, hantering av hjälpmedel eller någon annan

förberedande åtgärd, som i sig skulle ha varit att bedöma som en

medverkansgärning, har företagits. Till stöd för detta anför utredningen att

sådana gärningar normalt sett är svåra att bevisa.

Utredningens förslag innebär således att det straffbelagda området för

stämpling, i vart fall i formen att söka anstifta annan att begå brott, utökas

till att avse samtliga de brott för vilka förberedelse är straffbelagt men torde

 samtidigt kunna innebära att övriga former av stämpling i viss mån

avkriminaliseras. Stämpling är för närvarande straffbelagt endast vid mycket

allvarliga brott som mord, våldtäkt, rån, folkmord, högförräderi m.m., främst

med hänsyn till att denna brottsform kan komma i fråga på ett mycket tidigt

stadium vid planeringen av brott. Redan mot den bakgrunden är regeringen tveksam

 till att vidta åtgärder som innebär att stämplingsansvaret kan komma att

begränsas. När det, å andra sidan, gäller utvidgningen av stämplingsansvaret

anser regeringen att det bör finnas ett uttalat kriminalpolitiskt behov till

stöd för en sådan utvidgning. Vidare är det givetvis av stor vikt att en

noggrann konsekvensanalys genomförs i samband med en utvidgning av

tillämpningsområdet för stämpling genom att det föreskrivs för ytterligare

brott. Såsom anförts i det föregående har utredningen inte gjort någon sådan

analys och en dylik är knappast möjlig att genomföra inom ramen för den

fortsatta beredningen.

Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte finns skäl att ändra reglerna

om stämpling till brott.

7 Vållandebrotten i 3 kap. 7 och 8 §§ brottsbalken

7.1 Nuvarande reglering

Enligt 3 kap. 7 § brottsbalken döms den som av oaktsamhet orsakar annans död för

 vållande till annans död till fängelse i högst två år, eller om brottet är

ringa, till böter. Om brottet är grovt föreskrivs fängelse i lägst sex månader

och högst sex år. Enligt 3 kap. 8 § brottsbalken skall den som av oaktsamhet

åsamkar annan sådan kroppsskada eller sjukdom som inte är ringa dömas till böter

 eller fängelse i högst sex månader. Om brottet är grovt skall dömas till

fängelse i högst fyra år. Någon ringa form av detta brott finns inte.

Straffbestämmelsen är utformad på väsentligen samma sätt som bestämmelsen om

vållande till annans död.

För att någon skall kunna dömas till ansvar för vållande till annans död eller

vållande till kroppsskada eller sjukdom krävs att gärningsmannen har orsakat

offrets död, skada eller sjukdom och att detta har skett genom oaktsamhet.

Vidare krävs att oaktsamheten varit relevant i förhållande till den inträffade

effekten. I kravet på oaktsamhet ligger att gärningsmannen måste ha haft

anledning att vid sitt handlande ta risken för effekten, dvs. den dödliga

utgången, skadan eller sjukdomen, i beräkning. Både en handling och en

underlåtenhet att handla kan innebära ansvar för något av dessa brott.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall hänsyn tas till samtliga

föreliggande omständigheter. I den nuvarande lagstiftningen anges emellertid

endast en vägledande omständighet att beakta vid denna bedömning. En gärning

skall normalt bedömas som grov om den har begåtts vid förande av motorfordon och

 gärningsmannen vid detta tillfälle var påverkad av alkohol eller andra medel.

Avsikten med detta rekvisit, som infördes år 1994, var att markera att om ett

vållandebrott begås i samband med onykterhet i trafik skall brottet som regel

bedömas som grovt.

7.2 Vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom

Regeringens förslag: Vid bedömande av om ett brott enligt 3 kap. 7 eller 8 §§

brottsbalken, vållande till annans död eller vållande till kroppsskada eller

sjukdom, är grovt skall särskilt beaktas om gärningen har innefattat ett

medvetet risktagande av allvarligt slag eller, när det kräts särskilda

uppmärksamhet eller skicklighet, om gärningsmannen har varit påverkad av alkohol

 eller något annat medel eller annars gjort sig skyldig till en försummelse av

allvarligt slag.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det vid bedömningen av om

ett vållandebrott enligt 3 kap. 7 eller 8 §§ skall bedömas som grovt särskilt

skall beaktas om gärningen har innefattat ett medvetet allvarligt risktagande

eller, när det har ställts särskilda krav på uppmärksamhet eller skicklighet, om

 gärningsmannen har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller

annars genom försummelse visat särskild hänsynslöshet.

Remissinstanserna: En helt övervägande del av de remissinstanser som har yttrat

sig i frågan tillstyrker utredningens förslag. Några instanser har synpunkter på

 de föreslagna omständigheterna som skall beaktas vid bedömningen av om brottet

är grovt. Malmö tingsrätt anser att lokutionen "särskilda krav på uppmärksamhet

eller skicklighet" är alltför obestämd och tillämpningsområdet därför blir

alltför vidsträckt. Riksåklagaren anser att det finns anledning att överväga om

inte begreppet "medvetet risktagande" bör användas i stället för "medvetet

allvarligt risktagande" när det gäller frågan om brottet bör bedömas som grovt.

Vidare anför Riksåklagaren att rekvisitet "risk för synnerligen allvarlig skada"

 tydligt bör anges som en omständighet i lagtexten som kan leda till att brottet

 bedöms som grovt. Göta hovrätt ifrågasätter om särskild hänsynslöshet kan visas

 genom försummelse och anser därför att ordalydelsen inte synes vara adekvat för

 att träffa det som avses, nämligen att någon som har att övervaka en riskfylld

process underlåter att vidta säkerhetsåtgärder. Den allvarliga underlåtenheten

skulle, enligt hovrättens uppfattning, kanske hellre beskrivas med att

gärningsmannen "annars gjort sig skyldig till allvarlig försummelse".

Skälen för regeringens förslag: Den lösning som valts i de nu aktuella

bestämmelserna för vad som särskilt skall beaktas vid bedömandet av om brottet

är grovt avviker från hur andra liknande bestämmelser i brottsbalken är

utformade. I denna typ av stadganden anges nämligen genomgående antingen flera

vägledande exempel på omständigheter som kan föranleda att brottet bedöms som

grovt eller ges inte några anvisningar alls.

Den omständighet som nu anges i de aktuella straffstadgandena är inte heller

ensamt avgörande för om brottet är grovt eller inte. Bedömningen i det enskilda

fallet skall ske med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter. Hänsyn

måste därvid tas även till sådana omständigheter som har betydelse för

brottsrubriceringen, t.ex. att brottet begåtts under provokation eller i

självförsvar.

I sitt yttrande över den proposition som föregick propositionen med förslag till

 den nu gällande lydelsen (prop. 1993/94:44) uttalade Lagrådet att det med

hänsyn till bestämmelsernas vida tillämpningsområde framstod som överraskande

att som enda grund för bedömningen av om grovt brott föreligger ange det fallet

att brottet har begåtts vid framförandet av något motorfordon och att föraren då

 varit påverkad av alkohol eller något annat medel. Lagrådet påpekade att denna

typ av brottslighet förekommer, inte bara med anledning av trafikolyckor, utan

också i många andra sammanhang, t.ex. vid olyckor i arbetslivet, felbehandling

inom sjukvården, vådaskjutningar vid jakt eller militärövningar och överförande

av venerisk smitta eller HIV-smitta. I sammanhanget skall också nämnas att

regeringen i den nämnda propositionen gjorde uttalanden av innebörd att den hade

 för avsikt att återkomma i frågan om vilka omständigheter som allmänt sett

borde föranleda att ett vållandebrott bedöms som grovt.

Regeringen anser att det både med hänsyn till de mycket vida tillämpningsområden

 som gäller för gärningarna och mot bakgrund av hur andra jämförliga stadganden

är utformade ter sig något missvisande att förevarande bestämmelser endast anger

 en sådan speciell omständighet som skall beaktas vid bedömningen av om brottet

är grovt. Det är, enligt regeringens uppfattning, därför lämpligt att det

nuvarande rekvisitet i de aktuella straffbestämmelserna byts ut mot en mer

generell reglering.

Frågan är då vilka kvalificerade omständigheter som bör anges i lagtexten.

Utredningen har gjort en genomgång av såväl publicerad rättspraxis som

opublicerade underrättsavgöranden och därvid pekat på olika typsituationer där

vållandebrott nästan alltid bedöms som grova. En handling som innefattar ett

medvetet risktagande av allvarligt slag torde, enligt utredningen, genomgående

leda till att ett vållandebrott bedöms som grovt. Detta gäller givetvis under

förutsättning att förmildrande omständigheter kring gärningen inte har

förelegat. En typ av oaktsamt handlande som i prop. 1993/94:44 (s. 45) anges som

 exempel på när ett vållandebrott i 3 kap. 7 § brottsbalken kan vara grovt är då

 någon utövat dödligt våld mot annan utan att uppsåt förelegat i förhållande

till den dödliga effekten. Det torde i de flesta fall finnas anledning att

bedöma ett sådant handlingssätt som ett "medvetet risktagande av allvarligt

slag". Ett annat tänkbart fall är då en nykter bilförare gör sig skyldig till

ett så utpräglat risktagande att han eller hon kan anses ha varit i det närmaste

 helt likgiltig för konsekvenserna av sitt handlande utan att eventuellt uppsåt

varit för handen. Det finns således, enligt regeringens uppfattning, starka skäl

 att införa detta rekvisit som en av de vägledande omständigheterna vid

bedömningen av brottens grovhet. Härvid bör det, i enlighet med de riktlinjer

som utvecklats i praxis, krävas att risktagandet är medvetet och av allvarligt

slag.

Utredningen har också föreslagit att brotten bör bedömas som grova om

gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller av något annat medel i en

situation där det ställts särskilda krav på uppmärksamhet eller skicklighet. I

det tidigare lagstiftningsärendet från 1994 ansåg Väg- och sjöfyllerikommittén

att vållandebrott som begåtts under inflytande av alkohol eller narkotika ofta

ter sig som grova. Kommittén ansåg också att det borde införas en regel som mer

allmänt tar sikte på situationer där ett brott av nu aktuell typ har begåtts i

trafik eller i en annan jämförbar situation under påverkan av självförvållat

rus. I motiven till 1994 års lagändring (prop. 1993/44:44, s. 46-47) uttrycktes

emellertid tveksamhet mot att införa en sådan reglering, eftersom det befarades

att den skulle få ett alltför vidsträckt tillämpningsområde. I likhet med

utredningen anser emellertid regeringen att det finns många andra områden, vid

sidan av den motoriserade vägtrafiken, där det kan finnas anledning att se

särskilt allvarligt på berusning. Inom områden som sjukvården, processindustrin

eller försvaret förekommer ofta uppgifter som vid sitt utförande ställer stora

krav på uppmärksamhet, reaktionsförmåga, omdöme, säkerhet eller precision. Ett

oaktsamt handlande som framkallats av berusning, och som leder till att någon

skadas eller dödas, framstår som lika straffvärt oavsett om det äger rum inom

t.ex. sjukvården eller inom vägtrafiken. Regeringen anser därför att den

nuvarande regleringen bör ändras så att det i straffbestämmelsen kommer till

uttryck att berusning, både i trafiksituationer och i situationer som i övrigt

innefattar ansvarsfulla eller särskilt farliga förhållanden, som huvudregel bör

leda till att brottet bedöms som grovt. Detta bör lämpligen ske genom att

berusning på ett mer oinskränkt sätt anges som en kvalificerande omständighet i

bestämmelserna.

När fråga är om en situation där det krävts särskild uppmärksamhet och

skicklighet bör emellertid inte bara självförvållat rus anges som en försvårande

 omständighet. När någon t.ex. har som uppgift att övervaka en farlig verksamhet

 men helt försummar sin övervakningsuppgift så att ett dödsfall eller en svår

kroppsskada eller sjukdom inträffar, kan gärningsmannen många gånger, även i

nyktert tillstånd, ha gjort sig skyldig till sådan allvarlig försummelse att

gärningen bör bedömas som grovt brott. Som en kvalificerande omständighet bör

därför, enligt regeringens uppfattning, anges att gärningsmannen, när det har

krävts särskild uppmärksamhet eller skicklighet, gjort sig skyldig till

försummelse av allvarligt slag på annat sätt än genom att berusa sig.

Regeringen anser härvid att det inte särskilt behöver anges att gärningsmannen

genom försummelse visat hänsynslöshet om krav i stället ställs på att

försummelsen skall ha varit allvarlig.

Det bör i detta sammanhang noteras att de två sistnämnda rekvisiten i många fall

 torde kunna ses som specialfall av rekvisitet "medvetet risktagande av

allvarligt slag" och därigenom innebära en viss överlappning. Med hänsyn till

dels att berusningsfallet torde vara det praktiskt vanligaste förekommande

exemplet på medvetet risktagande av allvarligt slag, dels till att vissa fall av

 försummelse kan vara av mycket allvarligt slag även om de sker omedvetet är

det, enligt regeringens mening, motiverat att nämna dessa fall särskilt i

bestämmelsen.

Som tidigare nämnts är angivandet av de omständigheter som särskilt skall

beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt eller inte endast exempel. Det

finns således andra situationer där en sträng bedömning av de aktuella

vållandebrotten är befogad. I detta sammanhang kan särskilt noteras risken att

för att synnerligen allvarlig skada uppkommer generellt bör beaktas vid denna

bedömning. I likhet med utredningen anser emellertid regeringen att den första

kvalificerande omständighet som föreslås införd "medvetet risktagande av

allvarligt slag" bör förstås såsom en indikation på att både risken för skada

och skadans allvarlighet bör inverka på bedömningen av om brottet är grovt.

Detta torde särskilt gälla i fråga om brottet vållande till kroppsskada eller

sjukdom.

