Regeringens proposition

1999/2000:85

Sveriges tillträde till vissa internationella

överenskommelser för bekämpande av

penningförfalskning m.m.

Prop.

1999/2000:85

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 16 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisas regeringens bedömning av vilka åtgärder

Sverige bör vidta för att förbättra det internationella samarbetet och den

straffrättsliga regleringen avseende penningförfalskning och utprångling

av falska pengar. Det föreslås att riksdagen godkänner den internationella

konventionen av den 20 april 1929 för bekämpande av penning-

förfalskning med tillhörande protokoll. Vidare föreslås att riksdagen

godkänner det inom EU upprättade rambeslutet om förstärkning av det

straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i samband med

införandet av euron. Några konkreta förslag till ändrad lagstiftning läggs

inte fram i propositionen. De av regeringen redovisade

lagstiftningsbehoven kommer att behandlas i senare sammanhang.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Ärendet och dess beredning 4

3 1929 års konvention för bekämpande av penningförfalskning 5

3.1 Bakgrund 5

3.2 Huvudsakligt innehåll 6

4 Europeiska unionens rambeslut om förstärkning av det

straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i samband med

införandet av euron 11

4.1 Bakgrund 11

4.2 Beslutsformen rambeslut 12

4.3 Huvudsakligt innehåll 13

5 Sveriges anslutning till överenskommelserna 17

5.1 Tillträde till 1929 års konvention för bekämpande av

penningförfalskning 17

5.2 Antagande av Europeiska unionens rambeslut om

förstärkning av det straffrättsliga och övriga skyddet mot

förfalskning i samband med införandet av euron 17

6 Nuvarande svenska regler i jämförelse med överenskommelserna 19

6.1 Inledning 19

6.2 Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott 20

6.3 Domsrätt 25

6.4 Beslag och förverkande 26

6.5 Centralbyrå samt internationellt samarbete 27

7 Ekonomiska konsekvenser 31

Bilaga 1 Internationell konvention för bekämpande av

penningförfalskning 32

Bilaga 2 Utkast till ett rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga

och övriga skyddet mot förfalskning i samband med

införandet av euron 47

Bilaga 3 Sammanfattning av promemorian Sveriges tillträde till vissa

internationella överenskommelser för bekämpande av

penningförfalskning m.m. 53

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Sveriges tillträde till vissa internationella

överenskommelser för bekämpande av penningförfalskning

m.m. 54

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000 55

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. godkänner konventionen för bekämpande av penningförfalskning

 av den 20 april 1929 med tillhörande protokoll,

2. godkänner utkastet till rambeslut om förstärkning av det

 straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i samband med

 införandet av euron.

2 Ärendet och dess beredning

Inom Justitiedepartementet har upprättats en promemoria, Sveriges

tillträde till vissa internationella överenskommelser för bekämpande av

penningförfalskning m.m. I promemorian föreslås att Sverige skall

ansluta sig till den internationella konventionen av den 20 april 1929 för

bekämpande av penningförfalskning. Konventionstexten i engelsk

lydelse samt i svensk översättning finns i bilaga 1. I promemorian

redogörs också för det arbete som ägt rum inom EU för att förhandla

fram ett rambeslut vars syfte är att förstärka det straffrättsliga skyddet

mot förfalskning i samband med införandet av euron. I promemorian

föreslås att Sverige aktivt bör arbeta för att det straffrättsliga skyddet mot

penningförfalskning förstärks inom EU och därvid ansluta sig till en

bindande rättsakt som kompletterar 1929 års konvention. Den senaste

svenska versionen av utkastet till rambeslut finns i bilaga 2. En

sammanfattning av promemorian finns i bilaga 3. Promemorian har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 4.

Remissyttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr.

Ju1999/5783/L5).

I propositionen föreslår regeringen att riksdagen skall godkänna den

internationella konventionen av den 20 april 1929 för bekämpande av

penningförfalskning och det inom EU framförhandlade rambeslutet om

förstärkning av det straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron.

Såvitt avser rambeslutet uppnåddes vid EU:s ministerråd för rättsliga

och inrikes frågor den 2 december 1999 i princip politisk enighet om

rambeslutets innehåll. Europaparlamentet har, i enlighet med artikel 39.1

i Fördraget om Europeiska unionen, givits tillfälle att yttra sig över

förslaget till rambeslut. Europaparlamentet lämnade sitt yttrande över

rambeslutet den 17 februari 2000. Därefter har det träffats

överenskommelse om att rambeslutet skall omfatta Gibraltar samt att

medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att

följa rambeslutet senast ett år efter att det har antagits. För närvarande

föreligger endast ett antal parlamentariska granskningsreservationer

avseende innehållet i rambeslutet. Ett av de länder som har en sådan

reservation har förklarat att man överlämnar till sitt parlament att bedöma

rambeslutets artiklar om ansvar och påföljder för juridiska personer.

Några ytterligare förhandlingar av innehållet i rambeslutet är för

närvarande inte aktuella innan det föreläggs ministerrådet för antagande.

Avsikten är att rambeslutet skall antas under det portugisiska

ordförandeskapet, vars sista ministerråd för rättsliga och inrikes frågor

äger rum den 29-30 maj 2000.

Främst mot bakgrund av behovet av att inom EU snabbt få till stånd ett

antagande av rambeslutet lägger regeringen inte i detta sammanhang

fram förslag till lagstiftning om genomförandet av åtagandena. En del av

lagstiftningsåtgärderna kommer att genomföras inom ramen för pågående

lagstiftningsprojekt. Regeringen avser att under hösten 2000 återkomma

med förslag till nödvändig lagstiftning i övriga delar.

3 1929 års konvention för bekämpande av

penningförfalskning

3.1 Bakgrund

Den 20 april 1929 antogs inom Nationernas Förbund (NF) en konvention

för bekämpande av penningförfalskning. När NF upplöstes övertog

Förenta Nationerna (FN) ansvaret för de konventioner som upprättats

inom ramen för NF. Dessutom övergick den tvistlösningsfunktion som

enligt konventioner upprättade inom NF tillkom Fasta mellanfolkliga

domstolen, till Internationella domstolen.