8 Kostnader

De föreslagna ändringarna såvitt avser bestämmelserna om förberedelse till brott

 syftar till att utvidga det kriminaliserade området. Denna utvidgning kan leda

till en ökad måltillströmning, dock troligen inte av någon mer omfattande

betydelse. Å andra sidan torde ett reformerat förberedelsebegrepp leda till att

vissa former av straffvärda gärningar blir lättare att utreda och lagföra,

vilket i sin tur främjar effektiviteten. Den eventuella ökningen av kostnader

för rättsväsendet torde därför kunna finansieras inom nuvarande anslag. De

ändringar som föreslås i fråga om brotten vållande till annans död och vållande

till kroppsskada eller sjukdom är av mer lagteknisk natur och torde inte leda

till någon nämnvärd kostnadsökning.

9 Ikraftträdande

De nya bestämmelserna bör träda i kraft den 1 juli 2001. Inga

övergångsbestämmelser behövs.

10 Författningskommentar

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

3 kap. 7 §

I paragrafen, som behandlas i avsnitt 7, har en ändring gjorts i andra stycket.

Ändringen innebär att ytterligare kvalificerande omständigheter som särskilt bör

 beaktas vid bedömande av om ett brott är grovt har angetts. Bedömningen av om

ett brott är grovt bör i och för sig ske utifrån en helhetsbedömning av

omständigheterna i det enskilda fallet och de angivna omständigheterna utgör

endast exempel.

Det första kvalificerande rekvisitet tar sikte på fall av medvetet risktagande

av allvarligt slag. Ett sådant risktagande kan exempelvis anses föreligga om en

gärningsman siktar mot någon med ett skarpladdat vapen och vapnet därvid går av

eller om gärningsmannen medvetet avlossar ett skott som genom oaktsamhet träffar

 någon.

Den andra kvalificerande omständigheten som anges förutsätter att en situation

föreligger som ställer krav på särskild uppmärksamhet eller skicklighet. I

likhet med det nuvarande rekvisitet bör den omständigheten att gärningsmannen

varit självförvållat påverkad av alkohol eller något annat medel särskilt

beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Bestämmelsen tar dels sikte på

trafiksituationer, dels andra typer av situationer som inbegriper ansvarsfulla

eller särskilt farliga uppgifter. Sådana situationer kan t.ex. förekomma inom

sjukvården eller i militär verksamhet. För att berusningen skall kunna betraktas

 som en försvårande omständighet måste den ha haft någon betydelse för effekten.

 Detta följer av det grundläggande kravet på ett orsakssamband mellan

oaktsamheten och den brottsliga effekten. Det krävs dock inte att

alkoholpåverkan varit den enda, eller ens den främsta, orsaken till att effekten

 har uppstått. Det kan räcka med att påverkan har satt ned omdömet eller

reaktionsförmågan på ett sätt som medverkat till händelseförloppet. Ju högre

påverkansgraden är desto mindre torde krävas för att visa ett orsakssamband

mellan berusningen och effekten.

Den nya lydelsen är inte avsedd att innebära någon förändring av vad som för

närvarande gäller i fråga om förhållandet mellan vållandebrott och

rattfylleribrott. Över dessa både brott bör således även i fortsättningen dömas

i brottskonkurrens och vållandebrottet bör som regel i dessa fall betraktas som

grovt.

Ytterligare en angiven omständighet, i en situation som kräver särskild

uppmärksamhet eller skicklighet, är att gärningsmannen annars gjort sig skyldig

till försummelse av allvarligt slag. Denna omständighet tar bl.a. sikte på

situationer där någon har till uppgift att övervaka en farlig verksamhet men är

oaktsam, vilket orsakar någons död. Som exempel kan nämnas den som har till

uppgift att kontrollera en särskilt riskfylld process men som inte vidtar

rimliga säkerhetsåtgärder. Ett annat exempel kan vara en ansvarig arbetsledare

som tillåter arbete förenat med risker utan att iaktta gällande

säkerhetsföreskrifter.

De föreslagna ändringarna får konsekvenser även för arbetsmiljöbrottet i 3 kap.

10 § brottsbalken. Någon ändring av lagtexten i denna paragraf är emellertid

inte påkallad.

3 kap. 8 §

Paragrafen skall tillämpas på motsvarande sätt som 3 kap. 7 § när det gäller

frågan om en gärning är att anse som grovt brott. Samma omständigheter som för

vållande till annans död blir således bestämmande för rubriceringsfrågan. Ett

särskilt exempel på ett medvetet risktagande av allvarligt slag av betydelse för

 detta brott kan t.ex. föreligga om inte uppsåt kan anses styrkt vid överförande

 av HIV-smitta.

23 kap. 2 §

Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2 och 6.3.

Ändringarna i första stycket, första punkten, är inte avsedda att ha någon

saklig innebörd utan syftar endast till att modernisera språket. Med begreppen

förlag och vederlag har redan tidigare förståtts betalning, i pengar eller annat

 av värde, för brotts utförande eller betalning för kostnader som kan uppkomma i

 samband med brotts utförande.

Vidare har även uttrycket "brottet" i första punkten ersatts med "ett brott".

Lagrådet har, beträffande lagförslaget i lagrådsremissen, anfört att det mer

generella uttrycket "ett brott" bör användas för att klargöra att det inte bara

är ett konkret brott som åsyftas utan även brott av visst slag. Lagrådet har

uttalat att någon saklig skillnad mellan de olika uttryckssätten inte synes

föreligga.

I övrigt har vissa redaktionella ändringar gjorts.

I första stycket, andra punkten, har sakliga ändringar gjorts. När det gäller de

 uppräknade förberedelsehandlingarna har ytterligare en handling,

"sammanställer", lagts till. Tillägget syftar till att markera att även

samlingar av föremål eller sammanställd information kan utgöra ett sådant

hjälpmedel som avses i paragrafen. Exemplifieringen av förberedelsehandlingar;

skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot etc., är avsedd att vara normerande men

även andra handlingar än de som anges kan givetvis komma ifråga om de kan anses

vara jämförbara till sin typ, t.ex. omarbetning. Begreppet "annan liknande

befattning" skall förstås på samma sätt som den tidigare lydelsen "annan dylik

befattning".

Liksom tidigare bör begreppet befattning förstås i inskränkt bemärkelse. Att

köpa eller sälja ett hjälpmedel utan att någonsin ha innehaft det utgör inte en

sådan befattning som avses. Befattningen behöver dock i och för sig inte ha

varit omedelbar, t.ex. i situationer där flera gärningsmän agerar tillsammans

och det mest beror av en slump vem som tar direkt befattning med hjälpmedlet.

Även förvaring av hjälpmedel omfattas av begreppet befattning. I dessa

situationer blir emellertid många gånger omständigheterna kring befattningen

avgörande för frågan om straffansvar inträder.

Begreppet hjälpmedel i paragrafen har ändrats genom att den tidigare normerande

uppräkningen slopats och ersatts av ett mer generellt rekvisit; "något som är

särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott".

Givetvis omfattas de föremål som redan ingår i dagens exemplifierande uppräkning

 och som knappast har något annat användningsområde än att begå brott med, t.ex.

 ett avsågat hagelgevär, liksom föremål som framställts särskilt för ett

specifikt brott, såsom ett manipulerat fordon att användas vid

narkotikasmuggling eller en karta över brottsplatsen. Även andra föremål, som

också kan ha ett legalt användningsområde, t.ex. vapen eller olika former av

brytverktyg att användas vid inbrott, omfattas av det reformerade

hjälpmedelsbegreppet. Bestämmelsen bör också kunna tillämpas ifråga om

hjälpmedel som syftar till att undgå upptäckt eller identifikation i samband med

 brott, t.ex. en s.k. rånarluva, eftersom bedömningen av de objekt som kan falla

 under bestämmelsen frigörs från den exemplifierande uppräkningen.

De objekt som faller under bestämmelserna kan vara av vilket slag som helst.

Befattning med datorprogram och annan mjukvara kan således bedömas som

förberedelse till brott, t.ex. till dataintrång, urkunds- eller

penningförfalskning eller grov skadegörelse.

Samlingar av föremål har redan tidigare, enligt praxis, ansetts kunna utgöra

hjälpmedel vid brott på sätt som avses i förberedelsebestämmelsen även om

föremålen var för sig möjligen inte varit av sådan karaktär att de skulle

omfattas av hjälpmedelsbegreppet.

Begreppet hjälpmedel avser också samlingar av information, t.ex. en

sammanställning av ett antal koder till olika datorsystem, som nedtecknats i

syfte att användas vid datorintrång. När det gäller hjälpmedel som kan sägas

bestå av i huvudsak information krävs emellertid att denna har nedtecknats eller

 lagrats på något annat sätt. Ren kunskap om tillvägagångssätt som

gärningsmannen besitter eller information han eller hon inhämtat och besitter

efter inlärning omfattas inte av hjälpmedelsbegreppet.

Gränsdragningen mellan vad som utgör hjälpmedel eller inte bör i detta

sammanhang givetvis ske med utgångspunkt från frågan om samlingen eller

sammanställningen är särskilt ägnad att användas vid brottet. Vid bedömningen av

 om två eller flera föremål tillsammans kan anses utgöra hjälpmedel enligt

förslaget bör föremålens enskilda karaktär inte vara avgörande. Det bör i

stället vara deras kumulativa relevans i fråga om risken för tillkomst av brott,

 dvs. om de tillsammans kan anses vara särskilt ägnade för detta, som läggs till

 grund för bedömningen om samlingen är särskilt ägnad att användas vid brott.

Redan idag gäller att en distinktion mellan vad som utgör hjälpmedel och själva

brottsobjektet måste göras. När ett brott består i att ett visst objekt hanteras

 på något sätt kan detta objekt inte anses utgöra hjälpmedel vid brott.

Befattning med narkotika vid narkotikabrott eller varusmuggling kan således inte

 anses utgöra befattning med hjälpmedel, utan är straffbar såsom fullbordat

brott. Dock kan råvaror för tillverkning av objektet, t.ex. narkotika, utgöra

hjälpmedel (NJA 1992 s. 524).

Med begreppet "vid ett brott" avses inte bara ett visst brott, i den mån det

närmare går att konkretisera, utan också brott av visst slag. I lagrådsremissens

 lagförslag användes uttrycket "vid brottet". Lagrådet angav i sitt yttrande att

 detta kunde väcka frågan om det endast var hjälpmedel vid ett konkret brott som

 avsågs. För att klargöra att även brott av visst slag omfattas ansåg Lagrådet

att det mer generella uttrycket "ett brott" borde användas i stället. Lagrådet

anförde vidare att motsvarande ändring i sådant fall borde göras även i

bestämmelsens första punkt och att någon saklig skillnad mellan de olika

uttryckssätten inte syntes föreligga.

Hjälpmedlets relevans för användandet vid brottet skall bedömas från objektiva

utgångspunkter. Det faktum att gärningsmannen felaktigt tror sig kunna använda

ett visst föremål har ingen betydelse för bedömningen av om befattning med

hjälpmedel har skett eller ej.

Bestämmelsens tillämplighet begränsas emellertid av att straffansvar inte

föreligger om faran för brottets fullbordan var ringa. Denna bedömning skall

göras vid den tidpunkt då förberedelsehandlingen företogs. Gärningsmannen går

således fri från ansvar, antingen om faran för brottets fullbordan var helt

utesluten eller om fara i och för sig förelåg men den var ringa. Straffbar

förberedelse föreligger t.ex. inte om brottets fullbordan är så avlägset i tiden

 eller kräver sådana ytterligare åtgärder att faran för brottets uppkomst är

ringa.

Liksom idag krävs det givetvis att befattningen sker med uppsåt att utföra eller

 främja brott. Med "brott" avses här, liksom enligt gällande rätt, fullbordat

brott.

I andra och tredje styckena har ändringar av språklig natur gjorts.

De nu redovisade ändringarna får viss betydelse för reglerna om förverkande i 36

 kap. brottsbalken. Förverkandereglerna i 36 kap. 2 § brottsbalken omfattar

bl.a. egendom vars användande utgör brott eller egendom med vilken tagits

befattning som utgör brott. Här åsyftas bland annat bestämmelserna om hjälpmedel

 vid förberedelse till brott. Befattning med egendom som utgör straffbar

förberedelse utgör således en grund för förverkande enligt nämnda lagrum.

Förändringarna i 23 kap. 2 § brottsbalken medför därför att tillämpningsområdet

för 36 kap. 2 § brottsbalken ändras i motsvarande mån.

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1996:185)

Inledning och allmänna utgångspunkter (del A)

Sedan brottsbalken trädde i kraft år 1965 har allmänstraffrättsliga frågor

uppmärksammats endast i liten utsträckning. Ett undantag är dock den

lagstiftning som antogs år 1994 och som innebar dels att en översyn av

ansvarsfrihetsreglerna i 24 kap. brottsbalken gjordes, dels att

legalitetsprincipen gavs en starkare ställning.

Den sålunda inledda översynen av den allmänna straffrätten bör fortsätta. Ett

skäl för detta är att många bestämmelser av allmänstraffrättslig art fick sin

utformning för relativt länge sedan, vilket gör att åtminstone vissa av de

överväganden som låg till grund för dessa framstår som föråldrade. Ett annat är

att frågan om mera enhetliga regler på den allmänna straffrättens område inom

Europa efter hand tilldrar sig alltmer ökad uppmärksamhet.

Vid en översyn av den allmänna straffrätten bör det vara en strävan att utforma

de centrala reglerna så att en effektiv lagföring av straffvärda förfaranden

underlättas samtidigt som legalitetsprincipen inom straffrätten ytterligare

befästs. Vid sidan härav gör sig också vissa andra grundläggande tankar och

synpunkter gällande. En sådan kommer till uttryck i konformitetsprincipen,

vilken innebär att ingen bör hållas ansvarig för en gärning, om han inte kunde

rätta sig efter lagen. En annan viktig synpunkt är att det i ett alltmer

integrerat Europa framstår som angeläget att undvika system och konstruktioner

som vi i Sverige är i princip ensamma om. Det är också viktigt att ta till vara

de möjligheter som på vissa områden finns att begränsa det straffbelagda

området. Härigenom kan rättsväsendets begränsade resurser i större utsträckning

inriktas mot mer allvarliga och straffvärda beteenden. Detta kan i sin tur såväl

 höja effektiviteten i det brottsbeivrande arbetet som i positiv riktning

påverka allmänhetens tilltro till rättssystemet i stort.