Avsikten med konventionen var att förbättra det internationella

samarbetet för att förebygga, utreda och lagföra penningförfalskning och

utprångling av falska pengar. Även om konventionen nu är 70 år gammal

utgör den fortfarande den viktigaste internationella överenskommelsen

på området. Konventionen har också en bred anslutning. Bl.a. har

samtliga medlemsstater inom EU, utom Sverige och Luxemburg, tillträtt.

Enligt uppgift har även Luxemburg inlett arbete för att kunna ansluta sig

till konventionen. Det har inte varit möjligt att utröna varför Sverige inte

tidigare har anslutit sig till konventionen.

Sverige deltar fullt ut i det internationella arbetet för att bekämpa

penningförfalskning och det har inte framkommit några uppgifter som

tyder på att det faktum att Sverige inte är anslutet till 1929 års

konvention skapar problem i det internationella polisiära och rättsliga

samarbetet.

Däremot har det i olika sammanhang framförts önskemål om att de

länder som ännu inte har anslutit sig till konventionen skall göra detta.

Vid den sjunde International Counterfeit Currency Conference som

hölls i Lyon 1987 antogs en resolution varigenom konferensen

uppmärksammade de stater som ännu inte anslutit sig till konventionen

om behovet av att göra detta. Resolutionen föranledde Sveriges riksbank

att i en skrivelse till Justitiedepartementet (dnr 87-111-03) påtala att

Sverige på ett närmast uppseendeväckande sätt avviker från det

internationella mönstret genom att inte vara anslutet till konventionen.

Riksbanken ansåg det därför önskvärt att departementet tog upp denna

fråga.

Behovet av att ansluta sig till konventionen har även aktualiserats inom

ramen för det straffrättsliga samarbetet i EU.

Den 1 januari 1999 införde elva av EU:s medlemsländer en gemensam

valuta, euron. Den 1 januari 2002 kommer sedlar och mynt i euro att

införas i dessa länder. Under längst ett halvår kommer sedlar och mynt i

euro och i de deltagande ländernas tidigare nationella valutor att kunna

användas samtidigt. Därefter, dvs. senast den 1 juli 2002, upphör de

deltagande ländernas nationella sedlar och mynt att gälla.

Den 28 maj 1999 antog Europeiska unionens råd en resolution om

förstärkning av det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i samband

med införandet av euron. Resolutionen innehåller huvudlinjerna i en

framtida bindande rättsakt (EGT C 171, 18.6.1999, s. 1). I resolutionen

anges bl.a. att bestämmelserna i 1929 års konvention skall utgöra en

gemensam minimistandard för det straffrättsliga skyddet mot

förfalskning i alla EU:s medlemsstater. Därefter har det inom ramen för

det mellanstatliga samarbetet i EU:s tredje pelare (polissamarbete och

straffrättsligt samarbete) förhandlats fram ett rambeslut som skall

komplettera bestämmelserna i 1929 års konvention. Rambeslutet

föreskriver bl.a. att de medlemsstater som hittills inte har anslutit sig till

konventionen åtar sig att göra det.

3.2 Huvudsakligt innehåll

Konventionen samt dess protokoll om hur vissa av bestämmelserna i

konventionen skall tolkas är i engelsk version samt i svensk översättning

fogad till denna proposition som bilaga 1.

Inledande bestämmelser

I artikel 1 erkänner parterna att konventionens bestämmelser under

nuvarande förhållanden utgör det mest effektiva medlet för att förhindra

och bestraffa penningförfalskning.

Artikel 2 anger att med ordet pengar avses i konventionen

papperspengar (innefattande banksedlar) och pengar av metall som är

lagligen utgivna.

Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott

I artikel 3 anges vilka gärningar som skall vara straffbara såsom brott

mot allmän lag, enligt följande.

1. Bedräglig framställning eller ändring av pengar, oavsett vilka medel

som har använts.

2. Bedräglig utprångling av falska pengar.

3. Införsel till en stat eller mottagande eller anskaffande av falska pengar

i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska.

4. Försök till och uppsåtlig medverkan i dessa gärningar.

5. Framställning, mottagande eller anskaffande i bedrägligt syfte av

hjälpmedel eller andra föremål som är specifikt avsedda för förfalskning

eller ändring av pengar.

Av artikel 18 framgår att konventionen inte skall inverka på principen

att de gärningar som avses i artikel 3 i varje stat utan att gärningen

tillförsäkras straffrihet skall kunna rubriceras, åtalas och bestraffas i

enlighet med de allmänna stadgandena i statens nationella lagstiftning. I

detta sammanhang bör också nämnas att protokollet till konventionen

föreskriver att konventionen inte skall inkräkta på parternas rätt att, inom

gränserna för sin egen lagstiftning, fritt reglera principerna för att ett

lägre eller inget straff ådöms samt benådning och amnesti.

I artikel 4 föreskrivs att var och en av de gärningar som avses i artikel

3 skall, om de begåtts i olika stater, betraktas som ett särskilt brott. I

protokollet till konventionen förklaras att denna artikel inte skall medföra

någon ändring i de nationella bestämmelserna om straff vid

sammanträffande av brott; den skall inte hindra att den som gör sig

skyldig till både penningförfalskning och utprångling av falska pengar

straffas endast som penningförfalskare.

Artikel 5 anger att det i straffskalan för brott som avses i artikel 3 inte

får göras åtskillnad mellan brott som avser en stats egna pengar och

andra staters pengar.

Genom artikel 6 förbinder sig de stater som erkänner internationell

tillämpning av principen om återfall i brott att, inom gränserna för sin

lagstiftning, erkänna domar, som meddelats i en annan stat avseende de

brott som avses i artikel 3, som återfall i brott.

Utländska målsägandes ställning

Artikel 7 föreskriver att om den interna lagstiftningen medger väckande

av enskilt anspråk, skall målsägande från andra stater, däribland den part

vars pengar blivit förfalskade, ha samma rättigheter som tillkommer

medborgarna i den stat där saken prövas.

Domsrätt

Artikel 8 anger att de stater som inte utlämnar sina egna medborgare

skall, om medborgaren har återvänt till sin egen stats territorium efter att

i en annan stat ha begått brott som avses i artikel 3, straffas som om

brottet begåtts inom den egna statens territorium och detta även om den

skyldige förvärvat medborgarskapet efter brottets förövande.

Bestämmelsen skall inte tillämpas om det i ett liknande fall inte skulle

kunna medges utlämning av en utlänning.

Enligt artikel 9 skall en utlänning som har begått ett brott som avses i

artikel 3 och som uppehåller sig inom en stats territorium vars nationella

lagstiftning som allmän regel erkänner principen om beivrande av brott

som begåtts utom riket, straffas som om brottet hade begåtts inom denna

stats territorium. En förutsättning för skyldigheten att lagföra är att

utlämnande har begärts och att den anmodade staten inte kan utlämna den

anklagade av skäl som saknar samband med brottet.

Artikel 17 innehåller en bestämmelse om konventionens förhållande

till internationell rätt. Artikeln klargör att en parts deltagande i

konventionen inte får tolkas så att det påverkar partens inställning i den

allmänna frågan om straffrättslig jurisdiktion i internationell rätt.

Utlämning

Artikel 10 föreskriver att i de utlämningsavtal som har ingåtts eller i

framtiden kan komma att ingås skall de gärningar som avses i artikel 3

betraktas som brott för vilka utlämning kan ske. Bestämmelsen

föreskriver också att de parter som inte gör utlämning beroende av

överenskommelse eller reciprocitet, skall erkänna de gärningar som avses

i artikel 3 som brott för vilka utlämning kan ske. Utlämning skall beviljas

i enlighet med den anmodade statens lag.

Beslag och förverkande

I Artikel 11 anges att falska pengar, hjälpmedel och andra föremål som

avses i artikel 3 punkt 5 skall tas i beslag och förklaras förverkade.

Pengarna, hjälpmedlen och föremålen skall efter förverkandet och på

därom gjord anhållan överlämnas, antingen till regeringen eller till

emissionsinstitutet i den stat vars pengar det är fråga om. Undantag kan

göras för dels föremål som, enligt lagen i den stat där lagföringen har

skett, måste sparas som bevismaterial, dels för föremål vilkas

överlämnande till den i artikel 12 avsedda centralbyrån anses önskvärd. I

vart fall skall alla sådana föremål göras obrukbara.

Centralbyrå

Artikel 12 föreskriver att i varje stat skall, inom gränserna för statens

lagstiftning, utredningar rörande penningförfalskningar organiseras av en

centralbyrå som skall stå i nära kontakt med

a) emissionsinstituten,

b) polismyndigheterna i staten och

c) centralbyråerna i andra stater.

Varje sådan centralbyrå skall fungera som central för upplysningar

som kan underlätta utredning, förhindrande och bestraffning av penning-

förfalskning.

Internationellt samarbete

Artikel 13 föreskriver att centralbyråerna skall stå i direkt förbindelse

med varandra.

I artikel 14 anges hur centralbyråerna skall samarbeta. Varje byrå

skall, i den utsträckning den finner det ändamålsenligt, tillhandahålla

centralbyråerna i andra stater en uppsättning makulerade exemplar av sin

stats lagliga betalningsmedel. Den skall regelbundet lämna central-

byråerna i andra länder underrättelser med nödvändiga detaljuppgifter

om dels nya penningemissioner i sin egen stat, dels indragning av pengar

beroende på att de upphört att gälla eller av annan anledning. Utom i fall

av rent lokalt intresse skall varje centralbyrå, i den utsträckning den

finner det ändamålsenligt delge andra centralbyråer följande.

1. Upptäckt av förfalskade pengar. Underrättelser om förfalskning av

bank- och centralbankssedlar skall åtföljas av dels en teknisk beskrivning

av förfalskningssättet, avgiven uteslutande av det emmissionsinstitut vars

sedlar har förfalskats, dels en fotografisk avbildning eller, om möjligt, ett

exemplar av den falska sedeln. I brådskande fall kan vederbörande

centralbyråer under hand delges en anmälan och en summarisk

beskrivning från polismyndigheterna, dock utan att det skall inverka på

ovannämnda underrättelse och tekniska beskrivning.

2. Upplysningar om utredning, åtal, frihetsberövande, lagföring och

utvisning av penningförfalskare samt, om möjligt, deras rörelser och

andra upplysningar av betydelse, såsom deras signalement, fingeravtryck

och fotografi.

3. Detaljerade upplysningar om upptäckt penningförfalskning med

uppgift huruvida upptäckten har lett till att alla falska pengar som är i

omlopp har kunnat beslagtas.

Artikel 15 anger att representanterna för centralbyråerna skall hålla

konferenser för att säkerställa, förbättra och utveckla det direkta inter-

nationella samarbetet för att förhindra och bestraffa penningförfalskning.

Vid dessa konferenser skall även representanter för emissionsinstitut och

berörda centrala myndigheter delta.

Artikel 16 innehåller bestämmelser om hur parterna skall förfara då de

hos varandra ansöker om rättslig hjälp. En ansökan om rättslig hjälp skall

framföras a) helst direkt mellan de rättsliga myndigheterna, i förekom-

mande fall via centralbyråerna, b) direkt mellan justitieministrarna i de

båda staterna eller direkt från myndigheten i den begärande staten till

justitieministern i den anmodade staten, c) genom förmedling av

diplomatisk eller konsulär företrädare för den begärande staten i den

anmodade staten; denna företrädare skall överlämna framställningen till

behörig rättslig myndighet eller till den myndighet som anvisas av

regeringen i den anmodade staten och skall direkt från denna myndighet

motta de handlingar som utvisar att ansökan har verkställts. I de fall som

avses i a) och c) skall en kopia av framställningen alltid samtidigt delges

med högsta myndigheten i den anmodade staten. Om inte annat har

avtalats, skall framställningen vara avfattad på den begärande myn-

dighetens språk, men den anmodade staten har rätt att begära

auktoriserad översättning till sitt eget språk av den begärande

myndigheten.

Ingen bestämmelse i denna artikel skall tolkas som en förpliktelse för

parterna att i fråga om brottmål godta någon form eller metod av

bevisning som skulle stå i strid med deras lagstiftning.

I protokollet till konventionen anges att parterna är skyldiga att

tillmötesgå en framställning om rättslig hjälp endast i den utsträckning

det stadgas i deras nationella lagstiftning.