Vår översyn har lett oss till slutsatsen att det i en del fall krävs relativt

ingripande förändringar av den centrala straffrättsliga regleringen för att den

skall motsvara de krav som man bör ställa i vårt nutida samhälle.

Förslagen (del B)

Uppsåtsbegreppet (3 kap.)

Uppsåtsbegreppet är av central betydelse inom straffrätten. Trots detta har det

aldrig varit föremål för någon definition i lag utan har vuxit fram genom en

växelverkan mellan rättsvetenskap och rättspraxis. Den svenska uppsåtsläran

uppvisar vissa särdrag vid en internationell jämförelse, framför allt genom den

innebär att det eventuella uppsåtet med hypotetiskt prov används för

gränsdragningen mellan uppsåt och oaktsamhet. Uppsåt föreligger enligt denna

uppsåtsform, om gärningsmannen insåg risken för att det brottsliga resultatet

skulle uppkomma som en följd av gärningen (eller att vissa

gärningsomständigheter förelåg) och om det med säkerhet kan fastslås att han

skulle ha företagit gärningen även om han hade varit säker på att det brottsliga

 resultatet skulle inträffa (eller att gärningsomständigheterna förelåg).

Mot användandet av eventuellt uppsåt kan riktas en rad invändningar av såväl

principiell som praktisk natur. Uppsåtsformen, som ursprungligen skapades av en

tysk rättsvetenskapsman under slutet av 1800-talet, är teoretisk och

svårbegriplig t.o.m. för jurister och naturligtvis än mer för allmänheten. Det

måste också för gemene man framstå som märkligt att en domstol kan avgöra frågan

 om gärningsmannens uppsåt inte utifrån vad som mera direkt är bevisat angående

händelseförloppet, utan utifrån ett hypotetiskt antagande om vad gärningsmannen

skulle ha gjort om situationen hade varit en annan än den som, såvitt kunnat

bevisas, förelåg. Det finns vidare en risk för att det eventuella uppsåtet med

hypotetiskt prov inriktas på gärningsmannens person och vandel i stället för på

bedömningen av den åtalade gärningen. Kravet på att ett åtminstone potentiellt

viljemoment skall ha förelegat hos gärningsmannen kan också ibland leda till

oförutsägbara och svårmotiverade resultat vid prövningen av uppsåtsfrågan.

Uppsåtsformen måste dessutom te sig kränkande för den dömde. Ytterligare en

invändning är att en internationell jämförelse visar att vi i Sverige är nästan

ensamma om att godta det hypotetiska eventuella uppsåtet. Vi menar att det

föreligger starka skäl att avskaffa det eventuella uppsåtet med hypotetiskt prov

 och att ett avskaffande bör ske genom lagstiftning.

Vad man brukar benämna det centrala uppsåtsområdet, direkt och indirekt uppsåt

enligt den nuvarande terminologin, är likartat i större delen av världen. Det

saknas skäl att ändra detta område.

Vi föreslår att uppsåtsbegreppet får en mer insiktsrelaterad utformning. När

gärningen är avsiktlig, dvs. när gärningsmannen har för avsikt att åstadkomma

det brottsliga resultatet föreligger naturligtvis uppsåt. Vi anser för övrigt

att avsiktsuppsåt är en bättre beteckning på denna kvalificerade uppsåtsform än

den nuvarande beteckningen direkt uppsåt. Någon ändring i sak är dock inte

påkallad. Uppsåt bör emellertid föreligga också i en situation när gärningen

motsvaras av vad gärningsmannen har insett, uppfattat eller antagit om den

(insiktsuppsåt). Insiktsuppsåtet är tänkt att täcka den del av det centrala

uppsåtsområdet som i dag benämns indirekt uppsåt, men även det område med en

lägre grad av insikt som gränsar mot den medvetna oaktsamheten. I praktiken rör

det sig om ett kvalificerat sannolikhetsuppsåt.

Vi bedömer att insiktsuppsåtet kommer att leda till mer förutsebara och för

allmänheten mer förståeliga resultat i jämförelse med det eventuella uppsåtet. I

 ett särskilt avsnitt belyser vi hur ett reformerat uppsåtsrekvisit inverkar på

rättstillämpningen (se avsnitt 3.7.7). Som framgår av det avsnittet torde ett

antagande av insiktsuppsåtet inte medföra några större förändringar av det

straffbelagda området för uppsåtliga brott, även om gränsen mellan uppsåt och

oaktsamhet kan komma att dras något annorlunda i vissa fall. Det kan dock

förutses att uppsåt kommer att konstateras i något fler fall än enligt gällande

rättspraxis vid grövre våldsbrott där skjutvapen eller kniv kommit till

användning. Vi finner en sådan utveckling rimlig.

Den speciella problematiken kring uppsåt och HIV belyser vi i ett särskilt

avsnitt (se avsnitt 3.7.8). Enligt vår bedömning leder inte ett reformerat

uppsåtsrekvisit till att uppsåtsproblemen vid HIV-relaterade gärningar minskar.

Frågan bör i stället lösas genom att HIV-fallen regleras särskilt, antingen

genom att det tillskapas ett särskilt HIV-brott eller genom att det införs en

straffbestämmelse som särskilt tar sikte på att någon uppsåtligen framkallar

fara för att t.ex. en smittosam sjukdom skall överföras, utan att det krävs att

allmän fara i den mening som avses i 13 kap. brottsbalken föreligger. Frågan,

som ligger utanför ramen för vårt uppdrag, kommer att behandlas av den

parlamentariska kommitté som nyligen har tillsatts av regeringen med uppgift att

 se över det svenska smittskyddet i sin helhet (dir. 1996:68).

Straffansvar vid rus (4 kap.)

Vid många av de brott som begås i vårt samhälle finns alkohol, narkotika eller

något annat rusmedel med i bilden, ofta som en bidragande orsak till brottets

uppkomst. Frågan om rusets betydelse för straffansvaret är därför av vital

betydelse för straffrättsskipningen i stort.

Den straffrättsliga verkan av att någon har begått en gärning under påverkan av

självförvållad berusning regleras i gällande rätt av bestämmelsen i 1 kap. 2 §

andra stycket brottsbalken. I bestämmelsen föreskrivs att det förhållandet att

gärningen har begåtts under självförvållat rus inte skall föranleda att

gärningen inte anses som brott. Med självförvållat rus likställs andra former av

 självförvållad tillfällig sinnesförvirring. Bestämmelsen har länge varit

föremål för skilda tolkningar och gällande rätt är i viss mån fortfarande oklar.

 Genom rättsfallet NJA 1973 s. 590 har rättsläget dock så till vida klarnat att

1 kap. 2 § andra stycket brottsbalken ger uttryck för att ett undantag skall

göras från kravet på full subjektiv täckning när gärningsmannen var berusad. Hur

 långt detta undantag sträcker sig har emellertid inte blivit fastlagt i

rättstillämpningen.

Vi har försökt att utforma en lösning på den straffrättsliga problematiken kring

 självförvållad berusning som är hållbar från såväl straffrättsteoretiska som

kriminalpolitiska utgångspunkter. Vi har därvid övervägt en rad olika modeller,

bl.a. sådana som innebär att det införs ett särskilt rusbrott, att man fingerar

eller efterger kravet på uppsåt eller att det även vid uppsåtliga brott räcker

med oaktsamhet i vissa hänseenden, om gärningsmannen var självförvållat berusad.

 Vi har emellertid funnit att ingen av dessa modeller uppfyller de krav som bör

ställas. Samtidigt har vi funnit att det finns starka skäl att göra vissa avsteg

 från konformitetsprincipen vid självförvållad berusning. I sammanhanget måste

man nämligen beakta den nuvarande rusbestämmelsens stora straffprocessuella

betydelse. Den medför att det knappast görs några obefogade invändningar om

bristande uppsåt när gärningsmannen själv har försatt sig i sitt berusade

tillstånd. Vi har därför stannat för att den nuvarande ordningen i princip bör

behållas, men att rättsläget bör förtydligas genom att det i lagtexten ställs

upp ett krav på att det har förelegat ett orsakssamband mellan berusningen och

bristen i det subjektiva rekvisitet för att bestämmelsen skall kunna tillämpas.

Vi har även formulerat om lagtexten så att den tydligare anger att det är fråga

om ett undantag från täckningsprincipen.

Den nuvarande föreskriften i 1 kap. 2 § andra stycket brottsbalken omfattar inte

 brister i det subjektiva rekvisitet som har sin grund i att gärningsmannen

genom eget vållande har kommit i ett tillstånd som utgör en allvarlig psykisk

störning. Vi anser att detta är otillfredställande och föreslår att bestämmelsen

 utvidgas till att omfatta även dessa fall. Det kan t.ex. röra sig om olika

toxiska psykoser orsakade av att gärningsmannen frivilligt har förtärt alkohol,

narkotika eller en blandning av alkohol och tabletter. Som krav för att

bestämmelsen skall tillämpas i dessa fall bör gälla att gärningsmannen t.ex. på

grund av tidigare erfarenheter har varit medveten om att han riskerade att

reagera psykiskt avvikande vid exempelvis alkoholintag. Det kan tilläggas att

det vid bruk av vissa former av narkotika, t.ex. LSD eller ecstasy, är allmänt

känt att preparaten kan leda till tillstånd av psykotisk karaktär.

Fleras deltagande i brott (5 kap.)

Brott begås ofta av flera personer tillsammans. Ibland är den brottsliga

gärningen resultatet av ett gemensamt agerande. I vissa fall förhåller sig så

att någon utför själva gärningen, medan andra hjälper till eller bistår på olika

 sätt. I svensk rätt regleras samtliga dessa fall genom bestämmelsen om

medverkan till brott i 23 kap. 4 § brottsbalken. Den nuvarande terminologin i

medverkansbestämmelsen är emellertid både oklar och svårförståelig. Med

medverkande kan enligt gällande rätt förstås såväl enbart anstiftare och

medhjälpare (medverkan i strikt mening) som alla som deltar i brottet, dvs. även

 gärningsmän (medverkan i utvidgad mening). Denna begreppsbildning kan ibland

vara förvirrande. Av legalitetsskäl finns det också skäl att i

medverkansbestämmelsen tydligare än i dag ange när någon skall dömas som

gärningsman och när någon i stället skall dömas som anstiftare eller

medhjälpare.

Vi föreslår att det skall införas en särskild bestämmelse om

medgärningsmannaskap (23 kap. 3 § brottsbalken i förslaget). Genom en sådan

bestämmelse klargörs att en föreskrift om ansvar (ett straffbud) gäller även när

 en gärning utförs av två eller flera personer i samverkan. Gärningsmännen skall

 tillsammans uppfylla de objektiva brottsrekvisiten och var och en av dem skall

uppfylla det subjektiva rekvisitet för gärningen som helhet. Däremot krävs inte

att var och en uppfyller alla objektiva brottsrekvisit. Inte ens bör det vara

något krav att var och en formellt uppfyller något av dessa. Det skall dock vara

 fråga om en gemensam gärning där man i viss utsträckning kan sägas vara

ömsesidigt beroende av varandras agerande. Företagandet av den gemensamma

gärningen kan innefatta en arbetsfördelning mellan de olika medgärningsmännen.

Det krävs dock inte att gärningen har föregåtts av någon gemensam planering. Det

 är tillräckligt att gärningen utförs i samverkan. Bestämmelsen är avsedd att

nära ansluta till vad som får bedömas vara gällande rätt, men bör kunna leda

till att domstolarna på ett tydligare sätt än i dag kan avgöra var gränserna för

 medgärningsmannaskap går. Frågor om medgärningsmannaskap kan ofta få stor

betydelse för straffansvaret vid gängbrottslighet eller brottslighet i mer

organiserade former.

Vi föreslår att medverkan till brott i fortsättningen skall vara en beteckning

endast på anstiftan och medhjälp till brott.

För ansvar för medverkan till brott skall, även vad gäller brotten i

brottsbalken, generellt krävas att fängelse ingår i straffskalan för brottet.

Medverkansansvaret avskaffas därför för brott i brottsbalken för vilka endast

böter är föreskrivet. Särskilda undantag från denna princip har dock i förslaget

 gjorts för hemfridsbrott och olaga intrång enligt 4 kap. 6 § brottsbalken samt

för olaga spridande av efterbildning enligt 14 kap. 10 § brottsbalken.

Vårt förslag innebär vidare att medverkansbestämmelsen (23 kap. 4 §

brottsbalken) i förtydligande syfte formuleras om i språkligt och strukturellt

hänseende. Som en begränsning av det straffbelagda området föreslås att ringa

fall av medverkan till brott generellt skall vara fritt från ansvar. Slutligen

föreslår vi att det införs en särskild straffskala vid medverkan som innebär att

 straffet skall kunna bestämmas högst till vad som gäller för brott i

gärningsmannaskap. Därigenom öppnas en generell möjlighet att underskrida

minimum i straffskalan vid medverkansgärningar, vilken främst torde komma till

användning vid medhjälp till brott.

Försök till brott (6 kap.)

Försök till brott föreligger enligt 23 kap. 1 § brottsbalken om någon har

påbörjat utförandet av ett visst brott och om fara har förelegat för brottets

fullbordan eller sådan fara har varit utesluten endast på grund av tillfälliga

omständigheter. Enligt vår bedömning saknas det skäl att vidta några större

förändringar av det straffbelagda området för försök till brott. Inte heller

konstruktionen av försöksbrottet bör ändras i annat än detaljer. Vi föreslår

således inga förändringar vad gäller försökspunktens placering, det

straffbelagda området för s.k. otjänliga försök eller försöksuppsåtet.