Tvistlösning

I artikel 19 anges att parterna är överens om att tvister som uppkommer

mellan dem i fråga om tolkning eller tillämpning av konventionen och

som de inte kan lösa genom direkta förhandlingar, skall hänskjutas till

Fasta mellanfolkliga domstolen för avgörande. Om tvist har uppkommit

och inte parterna, eller någon av dem, är part till protokollet angående

den Fasta mellanfolkliga domstolen, skall tvisten enligt deras avgörande

och i enlighet med deras konstitutionella ordning, hänskjutas, antingen

till Fasta mellanfolkliga domstolen, till en i enlighet med konventionen

den 18 oktober 1907 för avgörande på fredlig väg av internationella

tvister tillsatt skiljedomstol eller till annan skiljedomstol.

Avslutande bestämmelser

Enligt artikel 20 är de franska och engelska texterna av konventionen

lika giltiga. Artikeln föreskriver också att konventionen skall ratificeras

och att ratifikationsinstrumentet skall överlämnas till NF:s

generalsekreterare, som skall meddela alla medlemmar i NF och varje

utanförstående stat som var företrädd vid den konferens där

konventionen utformades eller som delgetts konventionen, om

mottagandet av ratifikationsinstrumentet.

Artikel 21 föreskriver att från och med den 1 januari 1930 får varje

medlem av NF och varje utanförstående stat, som avses i artikel 20 och

som inte undertecknat konventionen, ansluta sig till den. Anslutnings-

instrumentet skall överlämnas till NF:s generalsekreterare som skall

meddela alla förbundsmedlemmar och de utanförstående stater som avses

i nämnda artikel.

Enligt artikel 22 skall de stater som vill göra förbehåll med avseende

på konventionens tillämpning, meddela NF:s generalsekreterare om sin

avsikt. Denne skall ofördröjligen delge dessa förbehåll med samtliga de

parter som har deponerat ratifikations- eller anslutningsinstrument och

samtidigt fråga dem om de önskar resa några invändningar. Om ingen av

parterna inom sex månader efter delgivningen har rest någon invändning,

skall anslutningen till konventionen av den stat som har gjort

ifrågavarande förbehåll anses ha blivit godkänd av de övriga parterna

med sagda förbehåll.

Artikel 23 föreskriver att en parts ratificering eller anslutning till denna

konvention förutsätter att partens lagstiftning och administrativa system

står i överensstämmelse med konventionens bestämmelser.

Artikel 24 reglerar konventionens tillämpning på parternas kolonier,

översjöiska territorier, protektorat eller områden som står under

överhöghet eller mandat.

Enligt artikel 25 träder konventionen i kraft nittio dagar efter det att

NF:s generalsekreterare har mottagit det femte ratifikations- eller

anslutningsinstrumentet.

Artikel 26 föreskriver att varje ratifikation eller anslutning som görs

efter det att konventionen har trätt i kraft i enlighet med artikel 25 får

effekt från och med den nittionde dagen efter det att vederbörande

instrument har mottagits av NF:s generalsekreterare.

I artikel 27 anges att konventionen får sägas upp av medlemmar i NF

och av utanförstående stater genom skriftligt meddelande till förbundets

generalsekreterare, som skall meddela samtliga medlemmar därom och

de utanförstående stater som avses i artikel 20. En uppsägning skall få

effekt ett år efter den dag då den mottagits av NF:s generalsekreterare.

Uppsägningen skall endast gälla den part på vars vägnar den har gjorts.

Artikel 28 anger att konventionen skall registreras av NF:s sekretariat

den dag den träder i kraft, att de befullmäktigade ombuden har

undertecknat konventionen samt att den upprättats i Genève den 20 april

1929.

4 Europeiska unionens rambeslut om

förstärkning av det straffrättsliga och övriga

skyddet mot förfalskning i samband med

införandet av euron

4.1 Bakgrund

Elva av EU:s medlemsländer införde den 1 januari 1999 en gemensam

valuta, euron. Det är dock först den 1 januari 2002 som sedlar och mynt i

euro kommer att sättas i omlopp. Under längst ett halvår kommer sedlar

och mynt i euro och de deltagande ländernas valutor att kunna användas

samtidigt. Därefter, dvs. senast den 1 juli 2002, upphör de deltagande

ländernas nationella valutor att gälla.

Euromynten ges ut i åtta valörer; 1, 2, 5, 10, 20 och 50 cent samt 1 och

2 euro. Mynten skall ha en sida som är gemensam för alla länder och en

nationell sida. Den gemensamma sidan föreställer Europa. De nationella

sidorna skiljer sig åt och varje land kan själv bestämma utformningen.

Eurosedlarna kommer att ges ut i sju valörer; 5, 10, 20, 50, 100, 200 och

500 euro. De kommer att samma utseende i alla länder som deltar i

valutaunionen.

Med hänsyn till att euron är en helt ny valuta som skall införas under

en kort övergångsperiod i elva av EU:s medlemsländer samt kommer att

få en världsomspännande betydelse, torde man kunna utgå från att den

kommer att vara särskilt utsatt för förfalskningsförsök både inom och

utom valutaunionen. Särskilt stor kommer risken att vara vid tidpunkten

för införandet. Inom ramen för det mellanstatliga samarbetet i EU:s

tredje pelare har därför arbete inletts med att förstärka det straffrättsliga

skyddet mot penningförfalskning.

I rekommendation nr 26 i handlingsplanen för bekämpande av den

organiserade brottsligheten (EGT C 251, 15.8.1997, s. 1) anges bl.a. att

rådet och kommissionen, mot bakgrund av befintliga nationella och

internationella instrument, bör överväga behovet av att införa

gemensamma bestämmelser för att bekämpa efterbildning och förfalsk-

ning av sedlar och mynt inför införandet av den gemensamma valutan. I

handlingsplanen för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i

Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet

och rättvisa (EGT C 19, 23.1.1999, s. 1) anges under avsnittet

Tillnärmning av straffrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna, paragraf

46 b, att medlemsstaterna inom två år efter det att fördraget har trätt i

kraft skall granska och vid behov tillnärma den nationella lagstiftningen

bl.a. i fråga om penningförfalskning (skydd av euron).