Frivilligt tillbakaträdande från försök leder i dag alltid till ansvarsfrihet.

Vi föreslår att det vid frivilligt tillbakaträdande från försök i stället skall

gälla en presumtion för att försöksgärningen är ringa och därmed från fri från

ansvar, men att den som har trätt tillbaka i vissa fall, om det föreligger

särskilda skäl, skall kunna fällas till ansvar för försöksbrott. Regleringen av

den straffrättsliga verkan av tillbakaträdande skall också föras över till

själva försöksbestämmelsen och frikopplas från bestämmelsen om ansvar för

förberedelsebrott. Härigenom kan en del märkliga konsekvenser av den nuvarande

regleringen undvikas.

Som en begränsning av det straffbelagda området föreslår vi att ringa fall av

försöksbrott skall vara fria från ansvar. Slutligen föreslår vi att straffskalan

 för försöksbrott ändras genom att den nuvarande begränsningen som innebär att

straffet inte får sättas under fängelse, om det för det fullbordade brottet inte

 är föreskrivet lägre straff än fängelse i två år, tas bort. Ändringen i

straffskalan motiveras främst av att tröskeleffekter bör undvikas.

Förberedelse till brott (7 kap.)

Vi har övervägt om den i förberedelsebestämmelsen (23 kap. 2 § brottsbalken)

angivna avgränsningen av vilka handlingar som är straffbara som förberedelse

till brott är ändamålsenlig och svarar mot dagens krav. Därvid har vi funnit att

 redan en snabb genomläsning av den nuvarande förberedelsebestämmelsen ger vid

handen att den är föråldrad och behöver ändras. För en förändring talar också

att förberedelseansvaret under senare år har utvidgats till att omfatta en rad

nya brottstyper, där emellertid huvuddelen av de förberedelseåtgärder som kan

vidtas knappast omfattas av den nuvarande förberedelseparagrafen. Detta gäller

bl.a. immaterialrättsliga brott, brott mot alkohollagen och företagsspioneri.

Dessutom förhåller det sig så att klart straffvärda förberedelseåtgärder som

sker med hjälp av ny teknologi, t.ex. IT-brottslighet, eller förberedelser till

bolagsplundring och annan ekonomisk brottslighet sällan går att få in under

förberedelseparagrafens tillämpningsområde. Det straffbelagda området för

förberedelse till brott är således långt ifrån heltäckande. Det framstår därmed

som slumpmässigt. En bättre ordning skulle enligt vår mening uppnås om man

övergick till ett mer generellt förberedelseansvar, varvid också en större

likhet med konstruktionen av de andra osjälvständiga brottsformerna i 23 kap.

brottsbalken skulle kunna åstadkommas.

Vi föreslår att förberedelse till brott skall föreligga om någon på

förberedelsestadiet vidtar åtgärder som åtminstone är att bedöma som en

medverkansgärning, dvs. ett främjande i den mening som avses i 23 kap. 4 §

brottsbalken. Med att det åtminstone skall vara fråga om ett främjande markeras

att även "förberedande gärningsmannaåtgärder" omfattas av det föreslagna nya

förberedelseansvaret. Som en exemplifiering kan nämnas att det kan vara fråga om

 planeringsåtgärder, befattning med hjälpmedel eller pengar eller andra

förberedande åtgärder. Med planeringsåtgärder avses t.ex. att någon kartlägger

olika värdetransporter i avsikt att senare föröva rån mot dessa eller att någon

med samma uppsåt rekognoscerar i en bank- eller postlokal. Befattning med

hjälpmedel kan avse att någon anskaffar eller på annat sätt handhar

brottsverktyg, men även anskaffande eller annat handhavande av t.ex. en stulen

bil som är avsedd att användas vid ett rån bör kunna bedömas som befattning med

hjälpmedel liksom spridande av en diskett med virussmittade program. På samma

sätt som i dag skall krävas att gärningsmannen har haft uppsåt att utföra eller

främja det fullbordade brottet. Vid företagandet av förberedelsegärningen skall

det också ha förelegat en konkret fara för brottets fullbordan.

Vårt förslag till ett reformerat förberedelsebrott innebär en förhållandevis

kraftig utvidgning av det straffbelagda området. Enligt vår uppfattning är en

sådan utvidgning emellertid befogad, om det rör sig om förberedelse till

allvarlig brottslighet. Den ger dessutom möjligheter för de brottsbeivrande

myndigheterna att ingripa mot allvarlig och organiserad brottslighet på ett

tidigare stadium än i dag, varigenom brottsligheten kan hejdas innan planerna

har satts i verket. Detta är något som bör ha en inte obetydlig brottspreventiv

effekt.

Som en följd av ett utvidgat förberedelseansvar finns det inte längre behov av

ett självständigt ansvar för stämpling till brott. Vi föreslår därför att

stämpling till brott avskaffas som särskild brottsform.

Enligt vår uppfattning bör som utgångspunkt gälla att förberedelse till brott är

 straffbelagd endast om det på det fullbordade brottet kan följa mer än ett års

fängelse. Denna utgångspunkt tillgodoses med relativt få undantag redan i dag.

Det saknas därför behov av att vidta några stora förändringar av det

straffbelagda området vid förberedelse.

Som en begränsning av det straffbelagda området föreslår vi att ringa fall inte

skall leda till ansvar. Förberedelsegärningen presumeras vara ringa dels om

faran för att den skulle leda till brottets fullbordan var liten, dels om

gärningsmannen frivilligt har tillbakaträtt från förberedelsebrottet. Utrymmet

för ansvarsfrihet vid frivilligt tillbakaträdande utvidgas genom att det inte

längre skall krävas att den som frivilligt tillbakaträder verkligen förhindrar

brottets fullbordan, utan det skall räcka att han vidtar skäliga åtgärder i

detta syfte.

Straff för förberedelse skall liksom enligt gällande rätt alltid sättas under

vad som skulle ha följt på det fullbordade brottet. Vi föreslår emellertid att

den nuvarande begränsningen, som innebär att straffet normalt inte får bestämmas

 högre än till fängelse i två år, tas bort. Härigenom bör vissa mindre lämpliga

tröskeleffekter kunna undvikas samtidigt som ändringen bör sörja för att

domstolen i alla de olika fall som kan förekomma skall kunna mäta ut straffet

efter förberedelsegärningens straffvärde och med beaktande av de andra

omständigheter som enligt 29 kap. brottsbalken skall påverka straffmätningen.

Underlåtenhet att reagera mot annans brott (8 kap.)

Vi föreslår att bestämmelsen om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott

enligt 23 kap. 6 § brottsbalken - liksom för övrigt medverkansansvaret enligt 23

 kap. 4 § brottsbalken - skall avse straffbelagda gärningar och inte, som i dag,

 brott. Vidare föreslår vi att ansvaret för underlåtenhet att avslöja eller

hindra brott skall vara subsidiärt i förhållande både till ansvaret för brott i

gärningsmannaskap (oäkta underlåtenhetsbrott) och till ansvaret för medverkan

genom underlåtenhet. Därigenom markeras att det är fråga om en form av passiv

medverkan som går längre än vad medverkansansvaret gör. Ansvaret för

underlåtenhet att avslöja brott förtydligas genom att det direkt i lagtexten

anges att straffansvar skall kunna utdömas endast om den straffbelagda gärningen

 helt eller delvis kunde ha hindrats som en följd av en anmälan eller något

annat uppgiftslämnande. Vidare föreslår vi att straffansvaret skall avse även

medverkansgärningar, i de fall huvudgärningen skulle, helt eller delvis, ha

hindrats om medverkansgärningen hade avslöjats. Den särskilda regeln om

intressekollision föreslås utvidgad till att avse inte bara fara för den

handlande själv eller hans närmaste, utan även fara för någon annan utomstående,

 t.ex. en arbetskamrat eller en vän. Underlåtenhet att avslöja brott görs i

förslaget straffbar även vid grövre sexualbrott som våldtäkt, grov våldtäkt och

grovt sexuellt utnyttjande av barn.

Underlåtenhet att bistå nödställd (9 kap.)

I svensk rätt saknas för närvarande en allmän skyldighet att bistå personer som

befinner sig i livsfara eller i allvarlig fara för sin hälsa. Det finns däremot

vissa specialbestämmelser, bl.a. i 39 § räddningstjänstlagen (1986:1102). I våra

 nordiska grannländer och på kontinenten finns det däremot ofta en allmän

straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda. Denna skyldighet gäller

oberoende av om nödsituationen är en följd av ett brott eller en olyckshändelse

eller har uppkommit på annat sätt. I dessa rättssystem har man alltså i viss

utsträckning en skyldighet att själv ingripa, t.ex. genom att dra upp en

drunknande person ur vattnet.

Vid övervägande av om man bör införa en straffbestämmelse om underlåtenhet att

bistå nödställd ställs man inför en rad svåra frågor av moralisk och rättslig

natur. Vi menar emellertid att det ligger ett värde i att det i lag slås fast

att det finns en gräns för hur pass likgiltig man får vara inför sina

medmänniskors väl och ve. För många måste det framstå som stötande att vissa

beteenden av nu berört slag, som ter sig högst straffvärda, inte ryms inom det

straffbelagda området, medan andra närmast bagatellartade förseelser gör det.

Som exempel kan nämnas att det enligt svensk rätt inte är straffbart att

underlåta att rädda en person som håller på att drunkna, även om det skulle

kunna ske utan uppoffring, eller att bara stå och se på utan att ingripa eller

tillkalla hjälp (förutsatt att föreskriften i 23 kap. 6 § brottsbalken inte är

tillämplig) när en äldre person i en folksamling misshandlas av några ungdomar.

Däremot är det straffbart som fyndförseelse att underlåta att lämna in en sak

som man har hittat på gatan, och det även om värdet är litet.

Vi föreslår att det införs en ny straffbestämmelse i 3 kap. brottsbalken som

avser underlåtenhet att bistå nödställd. Straffrättsligt ansvar skall enligt

paragrafen kunna dömas ut om någon underlåter att tillkalla hjälp, att försöka

rädda eller att på annat sätt bistå en person som befinner i allvarlig fara för

liv eller hälsa eller i en annan därmed jämförlig utsatt situation. Ett

underlåtenhetsansvar förutsätter att det med hänsyn till omständigheterna

skäligen kunde begäras att ett ingripande ägde rum. Ringa fall bör undantas från

 det straffbelagda området. Ansvarsfrihet bör också föreligga om ett ingripande

inte kan ske utan fara för den handlande själv eller någon annan. Den som fälls

till ansvar enligt bestämmelsen föreslås kunna dömas till böter eller fängelse i

 högst två år.

Den s.k. Lindomeproblematiken (10 kap.)

En väsentlig del av vårt uppdrag har varit att belysa de spörsmål som det

uppmärksammade Lindomefallet (se Rättsfall från hovrätterna 1991:51) har

aktualiserat. Spörsmålet gäller främst hur ansvarsfrågan skall bedömas när två

personer har varit närvarande när ett brott har begåtts men det inte med

tillräcklig grad av säkerhet går att avgöra vem av dem som begått brottet eller

om de båda utfört gärningen tillsammans. Vår utgångspunkt har varit att det inte

 är en framkomlig väg att sänka beviskravet i brottmål eller att förändra de

regler som gäller för bevisbördans placering, men att det är viktigt för

rättsmedvetandet och för allmänhetens tilltro till rättsväsendet att stötande

resultat i rättskipningen undviks så långt det är möjligt med hänsyn till de

krav på rättssäkerhet som måste gälla.

Vi redovisar relativt ingående omständigheterna i Lindomefallet och i det s.k.

Albyfallet, sådana de framgår av domstolarnas avgöranden, eftersom vi har tyckt

oss finna att många inte har en alldeles riktig uppfattning om vilka

omständigheter som låg till grund för domstolarnas avgöranden. Vi redogör också

för de rekommendationer och förslag till förbättringar som har lagts fram av en

arbetsgrupp som tillsattes av Riksåklagaren för att se över metodfrågor vid

brottsutredningar rörande grova våldsbrott med flera misstänkta (Riksåklagarens

rapport Metodfrågor, Grova våldsbrott [1995:1]), vilka tar sikte på de mer

straffprocessuella aspekterna av Lindomeproblematiken, t.ex. vilka

utredningsåtgärder som bör vidtas under en förundersökning när de misstänkta

skyller på varandra. Vidare redovisar vi i betänkandet de tankar och förslag som

 lades fram i departementspromemorian Efter Lindome (Ds 1993:15). Vi gör också

en översikt över hur "Lindomesituationer" hanteras i andra rättsordningar. Denna

 översikt visar att utgången i de flesta andra länder skulle ha blivit densamma

som den blev hos oss. I många länder har det för övrigt förekommit likartade

rättsfall som lett till frikännande domar eller till ansvar för ett i

sammanhanget mindre allvarligt brott för båda som har varit närvarande på

platsen när en tredje person har dödats eller skadats svårt, men där det inte

har kunnat utredas vem av dem som begick brottet eller om det var de båda som

tillsammans gjorde det.

Det är naturligtvis mycket olyckligt att den eller de som utförde mordet i

Lindome inte har kunnat dömas för detta. En utgångspunkt för oss har varit att

om utgången i Lindomefallet berodde på att de regler som gäller för

brottsutredning och lagföring - dvs. de straffrättsliga eller straffprocessuella

 reglerna - är felaktiga eller mindre lämpliga i något hänseende så skall de

ändras. Det är också synnerligen angeläget att åtgärder sätts in i syfte att

minska risken för att något sådant som hände i Lindomefallet sker på nytt.

Vi har funnit att det främst är de rutiner som gäller för förundersökningen som

är av betydelse när det gäller att undvika att nya Lindomesituationer uppkommer.

 Vår bedömning är att om de olika åtgärder som har föreslagits av Riksåklagarens

 arbetsgrupp vidtas så är mycket vunnet.