Europeiska rådet (dvs. stats- och regeringscheferna i EU:s

medlemsstater) höll den 15 16 oktober 1999 ett särskilt möte i

Tammerfors om skapandet av ett område med frihet, säkerhet och

rättvisa i EU. Europeiska rådet ansåg att när det gäller nationell straffrätt

bör insatserna för att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal

och påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal

sektorer av särskild betydelse, bl.a. ekonomisk brottslighet, innefattande

förfalskning av euron (se Europeiska rådets slutsats nr 48).

Under andra halvåret 1998 vidtogs i rådsarbetsgruppen gemenskapsrätt

och nationell straffrätt inom EU:s rättsliga och inrikes samarbete (efter

Amsterdamfördragets ikraftträdande, polissamarbete och straffrättsligt

samarbete), den s.k. tredje pelaren, en genomgång av medlemsstaternas

nationella lagstiftning vad avser penningförfalskning och utprångling av

falska pengar m.m. Under första halvåret 1999 analyserade

arbetsgruppen medlemsstaternas lagstiftning och fann att det förelåg

behov av att skapa ett rättsligt bindande EU-instrument som kompletterar

bestämmelserna i 1929 års konvention.

Arbetet resulterade i en resolution som antogs av EU:s ministerråd för

rättsliga och inrikes frågor den 28 maj 1999 (EGT C 171, 18.6.1999, s.

1). Resolutionen innehåller huvudlinjerna i en framtida bindande rättsakt

för medlemsstaterna i EU. I resolutionen anges därvid att

bestämmelserna i 1929 års konvention skall utgöra en gemensam

minimistandard för det straffrättsliga skyddet mot penningförfalskning

för alla Europeiska unionens medlemsstater. Rådet noterar också att de

medlemsstater som ännu inte är parter till konventionen har meddelat att

de har för avsikt att ansluta sig till den.

Den 9 juli 1999 presenterade det tyska ordförandeskapet i EU ett

förslag till rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga skyddet mot

förfalskning i samband med införandet av euron. Förslaget har

behandlats i den ovan nämnda arbetsgruppen som, efter det att

Amsterdamfördraget trädde i kraft, har bytt namn till arbetsgruppen för

materiell straffrätt.

4.2 Beslutsformen rambeslut

Samarbetet i den tredje pelaren (polissamarbete och straffrättsligt

samarbete) är mellanstatligt. Några beslutsbefogenheter på dessa

samarbetsområden har inte förts över till EU eller några av unionens

organ utan medlemsstaterna är bundna av de gemensamma besluten på i

princip samma sätt som normalt följer av internationellt samarbete enligt

folkrättens regler.

I samband med att Amsterdamfördraget trädde i kraft infördes nya

beslutsformer på tredje pelarens område. En av de nya beslutsformerna är

rambeslut. Det uttalade syftet med rambesluten är att närma

medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra.

Rambesluten skall vara bindande för medlemsstaterna när det gäller det

resultat som skall uppnås men överlämnar åt de nationella myndigheterna

att besluta om form och tillvägagångssätt. De skall inte ha direkt effekt

(se artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen). Det innebär att de

inte kan grunda rättigheter och skyldigheter för enskilda med mindre de

har genomförts i nationell lagstiftning.

Rambesluten medför en folkrättslig förpliktelse för Sverige att vid

behov genomföra de åtgärder som krävs för att införliva beslutens

innehåll med svensk rätt. De påverkar dock inte den grundläggande

mellanstatliga karaktären av samarbetet (se prop. 1997/98:58, s. 20 ff.).

Rambeslutens karaktär av mellanstatliga överenskommelser innebär att

regeringens befogenhet att ingå sådana överenskommelser begränsas av

bestämmelserna i 10 kap. 2 § regeringsformen. Enligt första stycket i

detta stadgande får regeringen inte ingå en för riket bindande

överenskommelse utan att riksdagen har godkänt denna, om

överenskommelsen förutsätter att lag ändras eller upphävs eller att ny lag

stiftas eller om överenskommelsen i övrigt gäller något ämne i vilket

riksdagen skall besluta. Enligt tredje stycket får regeringen inte heller

ingå en för riket bindande internationell överenskommelse utan att

riksdagen har godkänt den, om överenskommelsen är av större vikt.

Möjligheten för regeringen att anta ett rambeslut beror alltså på hur

åtagandena har utformats. Regeringen har i detta fall gjort den

bedömningen att riksdagen behöver godkänna rambeslutet.

4.3 Huvudsakligt innehåll

Utkastet till rambeslut i senaste svensk version är fogad till denna

proposition som bilaga 2. Som angetts i avsnitt 2 har överenskommelse

träffats om att rambeslutet skall omfatta Gibraltar samt att

medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att

följa rambeslutet senast ett år efter att det har antagits. Dessa

överenskommelser har ännu inte influtit i texten.

Definitioner

I artikel 1 anges att med konventionen avses den internationella

konventionen om bekämpning av penningförfalskning av den 20 april

1929 med tillhörande protokoll. Vidare anges att med pengar avses

papperspengar (inklusive sedlar) och pengar av metall som är lagliga

betalningsmedel, inklusive eurosedlar och euromynt som är lagliga

betalningsmedel i enlighet med rådets förordning (EG) nr 974/98.

Slutligen anges att med juridisk person avses varje enhet som har denna

ställning enligt tillämplig nationell lagstiftning, med undantag av stater

eller andra offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har

i egenskap av statsmakter samt offentliga internationella organisationer.

Förhållandet till 1929 års konvention

I artikel 2 föreskrivs att rambeslutets syfte är att komplettera

bestämmelserna i 1929 års konvention och underlätta medlemsstaternas

tillämpning av den. Därför skall de medlemsstater som hittills inte har

anslutit sig till konventionen åta sig att göra detta. Åtagandena enligt

1929 års konvention skall inte påverkas.

Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott

Artikel 3 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att följande handlingar är straffbara:

a. att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar, oavsett vilka

medel som har använts (motsvarar artikel 3.1 i 1929 års konvention),

b. att i bedrägligt syfte prångla ut falska pengar (motsvarar artikel 3.2 i

1929 års konvention),

c. att importera, exportera, transportera, ta emot eller anskaffa falska

pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om att de är falska,

d. att i bedrägligt syfte tillverka, ta emot, anskaffa eller inneha redskap,

föremål, datorprogram eller alla andra instrument som är specifikt

avsedda för att förfalska eller ändra pengar, eller hologram och andra

delar av pengar som tjänar till att skydda mot förfalskning.