Men även om detta sker kan vi för framtiden inte helt gardera oss mot att nya

Lindomefall inträffar. Vi har därför övervägt om det är möjligt att genom

förändringar av de straffrättsliga eller straffprocessuella reglerna ytterligare

 bidra till att motverka uppkomsten av sådana situationer. Slutsatsen blir dock

att det nuvarande regelsystemet i mycket stor utsträckning uppfyller de krav som

 man bör och måste ställa på straffrättsliga och straffprocessuella regler i en

rättsstat. Vi har därvid inte kunnat ställa oss bakom de tankar som förts fram i

 debatten kring Lindomefallet om att man skulle kunna införa något sorts

kollektivt ansvar, att man skulle kunna döma även för efterföljande medhjälp

eller att man skulle införa någon form av felony murder-regel i svensk rätt.

Vissa av våra förslag i övrigt bör emellertid allmänt sett kunna underlätta

lagföringen vid grova våldsbrott. Här bör särskilt nämnas en förändring av

uppsåtsbegreppet, en särskild lagregel om medgärningsmannaskap, ett något

utvidgat och preciserat ansvar för underlåtenhet att avslöja brott samt

införandet av en särskild straffbestämmelse om underlåtenhet att bistå

nödställd. Sammantagna med de rekommendationer och åtgärdsförslag som

Riksåklagaren lagt fram i den tidigare nämnda rapporten torde dessa förslag ändå

 innebära goda möjligheter att motverka uppkomsten av nya Lindomesituationer.

Övriga frågor (11 och 12 kap.)

Vi föreslår att de nuvarande föreskrifterna om vad som särskilt skall beaktas

vid bedömningen av om brotten vållande till annans död (3 kap. 7 § brottsbalken)

 och vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § brottsbalken) är grova

ersätts med en mera allmänt hållen reglering. Vid bedömningen om dessa brott är

grova skall enligt vårt förslag särskilt beaktas om gärningen har innefattat ett

 medvetet allvarligt risktagande eller, när det har ställts särskilda krav på

uppmärksamhet och skicklighet, om gärningsmannen har varit påverkad av alkohol

eller något annat medel eller annars genom försummelse har visat särskild

hänsynslöshet.

Vi anser att det finns behov av att införa en bestämmelse som ger lagstöd åt den

 rättstillämpning som innebär att en företrädare för en juridisk person kan

straffas, om straffansvar är föreskrivet för någon i särskild ställning och

denna ställning innehas av en juridisk person. Vi avstår emellertid från att

lägga fram ett formellt förslag till lagstiftning, eftersom frågan har ett nära

samband med de spörsmål som övervägs av Utredningen om företagsbot (Ju 1995:06)

och den utredningen, enligt vad vi har inhämtat, kommer att behandla frågan.

Genomförandet av förslaget i del B (14 kap.)

Vi bedömer att förslaget i del B bör kunna träda i kraft den 1 januari 1999.

Några särskilda övergångsbestämmelser torde inte vara nödvändiga. Förslaget i

denna del kommer enligt vår bedömning att inte annat än marginellt påverka

kostnaderna för rättsväsendet.

En modell för en ny lagstiftning (del C)

Psykiskt störda lagöverträdares straffrättsliga ansvar (16 kap.)

Principen att vissa personer på grund av sin psykiska status bör ges

straffrättslig särbehandling har gällt sedan lång tid både i vårt land och i

andra länder. I nästan alla andra delar av världen gäller att ansvarsförmåga

eller tillräknelighet utgör en brottsförutsättning på samma sätt som kravet på

uppsåt eller oaktsamhet. Detta var också vad som gällde i Sverige under

strafflagens tid. Genom brottsbalken avskaffades emellertid

tillräknelighetsläran i svensk rätt. Såvitt oss bekant är det endast på Grönland

 och i tre amerikanska delstater som, förutom i Sverige, tillräknelighet inte

ställs upp som krav för straffrättsligt ansvar.

Även den som har begått en gärning med en fullständigt förvrängd

verklighetsuppfattning omfattas således enligt svensk rätt av det

straffrättsliga systemet och kan dömas för brott. De tankar som ligger till

grund för tillräknelighetsläran påverkar i brottsbalkens system i stället

påföljdsbestämningen. Enligt 30 kap. 6 § brottsbalken gäller ett förbud för

domstolen att bestämma påföljden till fängelse, om gärningen har begåtts under

påverkan av en allvarlig psykisk störning. Vidare kan den tilltalade under samma

 omständigheter, om inga andra påföljder är lämpliga, förklaras vara fri från

påföljd. Många gånger bestäms påföljden till överlämnande till rättspsykiatrisk

vård, som förenas med särskild utskrivningsprövning om det föreligger risk för

att gärningsmannen till följd av störningen återfaller i brottslighet av

allvarligt slag.

Den nuvarande ordningen har gett upphov till en rad olika problem. En del av

dessa aktualiserades i samband med Flinkmålet (NJA 1995 s. 48). Det gäller

särskilt frågan, hur man straffrättsligt skall hantera psykiska

undantagstillstånd som åtminstone till en del kan tillskrivas gärningsmannens

eget vållande, t.ex. genom att han har förtärt alkohol eller något annat medel.

En avgörande brist är att den svenska regleringen inte tar hänsyn till att det

finns fall där man helt bör fria från straffrättsligt ansvar och inte bara

föreskriva inskränkningar i påföljdsvalet. Skall man följa konformitetsprincipen

 och de tankar som bär upp denna bör man inte ålägga något straffrättsligt

ansvar om inte gärningsmannen har haft förmåga att rätta sig efter lagen. En

allvarlig psykisk störning som har medfört en fullständigt förvrängd

verklighetsuppfattning eller en mycket hög grad av tvångsmässighet innebär många

 gånger att sådan förmåga har saknats. Något straffrättsligt ansvar bör då inte

följa. Däremot finns det naturligtvis ofta skäl för samhället att ingripa med

reaktioner grundade på gärningsmannens behov av vård eller på behovet av

samhällsskydd.

För att den nuvarande ordningen behöver förändras genom att ansvarsförmåga åter

görs till en brottsförutsättning talar även de problem som föreligger vid

bedömningen av det subjektiva rekvisitet. Det nuvarande "fängelseförbudet" ger

också upphov till skevheter i systemet, t.ex. att vissa generellt sett lämpliga

påföljder, som skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård, inte kan användas.

 För en återgång till en ordning med krav på tillräknelighet talar vidare det

internationella argumentet. Vi bör undvika svenska särlösningar i en alltmer

internationaliserad värld.

Vi föreslår därför att ansvarsförmåga åter skall vara en förutsättning för att

någon skall kunna dömas till straffrättsligt ansvar. En sådan förändring för med

 sig behov av en rad andra ändringar i reaktionssystemet för psykiskt störda

lagöverträdare. Vi bedömer att det inte är möjligt att inom ramen för vårt

uppdrag lägga fram förslag i dessa delar som mera omedelbart kan läggas till

grund för lagstiftning. Vi har i stället, som ett underlag för ett fortsatt

beredningsarbete, utarbetat en modell för hur man enligt vår uppfattning bör

utforma ett nytt reaktionssystem för psykiskt störda lagöverträdare.

Vi anser att man i ett nytt reaktionssystem för psykiskt störda lagöverträdare

bättre än i dagens system måste skilja de olika aspekter åt som gör sig

gällande. Den straffrättsliga aspekten pekar på att den som inte kan klandras

för gärningen inte heller bör hållas straffrättsligt ansvarig för den

(konformitets- eller skuldprincipen), men å andra sidan att den som trots en

allvarlig psykisk störning kan anses straffrättsligt ansvarig också bör erhålla

ett straff primärt utmätt efter gärningens straffvärde

(proportionalitetsprincipen). Vårdaspekten talar för att den som är i behov av

vård bör erhålla sådan. Samhällsskyddsaspekten pekar på att det, när det

föreligger en påtaglig risk för återfall i straffbelagda gärningar av allvarligt

 slag, bör finnas möjligheter för samhället att reagera för att undanröja eller

minska denna risk. Genom att bättre skilja mellan dessa aspekter torde man bl.a.

 kunna komma till rätta med de medicinskt-etiska problem som den nuvarande

ordningen med särskild utskrivningsprövning i vissa fall har gett upphov till,

samtidigt som man också bör kunna sänka kostnaderna för den rättspsykiatriska

vården avsevärt.

Huvuddragen i vår modell är följande.

Den straffrättsliga aspekten tillgodoses genom att en tillräknelighetsreglering

införs. Samtidigt avskaffas det nuvarande fängelseförbudet i 30 kap. 6 §

brottsbalken och påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård.

Den som har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning och

 är i behov av vård men är fri från straffrättsligt ansvar till följd av

bristande ansvarsförmåga eller bristande uppsåt, skall på talan av åklagare

kunna dömas till rättspsykiatrisk vård som särreaktion. Beslutet skall fattas av

 brottmålsdomstolen. Vården skall kunna förenas med särskilda restriktioner vad

gäller permissioner och frigång, om detta behövs för att behovet av

samhällsskydd skall kunna tillgodoses. Ingen skall emellertid kunna hållas kvar

i rättspsykiatrisk vård som inte längre har ett medicinskt vårdbehov som

påkallar sluten vård. Utskrivningsprövningen i dess nuvarande form föreslås

därför försvinna. I en del fall, där samhällsskyddet gör sig särskilt starkt

gällande, skall förvaltningsdomstol i stället under vissa begränsade

förutsättningar kunna besluta om s.k. samhällsskyddsåtgärder. Detta gäller

alltså när det inte längre föreligger förutsättningar för fortsatt

rättspsykiatrisk vård. I de, såvitt kan bedömas, ytterst få fall där något

vårdbehov inte föreligger men behovet av samhällsskydd gör sig särskilt starkt

gällande, skall också brottsmålsdomstolen, under samma begränsade

förutsättningar, kunna direkt besluta om en samhällsskyddsåtgärd.

Samhällsskyddsåtgärderna skall kunna äga rum såväl i slutna former som genom

kontrollåtgärder när gärningsmannen befinner sig ute i samhället. De är i

princip tidsobestämda, men skall omprövas kontinuerligt av domstol.

Den som har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning,

men som anses kunna ta ett straffrättsligt ansvar, skall fällas till ansvar för

brott. I princip bör han därför kunna dömas till straff eller andra påföljder på

 samma sätt som andra lagöverträdare. Av olika skäl, främst humanitära och

medicinskt-etiska men även brottspreventiva, bör det emellertid alltjämt ske en

särbehandling inom ramen för påföljdsbestämningen, dock med andra utgångspunkter

 än enligt dagens system. Behovet av vård måste nämligen kunna tillgodoses inom

ramen för verkställigheten. Är gärningens straffvärde lägre än ett år eller, i

vissa fall, två år kan påföljden ofta bestämmas till annat än fängelse. Här kan

särskilt nämnas att kontraktsvård skall kunna användas vid ett genomförande av

vår modell. Är det av olika skäl inte möjligt att bestämma påföljden till något

annat än fängelse skall den dömde, så länge vårdbehovet kvarstår, verkställa

straffet genom rättspsykiatrisk vård. Vi föreslår därför att det införs en ny

verkställighetsform, fängelse genom rättspsykiatrisk vård. Den rättspsykiatriska

 vården skall liksom i dag ges av sjukvårdshuvudmännen, men eftersom det är

fråga om verkställighet av ett straff är staten genom Kriminalvårdsstyrelsen

formellt och därmed även finansiellt ansvarig.

Fängelse genom rättspsykiatrisk vård skall kunna utdömas även om gärningsmannens

 psykiska störning inte är allvarlig, om han samtycker till vården.

Föreligger vid tidpunkten för villkorlig frigivning alltjämt behov av vård och

föreligger till följd av den psykiska störningen en påtaglig risk för fortsatt

brottslighet skall förvaltningsdomstol, under vissa begränsade förutsättningar,

kunna besluta att den dömde direkt efter den villkorliga frigivningen skall

genomgå rättspsykiatrisk vård med särskilda restriktioner. Föreligger inget

behov av vård men är det särskilt påkallat med hänsyn till behovet av

samhällsskydd, skall förvaltningsdomstol, under i övrigt samma begränsade

förutsättningar, i stället kunna besluta om samhällsskyddsåtgärder.

Enligt vår uppfattning är det inte logiskt att i farlighetshänseende dra en så

skarp gräns som i det nuvarande systemet mellan den som har begått gärningen

under påverkan av en allvarlig psykisk störning och den som har begått gärningen

 under påverkan av en psykisk störning som inte är att anse som allvarlig men

där det erfarenhetsmässigt föreligger en påtaglig risk för återfall i allvarlig

brottslighet. Tvärtom finns det med hänsyn till behovet av samhällsskydd i

stället många gånger större anledning att fokusera på vissa personlighetsstörda

lagöverträdare. Vi föreslår därför att det skall ske en samhällsskyddsprövning

även beträffande vissa psykiskt störda lagöverträdare, som inte var allvarligt

psykiskt störda när de begick gärningen. Vi pekar här särskilt på de

lagöverträdare som enligt den ordning som gällde före år 1992 uppfyllde det s.k.

 jämställdhetskriteriet. Även dessa skall alltså kunna underkastas

samhällsskyddsåtgärder, om det vid tidpunkten för villkorlig frigivning

föreligger en påtaglig risk för att de till följd av sin störning återfaller i

brottslighet av allvarligt slag.

Ett genomförande av vår modell torde kräva att den rättspsykiatriska

undersökningsverksamheten utvidgas. Ett §-7 intyg bör normalt inhämtas när en

samhällsskyddsprövning kan bli aktuell. Antalet rättspsykiatriska undersökningar

 (RPU) kommer sannolikt att öka något. Det bör i princip alltid föreligga en RPU

 för att någon skall kunna frikännas på grund av bristande ansvarsförmåga.

Dessutom kommer det för såväl brottmålsdomstolen som förvaltningsdomstolen att

finnas behov av ett utökat rättspsykiatriskt underlag för bedömningen av

återfallsrisken. Vi föreslår därför att det skall införas en ny typ av

utredningar, som vi benämner särskild rättspsykiatrisk utredning (SRU).

Enligt vår principiella inställning bör staten ha det finansiella ansvaret för

den rättspsykiatriska vården, eftersom det inte är rimligt att staten undandrar

sig detta när det, som här, är fråga om en betydelsefull del av samhällets

straffrättspolitik (se vidare avsnitt 20.1.4).

Tillfällig sinnesförvirring (17 kap.). Barns straffrättsliga ansvar (18 kap.)

Vi föreslår att tillfällig sinnesförvirring, som uppkommit utan eget vållande,

skall regleras på samma sätt i ansvarshänseende som allvarlig psykisk störning.

Tillräknelighetsregleringen skall med andra ord omfatta även dessa fall.

Vi föreslår också att det nuvarande påföljdsförbudet avseende barn under femton

år i 1 kap. 6 § brottsbalken ändras till en ansvarsfrihetsregel. Härmed klargörs

 bättre varför barn inte skall straffas. Den som har begått en straffbelagd

gärning innan han har fyllt femton år kommer således inte att omfattas av det

straffrättsliga systemet. Ändringen medför inga andra krav på följdändringar än

att ordet "brott" i vissa lagrum måste bytas ut mot "straffbelagd gärning".

Genomförandet av förslaget i del C (20 kap.)

Kostnaderna för den rättspsykiatriska vården har under senare år ökat kraftigt.

Med utgångspunkt från antalet inneliggande patienter torde kostnaden i dag vara

närmare 850 miljoner kr per år och enligt vissa prognoser kommer kostnaden en

bit in på 2000-talet att uppgå till en miljard kr årligen. Som en jämförelse kan

 nämnas att den totala kostnaden för all kriminalvård i anstalt för budgetåret

1994/95 uppgick till 2,2 miljarder kr. Vi bedömer att ett genomförande av vår

modell kommer att innebära att kostnaderna för rättspsykiatrin som helhet kan

sänkas med ca 170 miljoner kr per år. Detta gäller även om man tar hänsyn till

den kostnadsökning för staten som de nämnda samhällsskyddsåtgärderna kan

medföra.

Eftersom vår modell för en ny lagstiftning avseende psykiskt störda

lagöverträdare kräver en fortsatt beredning med parlamentarisk medverkan innan

något fullständigt lagförslag kan läggas fram, har vi inte gått in på frågorna

om tidpunkten för ett ikraftträdande och om behovet av övergångsbestämmelser.

Kommitténs lagförslag (SOU 1996:185)

1. Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken

dels att 4 kap. 9 b § och 23 kap. 5 § skall upphöra att gälla,

dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 1 kap. 2 a § och 3 kap. 9 a

§ med följande lydelse,

dels att 1 kap. 2 §, 3 kap. 7, 8 och 11 §§, 4 kap. 10 §, 6 kap. 11 och 12 §§, 8

kap. 12 §, 9 kap. 7 och 11 §§, 11 kap. 3 §, 12 kap. 5 §, 13 kap. 12 §, 14 kap.

12 §, 15 kap. 4, 6, 7 och 15 §§, 16 kap. 17 §, 17 kap. 11 §, 18 kap. 7 och 8 §§,

 19 kap. 14-16 §§, 21 kap. 15 §, 22 kap. 7 § samt 23 kap. 1-4 och 6 §§ skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. Om brott och brottspåföljder

2 § första stycket

2 §

En gärning skall, om inte annat är särskilt föreskrivet, anses som brott endast

då den begås uppsåtligen.

Om inte annat är särskilt föreskrivet utgör en gärning brott endast då den begås

 uppsåtligen.

En gärning begås uppsåtligen om den är avsiktlig eller om den motsvarar vad

gärningsmannen har insett, uppfattat eller antagit om den.

2 § andra stycket

2 a §

Har gärningen begåtts under självförvållat rus eller var gärningsmannen på annat

 vis genom eget vållande tillfälligt från sina sinnens bruk, skall detta inte

föranleda att gärningen inte anses som brott.

Befann sig gärningsmannen i villfarelse på grund av självförvållat rus, någon

annan form av självförvållad tillfällig sinnesförvirring eller på grund av

påverkan av en allvarlig psykisk störning, som uppkommit genom gärningsmannens

eget vållande, skall detta inte föranleda att gärningen inte anses som brott.

3 kap. Om brott mot liv och hälsa

7 §

Den som av oaktsamhet orsakar annans död, döms för vållande till annans död till

 fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Har

gärningen begåtts vid förande av motorfordon skall vid bedömande av om brottet

är grovt särskilt beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller

något annat medel.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid

bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen har

innefattat ett medvetet allvarligt risktagande eller, när det har ställts

särskilda krav på uppmärksamhet eller skicklighet, om gärningsmannen har varit

påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars genom försummelse visat

 särskild hänsynslöshet.

8 §

Åsamkar någon av oaktsamhet annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som ej

är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Är brottet grovt, döms till fängelse i högst fyra år. Har gärningen begåtts vid

förande av motorfordon skall vid bedömande av om brottet är grovt särskilt

beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller något annat medel.

Är brottet grovt döms till fängelse i högst fyra år. Vid bedömande av om brottet

 är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen har innefattat ett medvetet

allvarligt risktagande eller, när det har ställts särskilda krav på

uppmärksamhet eller skicklighet, om gärningsmannen har varit påverkad av alkohol

 eller något annat medel eller annars genom försummelse visat särskild

hänsynslöshet.

9 a §

Den som underlåter att tillkalla hjälp eller att försöka rädda eller på annat

sätt bistå en person som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller

 i en därmed jämförlig utsatt situation, döms för underlåtenhet att bistå

nödställd till böter eller fängelse i högst två år.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas

om ett ingripande inte kan ske utan fara för den handlande eller för någon

annan.

11 §

För försök eller förberedelse till mord, dråp, barnadråp eller sådan misshandel

som ej är ringa, så ock för stämpling till mord, dråp eller grov misshandel

eller underlåtenhet att avslöja sådant brott dömes till ansvar enligt vad i 23

kap. stadgas.

För försök eller förberedelse till mord, dråp, barnadråp, grov misshandel eller

misshandel, som inte är ringa, samt för underlåtenhet att avslöja mord, dråp

eller grov misshandel skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

4 kap. Om brott mot frihet och frid

10 §

För försök, förberedelse eller stämpling till människorov, olaga

frihetsberövande eller försättande i nödläge, för underlåtenhet att avslöja

sådant brott, så ock för försök eller förberedelse till olaga tvång som är grovt

 dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök eller förberedelse till människorov, olaga frihetsberövande eller

försättande i nödläge, för underlåtenhet att avslöja sådant brott samt för

försök eller förberedelse till olaga tvång som är grovt skall dömas till ansvar

enligt 23 kap.

Föreskriften i 23 kap. 4 § skall tillämpas även när någon har medverkat till

hemfridsbrott eller olaga intrång.

6 kap. Om sexualbrott

11 §

Ansvar som i detta kapitel är föreskrivet för gärning som begås mot någon under

viss ålder skall ådömas även den som inte insåg men hade skälig anledning anta

att den andre ej uppnått sådan ålder.

Ansvar som i detta kapitel är föreskrivet för gärning som begås mot någon under

viss ålder skall ådömas även den som inte hade uppsåt till men skälig anledning

anta att den andre inte uppnått sådan ålder.

12 §

För försök till våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång,

sexuellt utnyttjande, grovt sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande av

underårig, grovt sexuellt utnyttjande av underårig, koppleri och grovt koppleri

döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Detsamma gäller i fråga om

förberedelse och stämpling till våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt

utnyttjande av underårig och grovt koppleri.

För försök till våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång,

sexuellt utnyttjande, grovt sexuellt utnyttjande, sexuellt utnyttjande av

underårig, grovt sexuellt utnyttjande av underårig, koppleri eller grovt

koppleri skall dömas till ansvar enligt 23 kap. Detsamma gäller i fråga om

förberedelse till våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av

underårig eller grovt koppleri samt för underlåtenhet att avslöja sådant brott.

8 kap. Om stöld, rån och andra tillgreppsbrott

12 §

För försök eller förberedelse till stöld, grov stöld, rån, grovt rån, tillgrepp

av fortskaffningsmedel eller olovlig kraftavledning, så ock för stämpling till

eller underlåtenhet att avslöja rån eller grovt rån dömes till ansvar enligt vad

 i 23 kap. stadgas. Skulle tillgrepp av fortskaffningsmedel, om brottet

fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas till ansvar som nu

sagts.

För försök eller förberedelse till stöld, grov stöld, rån, grovt rån, tillgrepp

av fortskaffningsmedel eller olovlig kraftavledning samt för underlåtenhet att

avslöja rån eller grovt rån skall dömas till ansvar enligt 23 kap. Vad som nu

har sagts skall dock inte gälla tillgrepp av fortskaffningsmedel som är ringa.

9 kap. Om bedrägeri och annan oredlighet

7 §

Är brott som avses i 6 § att anse som ringa, döms för häleriförseelse till böter

 eller fängelse i högst sex månader.

För häleriförseelse skall också dömas den som

1. i annat fall än som avses i 6 § andra stycket på ett sätt som är ägnat att

försvåra ett återställande förvärvar eller mottar något som skäligen kan antas

vara frånhänt annan genom brott,

2. i fall som avses i 6 § första stycket inte insåg men hade skälig anledning

att anta att brott förelåg, eller

3. på sätt som anges i 6 § första stycket 1 medverkat vid det brott varigenom

egendomen frånhändes annan och inte insåg men hade skälig anledning att anta att

 brott förövades.

2. i fall som avses i 6 § första stycket inte hade uppsåt till men skälig

anledning anta att brott förelåg, eller

3. på sätt som anges i 6 § första stycket 1 medverkat vid det brott varigenom

egendomen frånhändes annan och inte hade uppsåt till men skälig anledning anta

att brott förövades.

11 §

För försök eller förberedelse till bedrägeri, grovt bedrägeri, utpressning eller

 ocker dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas; dock skall vad i 23 kap.

3 § sägs icke gälla i fråga om försök till utpressning.

Såsom för förberedelse till bedrägeri eller grovt bedrägeri dömes den som för

att bedraga försäkringsgivare eller eljest med bedrägligt uppsåt skadar sig

eller annan till person eller egendom. Detsamma skallgälla, om någon med uppsåt

som nyss sagts söker åstadkomma sådan skada. Har han innan skadan inträtt

frivilligt avstått från att fullfölja gärningen, skall han vara fri från ansvar.

För försök eller förberedelse till bedrägeri, grovt bedrägeri, utpressning eller

 ocker skall dömas till ansvar enligt 23 kap. Vad avser förberedelse skall dock

vad som nu har sagts inte gälla utpressning som är ringa.

11 kap. Om brott mot borgenärer m.m.

3 §

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han

skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel

 utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på

 äventyrligt företag eller lättsinniga ansvarsförbindelser eller vidtar annan

sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar sin

förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för vårdslöshet mot borgenärer till

fängelse i högst två år. Vad som nu sagts skall gälla även om gärningsmannen

inte insåg men hade skälig anledning anta att han var på obestånd eller att

påtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd.

Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han

skall komma på obestånd, fortsätter rörelse under förbrukande av avsevärda medel

 utan motsvarande nytta för rörelsen eller lever slösaktigt eller inlåter sig på

 äventyrligt företag eller lättsinniga ansvarsförbindelser eller vidtar annan

sådan åtgärd och därigenom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet försämrar sin

förmögenhetsställning i avsevärd mån, döms för vårdslöshet mot borgenärer till

fängelse i högst två år. Vad som nu sagts skall gälla även om gärningsmannen

inte hade uppsåt till men skälig anledning anta att han var på obestånd eller

att påtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd.

Gäldenär, som vid skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs

eller förhandling om offentligt ackord av grov oaktsamhet förtiger tillgång,

uppgiver obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift, dömes

likaledes, om ej uppgiften rättas innan den beedigas eller eljest lägges till

grund för förfarandet, för vårdslöshet mot borgenärer.

12 kap. Om skadegörelsebrott

5 §

För försök eller förberedelse till grov skadegörelse, så ock för underlåtenhet

att avslöja sådant brott dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök eller förberedelse till grov skadegörelse samt för underlåtenhet att

avslöja sådant brott skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

13 kap. Om allmänfarliga brott

12 §

För försök, förberedelse eller stämpling till mordbrand, grov mordbrand,

allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, grovt sabotage, kapning, sjö- eller

luftfartssabotage, flygplatssabotage eller spridande av gift eller smitta eller

till förgöring, så ock för underlåtenhet att avslöja sådant brott dömes till

ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök eller förberedelse till mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig

ödeläggelse, sabotage, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage,

flygplatssabotage, spridande av gift eller smitta eller förgöring samt för

underlåtenhet att avslöja sådant brott skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

14 kap. Om förfalskningsbrott

12 §

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats, så ock för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle

brottet, om det fullbordats, hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas

till ansvar enligt vad nu sagts.

För försök eller förberedelse till urkundsförfalskning, grov

urkundsförfalskning, undertryckande av urkund, signaturförfalskning,

penningförfalskning, märkesförfalskning, förfalskning av fast märke eller

brukande av vad som förfalskats samt för underlåtenhet att avslöja

penningförfalskning skall dömas till ansvar enligt 23 kap. Vad som nu har sagts

skall dock inte gälla för det fall brottet, om det fullbordats, hade varit

ringa.

Föreskriften i 23 kap. 4 § skall tillämpas även när någon har medverkat till

olaga spridande av efterbildning.

15 kap. Om mened, falskt åtal och annan osann utsaga

4 §

Prövas utsaga som avses i 1-3 §§ vara utan betydelse för saken, skall ej dömas

till ansvar.