Enligt punkt 2 i artikel 3 skall medverkan (medhjälp och anstiftan) till

dessa brott vara straffbart. Dessutom skall försök till brott under

punkterna a c vara straffbart.

I artikel 4 åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga åtgärder för

att säkerställa att de handlingar som anges i artikel 3 skall vara straffbara

även när det rör sig om sedlar eller mynt som framställs eller har

framställts med hjälp av lagliga anordningar eller material i strid med de

rättigheter enligt vilka de behöriga myndigheterna får ge ut sedlar och

mynt och utan dessa myndigheters samtycke. Detta syftar t.ex. på fall när

anställda vid ett officiellt myntverk präglar mynt för egna ändamål.

Bestämmelsen skall dock inte omfatta överskridanden av t.ex. den av

Europeiska centralbanken fastställda mängd mynt och sedlar som får

utges av medlemsstaternas behöriga mynt- och sedelutgivande

myndigheter.

Artikel 5 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga

åtgärder för att säkerställa att de handlingar som anges i artiklarna 3 4 är

straffbara, a) när de begåtts före den 1 januari 2002 avseende framtida

eurosedlar och mynt b) när de avser beslutade, men ännu inte utgivna

sedlar och mynt inom valutor som redan är gällande betalningsmedel.

Artikel 6 punkt 1 anger att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder

som är nödvändiga för att säkerställa att de gärningar som anges i

artiklarna 3 5 medför effektiva, proportionerliga och avskräckande

straffrättsliga påföljder, däribland frihetsberövande som kan medföra

utlämning. Punkt 2 föreskriver att brottet bedräglig framställning eller

ändring av pengar, som anges i artikel 3.1 a, skall kunna bestraffas med

fängelse varvid det maximala straffet inte skall vara lägre än åtta år.

Domsrätt

Genom artikel 7 punkt 1 åtar sig varje medlemsstat att, utan att det

påverkar punkt 2 i artikeln, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

upprätta sin jurisdiktion beträffande de brott som anges i artiklarna 3 5,

om brottet helt eller delvis har begåtts inom dess territorium. Vidare

föreskrivs att artiklarna 8 och 9, såväl som artikel 17, i 1929 års

konvention är tillämpliga på de brott som anges i artiklarna 3 5 i

rambeslutet.

Punkt 2 anger att, åtminstone de medlemsstater i vilka euron har

antagits, skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att åtal för

penningförfalskning, åtminstone när det gäller euron, är möjligt

oberoende av gärningsmannens nationalitet och oavsett var brottet har

begåtts.

Punkt 3 föreskriver att om fler än en medlemsstat har jurisdiktion och

möjlighet att åtala för ett brott som grundas på samma omständigheter,

skall de berörda medlemsstaterna samarbeta för att avgöra vem av dem

som skall lagföra gärningsmannen eller gärningsmännen. Målsättningen

är att samtliga gärningsmän skall lagföras i en och samma medlemsstat.

Ansvar och påföljder för juridiska personer

Artikel 8 och 9 innehåller bestämmelser om ansvar och påföljder för

juridiska personer. Artiklarna överensstämmer i tillämpliga delar med

artiklarna 3 och 4 i rådets akt av den 19 juni 1997; andra protokollet till

konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella

intressen (EGT C 221, 19.7.1997, s. 11).

I artikel 8 punkt 1 anges att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder

som är nödvändiga för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till

ansvar för de brott som anges i artiklarna 3 5 som till deras förmån begås

av varje person som agerar antingen enskilt eller som en del av den

juridiska personens organisation och som har en ledande ställning inom

den juridiska personens organisation. Den ledande ställningen skall vara

grundad på befogenhet att företräda den juridiska personen, befogenhet

att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller befogenhet att

utöva kontroll inom den juridiska personen. Ansvar skall även kunna

utkrävas av den juridiska personen då en person med ledande ställning

till förmån för den juridiska personen gör sig skyldig till medhjälp eller

anstiftan till de angivna brotten eller försök till brotten

penningförfalskning (artikel 3.1 a) eller utprångling av falska pengar

(artikel 3.1 b).

Punkt 2 i artikel 8 föreskriver att, utom i de fall som redan avses i

punkten 1, skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga

för att säkerställa att en juridisk person kan ställas till ansvar när brister i

övervakning eller kontroll, som skall utföras av en sådan person som

avses i punkten 1, har gjort det möjligt för en person som är underställd

den juridiska personen att begå ett brott som anges i artiklarna 3 5 till

förmån för den juridiska personen.

Artikel 8 punkt 3 anger att den juridiska personens ansvar enligt

punkterna 1 och 2 inte utesluter lagföring av fysiska personer som är

gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till brott som anges i artiklarna

3 5.

Artikel 9 punkt 1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta de

åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som

har fällts till ansvar i enlighet med artikel 8.1 kan bli föremål för

effektiva, väl avvägda och avskräckande påföljder, som skall innefatta

bötesstraff eller administrativa avgifter och som kan innefatta andra

påföljder, såsom a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd,

b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, c) rättslig övervakning, eller

d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten.

Enligt punkt 2 i artikel 9 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som

är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk person som har ställts till

ansvar i enlighet med artikel 8.2 kan bli föremål för effektiva, väl

avvägda och avskräckande påföljder eller åtgärder.

Genomförande

Artikel 10 punkt 1 föreskriver inom vilken tid medlemsstaterna skall sätta

i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta rambeslut. Som

tidigare angivits har överenskommelse träffats om att medlemsstaterna

skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutet

senast ett år efter att det har antagits. Bestämmelsen kommer således att

ändras i enlighet därmed.

I punkt 2 anges att medlemsstaterna, inom samma tidsperioder, till

rådets generalsekretariat, Europeiska gemenskapernas kommission och

Europeiska centralbanken skall överlämna en text av bestämmelserna i

deras nationella lagstiftning genom vilka deras åtaganden enligt detta

rambeslut överförs till nationell lagstiftning. På grundval av en rapport

baserad på denna information och en skriftlig rapport från

kommissionen, skall rådet senast den 30 juni 2001 utvärdera i vilken

omfattning medlemsstaterna vidtagit nödvändiga åtgärder för att uppfylla

rambeslutet.

Ikraftträdande

Enligt artikel 11 träder rambeslutet i kraft den dag det publiceras i

Europeiska gemenskapernas tidning.

5 Sveriges anslutning till överenskommelserna

5.1 Tillträde till 1929 års konvention för bekämpande av

penningförfalskning

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner 1929 års konvention för

bekämpande av penningförfalskning med tillhörande protokoll.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker att Sverige tillträder konventionen eller

har inga invändningar.

Skälen för regeringens förslag: Penningförfalskning och utprångling

av falska pengar är brott som, oavsett vilken valuta de avser, kan utföras

var som helst i världen. Det är därför viktigt att det internationella

straffrättsliga samarbetet på detta område fungerar väl. Det föreligger ett

starkt svenskt intresse av att tillförsäkra den svenska valutan ett så

omfattande internationellt straffrättsligt skydd som möjligt.

Som tidigare angetts utgör 1929 års konvention, trots att den nu är 70

år gammal, den viktigaste internationella överenskommelsen på området.

Konventionen har också en bred anslutning. Samtliga medlemsstater

inom EU, utom Sverige och Luxemburg, har tillträtt och enligt uppgift

har även Luxemburg inlett arbete för att kunna ansluta sig till

konventionen. Regeringen anser därför att det ter sig naturligt att även

Sverige ansluter sig till 1929 års konvention.

Därutöver utgör 1929 års konvention utgångspunkten för det arbete

som pågår inom EU för att förbättra det straffrättsliga skyddet mot

penningförfalskning. Avsikten med rambeslutet är att det skall

komplettera bestämmelserna i 1929 års konvention och underlätta

medlemsstaternas tillämpningen av den. Rambeslutet förutsätter därför

att alla medlemsstater är anslutna till konventionen.

Regeringen föreslår mot angiven bakgrund att Sverige skall tillträda

1929 års konvention för bekämpande av penningförfalskning. Eftersom

konventionen föranleder ändring av lag krävs riksdagens godkännande

för ett tillträde.

5.2 Antagande av Europeiska unionens rambeslut om

förstärkning av det straffrättsliga och övriga skyddet

mot förfalskning i samband med införandet av euron

Regeringens förslag: Riksdagen godkänner utkastet till Europeiska

unionens rambeslut om förstärkning av det straffrättsliga och övriga

skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron.

Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot att

Sverige aktivt arbetar för att det straffrättsliga skyddet mot

penningförfalskning förstärks inom EU och därvid ansluter sig till en

bindande rättsakt som kompletterar bestämmelserna i 1929 års

konvention.

Skälen för regeringens förslag: Arbetsgruppen Materiell straffrätt

inom EU:s tredje pelare (polissamarbete och straffrättsligt samarbete) har

genomfört en analys av medlemsstaternas nationella lagstiftning samt en

utvärdering av tillämpningsområdet för 1929 års konvention.

Arbetsgruppens slutsats är att det föreligger behov av att skapa ett

rättsligt bindande EU-instrument som kompletterar bestämmelserna i

1929 års konvention. Det anses bl.a. vara tveksamt om konventionen kan

tillämpas på nya former av hjälpmedel som datorprogram och andra

immateriella hjälpmedel som används för att förfalska pengar. En annan

brist är att det framstår som oklart om samtliga medlemsstaters

lagstiftning såsom falska pengar också definierar sedlar och mynt som i

och för sig tillverkats med användande av samma material och utrustning

som används för tillverkning av äkta sedlar och mynt, men där

tillverkning skett utan behöriga myndigheters tillstånd. Det har också

framkommit att inte alla medlemsstaters straffrättsliga lagstiftning

omfattar förfalskning och spridande av falska sedlar och mynt som är

beslutade att sättas i omlopp, men som ännu inte har givits ut. Detta

anses vara särskilt allvarligt med hänsyn till att valörer, utseende, form,

storlek, sammansättning m.m. av sedlar och mynt i euro redan har

beslutats och offentliggjorts.

Det är mot bl.a. denna bakgrund som rambeslutet har förhandlats fram.

Sverige har ett starkt intresse av att samtliga medlemsstater så snart som

möjligt inför bestämmelser som undanröjer de brister som identifierats.

Eftersom ett rambeslut enligt artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska

unionen är bindande för medlemsstaterna och då det nu aktuella

rambeslutet innehåller bestämmelser som föranleder ändring av lag,

krävs riksdagens godkännande för att Sverige skall kunna rösta för ett

antagande av rambeslutet i ministerrådet.

6 Nuvarande svenska regler i jämförelse med

överenskommelserna

6.1 Inledning

Svensk lagstiftning torde i de flesta avseenden uppfylla de krav

konventionen och rambeslutet ställer upp.

Konventionens och rambeslutets inledande bestämmelser (artiklarna 1

och 2) innehåller inte några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder.

När det gäller bestämmelserna om vilka handlingar som utgör brott

torde reglerna i brottsbalkens 14 kap. om förfalskningsbrott samt 23 kap.

om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott, omfatta i

stort sett samtliga de förfaranden som enligt konventionen och

rambeslutet skall vara kriminaliserade. För att Sverige fullt ut skall kunna

anses uppfylla åtagandena i konventionen och rambeslutet torde det dock

vara nödvändigt att det straffrättsliga ansvaret för befattning med falska

pengar i vissa avseenden reformeras. I avsnitt 6.2 redogörs närmare för i

vilka delar lagstiftningsåtgärder bedöms vara nödvändiga när det gäller

bestämmelserna om vilka handlingar som skall utgöra brott.

Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska

personer i artiklarna 8 och 9 innebär att påföljder i form av bötesstraff

eller administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna

åläggas juridiska personer när brott har begåtts till deras förmån. Något

krav på införande av straffrättsligt ansvar för juridiska personer

föreligger inte. Reglerna om företagsbot i 36 kap. 7 10 §§ brottsbalken

torde motsvara de krav som ställs i rambeslutet.

Konventionens bestämmelse om utländsk målsägandes ställning

(artikel 7) torde inte kräva några lagstiftningsåtgärder, eftersom

utländska målsägande, i tillämpliga delar, har samma rättigheter som

svenska målsägande.