Prövas utsaga som avses i 1-3 §§ vara utan betydelse för saken, skall inte dömas

 till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas om någon, som har haft uppsåt

att utföra mened, under ed har lämnat osann uppgift men rättat denna innan

förhöret har avslutats.

Vad nu sagts skall ock gälla, om någon lämnat osann uppgift eller förtigit

sanningen angående sådant varom han ägt vägra yttra sig och omständigheterna

innebära skälig ursäkt för honom.

Vad som nu har sagts skall också gälla, om någon har lämnat osann uppgift eller

förtigit sanningen angående sådant som han haft rätt att vägra yttra sig om och

omständigheterna innebär skälig ursäkt för honom.

6 §

Angiver man oskyldig till åtal med uppsåt att denne må bliva fälld till ansvar,

dömes för falsk angivelse till fängelse i högst två år eller, om brottet är

ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Anger man oskyldig till åtal med uppsåt att denne skall bli fälld till ansvar,

döms för falsk angivelse till fängelse i högst två år eller, om brottet är

ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om han icke insåg men hade skälig anledning antaga, att den angivne var

oskyldig, dömes för obefogad angivelse till böter eller fängelse i högst sex

månader.

Om han inte hade uppsåt till men skälig anledning anta, att den angivne var

oskyldig, döms för obefogad angivelse till böter eller fängelse i högst sex

månader.

7 §

Den som, i annat fall än 6 § avser, hos åklagare, polismyndighet eller annan

myndighet sanningslöst tillvitar annan brottslig gärning, föregiver besvärande

omständighet eller förnekar friande eller mildrande omständighet, dömes, om

myndigheten har att upptaga anmälan i sådan sak, för falsk tillvitelse till

fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

högst sex månader.

Den som, i annat fall än 6 § avser, hos åklagare, polismyndighet eller annan

myndighet sanningslöst tillvitar annan brottslig gärning, föregiver besvärande

omständighet eller förnekar friande eller mildrande omständighet, döms, om

myndigheten har att uppta anmälan i sådan sak, för falsk tillvitelse till

fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i

högst sex månader.

Om han icke insåg men hade skälig anledning antaga, att utsagan var sanningslös,

 dömes för vårdslös tillvitelse till böter eller fängelse i högst sex månader.

Om han inte hade uppsåt till men skälig anledning anta, att utsagan var

sanningslös, döms för vårdslös tillvitelse till böter eller fängelse i högst sex

 månader.

15 §

För förberedelse till mened eller stämpling till mened som innebär att någon

söker anstifta sådan gärning, så ock för försök till bevisförvanskning dömes

till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Skulle brottet, om det fullbordats,

hava varit att anse som ringa, må dock ej dömas till ansvar som nu sagts.

För förberedelse till mened eller för försök till bevisförvanskning skall dömas

till ansvar enligt 23 kap. Vad som nu har sagts skall dock inte gälla för det

fall brottet, om det fullbordats, hade varit ringa.

16 kap. Om brott mot allmän ordning

17 §

För förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja myteri

döms till ansvar enligt vad som sägs i 23 kap. Detsamma skall gälla försök eller

 förberedelse till grovt dobbleri.

För förberedelse eller underlåtenhet att avslöja myteri skall dömas till ansvar

enligt 23 kap. Detsamma skall gälla försök eller förberedelse till grovt

dobbleri.

17 kap. Om brott mot allmän verksamhet m.m.

11 §

Om någon döljer den som förövat brott, hjälper honom att undkomma, undanröjer

bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverkar att det uppdagas eller

beivras, döms för skyddande av brottsling till böter eller fängelse i högst ett

år.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst fyra år.

Den som inte insåg men hade skälig anledning antaga att den andre var brottslig,

 döms till böter.

Den som inte hade uppsåt till men skälig anledning anta att den andre var

brottslig, döms till böter.

Till ansvar skall inte dömas om gärningen är att anse som ringa med hänsyn till

gärningsmannens förhållande till den brottslige och övriga omständigheter.

18 kap. Om högmålsbrott

7 §

För försök, förberedelse eller stämpling till uppror eller väpnat hot mot laglig

 ordning, för underlåtenhet att avslöja sådant brott, så ock för försök till

brott mot medborgerlig frihet eller svikande av försvarsplikt dömes till ansvar

enligt vad i 23 kap. stadgas.

För försök eller förberedelse till uppror eller väpnat hot mot laglig ordning,

för underlåtenhet att avslöja sådant brott samt för försök till brott mot

medborgerlig frihet eller svikande av försvarsplikt skall dömas till ansvar

enligt 23 kap.

8 §

Gärning som avses i 3-5 kap. och innebär förgripelse mot Konungen eller annan

som är nämnd i 2 § må ej utan regeringens förordnande åtalas av åklagare, med

mindre någon avlidit till följd av gärningen. Detsamma skall gälla i fråga om

försök, förberedelse eller stämpling till gärning som nu sagts eller

underlåtenhet att avslöja sådan gärning.

Gärning som avses i 3-5 kap. och innebär förgripelse mot Konungen eller annan

som är nämnd i 2 § får inte utan regeringens förordnande åtalas av åklagare, med

 mindre någon avlidit till följd av gärningen. Detsamma skall gälla i fråga om

försök eller förberedelse till gärning som nu har sagts eller underlåtenhet att

avslöja sådan gärning.

19 kap. Om brott mot rikets säkerhet

14 §

För försök, förberedelse eller stämpling till högförräderi, trolöshet vid

förhandling med främmande makt, spioneri, grovt spioneri, grov obehörig

befattning med hemlig uppgift eller olovlig underrättelseverksamhet, så ock för

försök eller förberedelse till obehörig befattning med hemlig uppgift dömes till

 ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Såsom stämpling till högförräderi skall

även anses att träda i förbindelse med främmande makt för att förbereda,

möjliggöra eller underlätta att sådant brott må förövas.

För försök eller förberedelse till högförräderi, trolöshet vid förhandling med

främmande makt, spioneri, grovt spioneri, obehörig befattning med hemlig

uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift eller olovlig

underrättelseverksamhet skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

Den som underlåter att avslöja högförräderi, trolöshet vid förhandling med

främmande makt, spioneri, grovt spioneri eller grov obehörig befattning med

hemlig uppgift, dömes ock till ansvar enligt vad i 23 kap. sägs; och skall till

sådant ansvar dömas jämväl om han icke insett men bort inse att brottet var å

färde.

Den som underlåter att avslöja högförräderi, trolöshet vid förhandling med

främmande makt, spioneri, grovt spioneri eller grov obehörig befattning med

hemlig uppgift skall dömas till ansvar enligt 23 kap. 6 §. Till sådant ansvar

skall han dömas även om han inte har haft uppsåt till men bort inse att en

straffbelagd gärning var förestående eller inte avslutad.

15 §

Om någon, som med hänsyn till vad honom är veterligt, på grund av meddelad

varning eller eljest bort inse att högförräderi, trolöshet vid förhandling med

främmande makt, spioneri, grovt spioneri eller grov obehörig befattning med

hemlig uppgift är å färde, medverkar till gärningen, dömes till ansvar såsom för

 medhjälp därtill; dock må ej dömas till svårare straff än fängelse i två år.

Om någon, som med hänsyn till vad som är känt för honom, på grund av meddelad

varning eller av annat skäl bort inse att en gärning som utgör högförräderi,

trolöshet vid förhandling med främmande makt, spioneri, grovt spioneri eller

grov obehörig befattning med hemlig uppgift är förestående eller inte avslutad,

medverkar till gärningen, skall dömas till ansvar såsom för medhjälp därtill,

dock får inte dömas till svårare straff än fängelse i två år.

16 §

Olovlig underrättelseverksamhet, tagande av utländskt understöd eller olovlig

värvning eller försök, förberedelse eller stämpling till olovlig

underrättelseverksamhet får inte utan regeringens förordnande åtalas av

åklagare.

Olovlig underrättelseverksamhet, tagande av utländskt understöd eller olovlig

värvning eller försök eller förberedelse till olovlig underrättelseverksamhet

får inte utan regeringens förordnande åtalas av åklagare.

Gärning som avses i 3 eller 4 kap. och innebär sådan kränkning av främmande makt

 som i 11 § sägs, så ock försök, förberedelse eller stämpling till sådan gärning

 som nu sagts eller underlåtenhet att avslöja sådan gärning må ej heller åtalas

av åklagare utan förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat

därtill.

Gärning som avses i 3 eller 4 kap. och innebär sådan kränkning av främmande makt

 som i 11 § sägs samt försök eller förberedelse till sådan gärning eller

underlåtenhet att avslöja denna får inte heller åtalas av åklagare utan

förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill.

21 kap. Om brott av krigsmän

15 §

För försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja

rymning samt för försök, förberedelse eller stämpling till våld eller hot mot

förman skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

För försök eller förberedelse till eller underlåtenhet att avslöja rymning samt

för försök eller förberedelse till våld eller hot mot förman skall dömas till

ansvar enligt 23 kap.

22 kap. Om landsförräderi m.m.

7 §

För försök, förberedelse eller stämpling till landsförräderi eller landssvek

skall dömas till ansvar enligt 23 kap. Som stämpling skall även anses att träda

i förbindelse med fienden för att förbereda, möjliggöra eller underlätta att

brott som nu sagts förövas. För förberedelse eller stämpling under tid, då riket

 hotas av krig, ockupation eller andra fientligheter, skall dömas till ansvar

trots att fientligheter inte utbrutit.

För försök eller förberedelse till landsförräderi eller landssvek skall dömas

till ansvar enligt 23 kap. För förberedelse under tid, då riket hotas av krig,

ockupation eller andra fientligheter, skall dömas till ansvar trots att

fientligheter inte utbrutit.

Den som underlåter att avslöja landsförräderi eller landssvek skall dömas till

ansvar enligt 23 kap. Till sådant ansvar skall han dömas även om han inte insett

 men bort inse att brottet höll på att ske.

Den som underlåter att avslöja landsförräderi eller landssvek skall dömas till

ansvar enligt 23 kap. 6 §. Till sådant ansvar skall han dömas även om han inte

har haft uppsåt till men bort inse att en straffbelagd gärning var förestående

eller inte avslutad.

23 kap. Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott

23 kap. Om försök, förberedelse och fleras deltagande i brott, m.m.

1 §

Har någon påbörjat utförandet av visst brott utan att detta kommit till

fullbordan, skall han i de fall särskilt stadgande givits därom dömas för försök

 till brottet, såframt fara förelegat att handlingen skulle leda till brottets

fullbordan eller sådan fara endast på grund av tillfälliga omständigheter varit

utesluten.

Den som har påbörjat utförandet av visst brott döms, i de fall det är särskilt

föreskrivet, för försök till brottet, om fara har förelegat för att

försöksgärningen skulle leda till brottets fullbordan eller om sådan fara har

varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Har gärningsmannen, genom att avbryta

 gärningens utförande eller på annat sätt, frivilligt föranlett att brottet inte

 fullbordats, skall försöksgärningen anses som ringa, om inte särskilda skäl

talar mot det.

Straff för försök bestämmes högst till vad som gäller för fullbordat brott och

må ej sättas under fängelse, om lägsta straff för det fullbordade brottet är

fängelse i två år eller däröver.

Straff för försök till brott skall bestämmas högst till vad som gäller för

fullbordat brott.

2 §

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller mottager

penningar eller annat såsom förlag eller vederlag för brottet eller ock

anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller tager

annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg

eller annat sådant hjälpmedel, skall i de fall särskilt stadgande givits därom

dömas för förberedelse till brottet, om han ej är förfallen till ansvar för

fullbordat brott eller försök.

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, vidtar planeringsåtgärder,

befattar sig med hjälpmedel eller pengar eller vidtar andra förberedande

åtgärder skall, i de fall som det är särskilt föreskrivet, dömas för

förberedelse till brottet, om fara för brottets fullbordan har förelegat och om

de åtgärder som vidtagits hade varit att bedöma som åtminstone medverkan till

brottet för det fall detta hade kommit till fullbordan eller till straffbart

försök.

I fall som särskilt angivas dömes ock för stämpling till brott. Med stämpling

förstås, att någon i samråd med annan beslutar gärningen, så ock att någon söker

 anstifta annan eller åtager eller erbjuder sig att utföra den.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Var faran för att

förberedelsegärningen skulle leda till brottets fullbordan liten eller har den

som begått förberedelsegärningen frivilligt förebyggt brottslig användning av

hjälpmedel eller annars vidtagit skäliga åtgärder för att förhindra brottets

fullbordan, skall denna anses som ringa, om inte särskilda skäl talar mot det.

Straff för förberedelse eller stämpling bestämmes under den högsta och må sättas

 under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott; ej må dömas till högre

straff än fängelse i två år, med mindre fängelse i åtta år eller däröver kan

följa å det fullbordade brottet. Var faran för brottets fullbordan ringa, skall

ej dömas till ansvar.

Straff för förberedelse skall sättas under vad som skulle ha följt på det

fullbordade brottet.

3 §

Ansvar för försök, förberedelse eller stämpling till brott skall ej ådömas den

som frivilligt, genom att avbryta gärningens utförande eller annorledes,

föranlett att brottet ej fullbordats. Ändå att brottet fullbordats må den som

tagit olovlig befattning med hjälpmedel ej på den grund dömas till ansvar, om

han frivilligt förebyggt den brottsliga användningen av hjälpmedlet.

3 §

En föreskrift om ansvar gäller även den som utför en gärning i samverkan med en

eller flera andra personer (medgärningsmannaskap).

4 §

Ansvar som i denna balk är föreskrivet för viss gärning skall ådömas inte bara

den som utfört gärningen utan även annan som främjat denna med råd eller dåd.

Detsamma skall gälla beträffande i annan lag eller författning straffbelagd

gärning, för vilken fängelse är föreskrivet.

Den som medverkar till brott genom att främja en straffbelagd gärning, för

vilken fängelse är föreskrivet, döms för anstiftan till brottet, om han har

förmått annan till utförandet, eller annars för medhjälp därtill. Kan ansvar

ådömas även vid oaktsamhet, gäller det också för den som medverkar.

Den som inte är att anse som gärningsman döms, om han har förmått annan till

utförandet, för anstiftan av brottet och annars för medhjälp till det.

Varje medverkande bedöms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom

till last. Ansvar som är föreskrivet för gärning av syssloman, gäldenär eller

annan i särskild ställning skall ådömas även den som tillsammans med honom

medverkat till gärningen.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Straff för medverkan till brott skall bestämmas högst till vad som gäller för

brott i gärningsmannaskap.

Vad som sägs i denna paragraf skall inte gälla, om något annat följer av vad för

 särskilda fall är föreskrivet.

6 §

Underlåter någon att i tid anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när

 det kan ske utan fara för honom själv eller någon av hans närmaste, skall han i

 de fall särskilt stadgande givits därom dömas för underlåtenhet att avslöja

brottet enligt vad som är stadgat för den som allenast i mindre mån medverkat

till sådant brott; dock må ej i något fall dömas till svårare straff än fängelse

 i två år. I de fall då det är särskilt föreskrivet skall för underlåtenhet att

avslöja brott ansvar enligt vad nu sagts ådömas jämväl den som ej insett men

bort inse att brottet var å färde.

Den som underlåter att anmäla eller på annat sätt lämna uppgifter om en

förestående eller inte avslutad straffbelagd gärning skall, i de fall det är

särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att avslöja gärningen, om denna

därigenom hade kunnat hindras helt eller delvis

Om föräldrar eller andra uppfostrare eller förmyndare, i annat fall än första

stycket avser, underlåta att från brott hindra den som står under deras vård

eller lydnad, när det kan ske utan fara för dem själva eller deras närmaste och

utan anmälan till myndighet, dömes för underlåtenhet att hindra brottet enligt

vad i första stycket är stadgat.

Den som i egenskap av förälder eller annan uppfostrare eller förmyndare, i andra

 fall än som avses i första stycket, underlåter att hindra den som står under

hans vård eller lydnad från att begå en straffbelagd gärning, döms för

underlåtenhet att hindra gärningen.

Ej må för underlåtenhet att avslöja eller hindra brott dömas, med mindre den

gärning som var å färde så fortskridit att straff kan följa därå.

Vad som föreskrivs i första och andra styckena skall inte gälla om gärningen

skall föranleda ansvar för brott i gärningsmannaskap enligt någon annan

straffbestämmelse eller om ansvar för medverkan till brott föreligger enligt 4

§.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas

om ett ingripande inte kan ske utan fara för den handlande eller för någon annan

 eller, i fall som avses i andra stycket, om ett ingripande förutsätter anmälan

till myndighet.

Straff för brott enligt första eller andra styckena skall bestämmas till böter

eller fängelse i högst två år.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1960:418) om straff för varusmuggling skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

För försök till varusmuggling döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Detsamma gäller förberedelse till varusmuggling avseende narkotika samt

stämpling till sådan varusmuggling avseende narkotika som inte är ringa.

För försök till varusmuggling skall dömas till ansvar enligt 23 kap.

brottsbalken. Detsamma gäller förberedelse till varusmuggling avseende

narkotika.

Har flera medverkat till en i denna lag straffbelagd gärning tillämpas

bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken. Beträffande varusmuggling, som är ringa,

gäller dock vad som nu har sagts endast om gärningen avser narkotika.

Har någon medverkat till en i denna lag straffbelagd gärning tillämpas

bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken. Beträffande varusmuggling, som är ringa,

gäller dock vad som nu har sagts endast om gärningen avser narkotika.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1964:169) om straff för folkmord

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1964:169) om straff för folkmord skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

För försök, förberedelse eller stämpling till folkmord, så ock för underlåtenhet

 att avslöja sådant brott dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. brottsbalken

stadgas.

För försök eller förberedelse till folkmord samt för underlåtenhet att avslöja

sådant brott skall dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

4 Förslag till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64)

Härigenom föreskrivs att 4 och 5 §§ narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

För försök eller förberedelse till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott

liksom för stämpling till narkotikabrott, som inte är att anse som ringa, eller

till grovt narkotikabrott döms, om gärningen avser annan befattning än som avses

 i 1 § 6, till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

För försök eller förberedelse till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott

skall dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. Vad som nu har sagts skall

dock gälla endast om gärningen avser annan befattning än som avses i 1 § 6.

5 §

Har flera medverkat till brott som avses i 1-4 §§ och innefattar gärningen inte

endast befattning enligt 1 § 6, gäller bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken.

Har någon medverkat till brott som avses i 1-4 §§ och innefattar gärningen inte

endast befattning enligt 1 § 6, gäller bestämmelserna i 23 kap. brottsbalken.

5 Förslag till lag om ändring i sjömanslagen (1973:282)

Härigenom föreskrivs att 69 § sjömanslagen (1973:282) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

69 §

För förberedelse eller stämpling till brott som avses i 68 § eller underlåtenhet

 att avslöja sådant brott dömes till ansvar enligt vad som stadgas i 23 kap.

brottsbalken. Detsamma gäller försök eller förberedelse till brott som avses i

67 §, om ej brottet skulle ha varit att anse som ringa om det fullbordats.

För förberedelse till brott som avses i 68 § eller underlåtenhet att avslöja

sådant brott skall dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. Detsamma

gäller försök eller förberedelse till brott som avses i 67 §, om inte brottet

skulle ha varit att anse som ringa om det hade fullbordats.

6 Förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787)

Härigenom föreskrivs i fråga om fiskelagen (1993:787)

dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 40 a §, med följande lydelse,

dels att 40 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

40 §

Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter som meddelats med

 stöd av 19-23 §§ genom att

1. fiska med otillåten fiskemetod, otillåtet redskap eller i otillåten

omfattning,

2. fiska där det råder fiskeförbud,

3. fiska efter sådana fiskarter som det inte är tillåtet att fiska,

4. behålla, föra i land, föra in till landet eller saluhålla fisk som inte

uppfyller föreskrivna minimimått,

5. föra i land, föra in till landet eller saluhålla fisk som fångats med

otillåten fiskemetod eller otillåtet redskap,

6. foderfiska förbjuden art,

7. låta bli att märka ut fiskeredskap eller vattenbruksanläggning eller

att märka fiskeredskap på föreskrivet sätt, eller

8. åsidosätta krav som uppställts för att hindra spridning av kräftpest eller

annan sjukdom

döms till böter eller fängelse i högst sex månader, om inte annat följer av 41

§.

Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott som avses i

första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

Den som gör sig skyldig till försök till brott som avses i första stycket döms

till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.

40 a §

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott som avses i 40 §, vidtar

förberedande åtgärder genom att

1. vid färd på allmänt eller enskilt vatten medföra eller där lägga ut otillåtet

 fiskeredskap eller anordning som är särskilt ägnad att användas vid fiske med

otillåten fiskemetod eller för fiske efter arter som det inte är tillåtet att

fiska eller,

2. vid färd på allmänt eller enskilt vatten där det råder fiskeförbud medföra

fiskeredskap eller där lägga ut fiskeredskap, döms till böter.

Förteckning över remissinstanserna

Följande remissinstanser har beretts tillfälle att avge synpunkter på

betänkandet SOU 1996:185 Straffansvarets gränser

Riksdagens ombudsmän, Svea hovrätt, Göta hovrätt, Hovrätten för Övre Norrland,

Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Uppsala tingsrätt,

Jönköpings tingsrätt, Kristianstads tingsrätt, Karlstads tingsrätt, Sundsvalls

tingsrätt, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsoffermyndigheten,

Statens räddningsverk, Socialstyrelsen, Rättsmedicinalverket, Statens

institutionsstyrelse, Jämställdhetsombudsmannen, Statskontoret,

Generaltullstyrelsen, Riksrevisionsverket, Juridiska fakultetsnämnden vid

Stockholms universitet, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet,

Fiskeriverket, Diskrimineringsombudsmannen, Ungdomsstyrelsen, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska arbetsgivareföreningen,

Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens centralorganisation, Sveriges

akademikers Centralorganisation (SACO), Sveriges Domareförbund, Sveriges

Advokatsamfund, Svenska Polisförbundet, Föreningen Sveriges Polischefer,

Sveriges köpmannaförbund, Brottsofferjourernas riksförbund, (BOJ),

Riksorganisationen för Kvinnojourer i Sverige (ROKS), Akademikerförbundet SSR,

Sveriges försäkringsförbund, Riksförbundet för sexuellt likaberättigade (RFSL),

Röda korset och Svenska cardiologföreningen

Yttrande har dessutom inkommit från Svenska Bankföreningen.

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 7 och 8 §§ samt 23 kap. 2 § brottsbalken skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

7 §1

Den som av oaktsamhet orsakar annans död, döms för vållande till annans död till

 fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Har

gärningen begåtts vid förande av motor-fordon skall vid bedömande av om brottet

är grovt särskilt beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller

något annat medel.

Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. Vid

bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag,

eller

2. om gärningsmannen, när det ställts särskilda krav på uppmärksamhet eller

skicklighet, har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars

gjort sig skyldig till allvarlig försummelse.

8 §2

Åsamkar någon av oaktsamhet annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som ej

är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som av oaktsamhet orsakar annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som

inte är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller

 fängelse i högst sex månader.

Är brottet grovt, döms till fängelse i högst fyra år. Har gärningen begåtts vid

förande av motorfordon skall vid bedömande av om brottet är grovt särskilt

beaktas om gärningsmannen varit påverkad av alkohol eller något annat medel.

Är brottet grovt, döms till fängelse i högst fyra år. Vid bedömande av om

brottet är grovt skall särskilt beaktas

1. om gärningen har innefattat ett medvetet risktagande av allvarligt slag,

eller

2. om gärningsmannen, när det ställts särskilda krav på uppmärksamhet eller

skicklighet, har varit påverkad av alkohol eller något annat medel eller annars

gjort sig skyldig till allvarlig försummelse.

23 kap.

2 §

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller mottager

penningar eller annat såsom förlag eller vederlag för brottet eller ock

anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager, förvarar, fortskaffar eller tager

annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg

eller annat sådant hjälpmedel, skall i de fall särskilt stadgande givits därom

dömas för förberedelse till brottet, om han ej är förfallen till ansvar för

fullbordat brott eller försök.

Den som, med uppsåt att utföra eller främja brott,

1. tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för brottet eller för

 att täcka kostnader för brottets utförande, eller

2. skaffar, tillverkar, samman-ställer, lämnar, tar emot, förvarar,

transporterar eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt

ägnat att användas som hjälpmedel vid brottet,

skall i de fall det särskilt anges dömas för förberedelse till brottet, om inte

ansvar för fullbordat brott eller försök föreligger.

I fall som särskilt angivas dömes ock för stämpling till brott. Med stämpling

förstås, att någon i samråd med annan beslutar gärningen, så ock att någon söker

 anstifta annan eller åtager eller erbjuder sig att utföra den.

Straff för förberedelse eller stämpling bestämmes under den högsta och må sättas

 under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott; ej må dömas till högre

straff än fängelse i två år, med mindre fängelse i åtta år eller däröver kan

följa å det fullbordade brottet. Var faran för brottets fullbordan ringa, skall

ej dömas till ansvar.

I de fall det särskilt anges döms för stämpling till brott. Med stämpling

förstås, att någon i samråd med annan beslutar gärningen eller att någon söker

anstifta annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den.

Straff för förberedelse eller stämpling skall sättas under den högsta och får

sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än

fängelse i två år får dömas ut endast om fängelse i åtta år eller däröver kan

följa på det fullbordade brottet. Om faran för att brottet skulle fullbordas var

 ringa, skall inte dömas till ansvar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-02-19

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 8 februari 2001 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i brottsbalken.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Maria Kelt.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I remissen föreslås bl.a. vissa ändringar i 23 kap. 2 § första stycket

brottsbalken i syfte att reformera förberedelsebrottet varvid straffansvaret för

 förberedelse i viss mån utvidgas. Ändringarna innebär främst att den nuvarande

uppräkningen av hjälpmedel ersätts av ett mer generellt rekvisit, vilket gör

bestämmelsen tillämplig också på immateriella objekt, t.ex. datavirus.

Paragrafen har samtidigt moderniserats språkligt. Enligt första stycket i

förslaget skall sålunda den, som med uppsåt att utföra eller främja brott, ...

2. skaffar, tillverkar, sammanställer, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar

 eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att

användas som hjälpmedel vid brottet, under vissa förutsättningar dömas för

förberedelse till brottet.

Att man i nämnda punkt använder uttrycket "brottet" i stället för "brott eller

"ett brott" kan väcka frågan om det endast är hjälpmedel vid ett visst konkret

brott som avses. Av författningskommentaren framgår emellertid att bestämmelsen

är avsedd att omfatta inte endast det aktuella brottet, om detta går att närmare

 konkretisera, utan också brott av ett visst slag i allmänhet. Enligt Lagrådets

mening skulle den avsedda betydelsen framgå klarare om man använde det mera

generella uttrycket "ett brott". Motsvarande ändring bör i sådant fall göras

även i första punkten av stycket. Någon saklig skillnad mellan de

olika uttryckssätten synes här inte föreligga (jfr SOU 1996:185, del 1,

s. 269 ff).

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 2001

Närvarande: statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Förberedelse till brott m.m.

1 Senaste lydelse 1993:1462.

2 Senaste lydelse 1993:1462.

1 Senaste lydelse 1993:1462.

2 Senaste lydelse 1993:1462.

Prop. 2000/01:85

2

1

Prop. 2000/01:85

 Bilaga 1

Prop. 2000/01:85

 Bilaga 1

 Prop. 2000/01:85

 Bilaga 2

 Prop.

2000/01:85

 Bilaga 2

Prop. 2000/01:85

Bilaga 3

91

93

Prop. 2000/01:85

Bilaga 4

Prop. 2000/01:85

Bilaga 5

 Prop. 2000/01:85