Såvitt avser konventionens bestämmelser om domsrätt (artiklarna 8 9

och 17) jämfört med de kompletterande bestämmelserna i rambeslutet

(artikel 7), kräver dessa inte några lagstiftningsåtgärder. Reglerna i 2 kap.

brottsbalken om tillämpligheten av svensk lag omfattar de situationer där

parterna åtar sig att ha domsrätt. Däremot redogörs i avsnitt 6.3 för att det

kan finnas behov av lagstiftningsåtgärder för att förstärka skyddet mot

förfalskning av svenska sedlar och mynt i fall då brott begås utom riket.

Genom bestämmelserna i lagen (1957:668) om utlämning för brott

torde Sverige väl uppfylla de åtaganden som konventionen (artikel 10)

och rambeslutet (artikel 6.1) uppställer när det gäller utlämning för brott.

Regeringen gör också den bedömningen att den svenska lagstiftningen

innehåller nödvändig reglering för att uppfylla konventionens

bestämmelser om beslag och förverkande (artikel 11), centralbyrå

(artikel 12) och internationellt samarbete (artiklarna 13 16). I avsnitten

6.4 och 6.5 lämnas en närmare redogörelse för skälen till denna

bedömning.

Konventionens bestämmelser om tvistlösning (artikel 19) samt de

avslutande bestämmelserna om ratifikation m.m. (artiklarna 20 28)

innehåller inte några åtaganden som kräver lagstiftningsåtgärder.

6.2 Bestämmelser om vilka handlingar som utgör brott

Regeringens bedömning: Det straffrättsliga ansvaret för befattning

med falska sedlar och mynt bör reformeras i vissa avseenden.

Bestämmelserna bör därvid utformas så att det betraktas som ett

självständigt brott att anskaffa eller ta emot falska sedlar och mynt

med uppsåt att de skall prånglas ut. Även försök till sådant brott bör

vara straffbart. Det bör vidare klargöras att även datorprogram och

andra immateriella objekt i lagens mening kan utgöra hjälpmedel vid

brott. Det bör även övervägas att låta sedlar och mynt, som är

beslutade men som inte har givits ut, i förfalskningshänseende

behandlas på samma sätt som sedlar och mynt som är gällande

betalningsmedel.

Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med

regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar bedömningen eller

saknar invändningar. Några remissinstanser har dock särskilt kom-

menterat promemorians bedömning i denna del. Ekobrottsmyndigheten

delar uppfattningen om svensk lagstiftnings överensstämmelse med 1929

års konvention och rambeslutet, men anger att det kan noteras att andra

pågående lagstiftningsärenden och den slutliga utformningen av dessa

försvårar en fullständig analys av vilka lagstiftningsåtgärder som de i

promemorian redovisade överenskommelserna kan föranleda.

Riksåklagaren har heller inget att erinra mot de förslag som nu

presenteras i promemorian, men ställer sig något tveksam till vissa

framtida lagtekniska konstruktioner som antyds, bl.a. att försök till

innehav av falska pengar skall vara straffbart. Göta hovrätt påpekar att

det knappast kan komma i fråga att kriminalisera försök till innehav och

anför att försöksbrottet i stället måste avse försök till mottagande eller

anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap

om att de är falska, så som angetts i konventionen. Hovrätten ifrågasätter

också om sedlar och mynt som inte satts i omlopp är skyddade av

bestämmelsen om urkundsförfalskning i 14 kap. 1 § brottsbalken.

Skälen för regeringens bedömning

Befattning med falska pengar

Artikel 3 punkt 3 i 1929 års konvention anger bl.a. att mottagande eller

anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap

om att de är falska skall vara straffbart. I punkt 4 i artikel 3 föreskrivs att

försök till bl.a. dessa gärningar skall vara straffbart.

Enligt 14 kap. 6 § brottsbalken döms den som eftergör inom eller utom

riket gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel

eller mynt för penningförfalskning. 14 kap. 9 § samma balk föreskriver

bl.a. att den som utprånglar falsk sedel eller falskt mynt döms för

brukande av det förfalskade såsom om han själv hade gjort

förfalskningen. För ansvar krävs att det förfalskade utges som äkta under

vilseledande av den som tar emot det. Det krävs däremot inte att

gärningsmannen erhåller valuta för de falska pengarna (se[REDACTED_EFTERNAMN]

m.fl. Brottsbalken En kommentar, 1998, s. 14:87). I 14 kap. 12 § samma

balk anges bl.a. att för försök eller förberedelse till brukande av vad som

förfalskats dömes till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

Enligt 23 kap. 2 § brottsbalken döms bl.a. den som med uppsåt att

utföra eller främja brott anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager,

förvarar, fortskaffar eller tager annan dylik befattning med gift,

sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant

hjälpmedel. Som exempel på vilka föremål som räknas till hjälpmedel

nämns i motiven föremål som tillkommit genom förfalskning, t.ex. falsk

sedel. Det anges att befattning med sådana föremål i första hand är

kriminaliserad i kapitlet om förfalskning, men att, i den mån så inte är

fallet, sådan gärning kan vara att bestraffa som förberedelse till det brott

för vars utförande det förfalskade är avsett. Förfärdigande av falsk sedel

eller falskt mynt är sålunda att bestraffa enligt 14 kap. 6 § brottsbalken

och utprångling därav som brukande av falsk urkund enligt 14 kap. 9 §

samma balk, men anskaffande eller fortskaffande av falsk sedel eller

falskt mynt kan vara att straffa som förberedelse (jfr. NJA II 1948, s. 196

samt[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., a.a., s. 23:27).

Det har emellertid framförts att mot ett sådant synsätt kan anföras att

vid brott som avser hantering av en viss sak denna sak inte i sig kan

anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som avses i bestämmelsen om

förberedelse (se t.ex. Hoflund i SvJT 1985 s. 41, Jareborg, Straffrättens

ansvarslära, 1994, s. 94 samt[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., a.a., s. 23:27). I RH

1996:148 ansågs sålunda två falska tusenkronorssedlar inte utgöra

hjälpmedel för brottet utprångling av falsk sedel, med motiveringen att

vid brott som avser hantering av en viss sak denna sak i sig inte kan

anses vara ett sådant hjälpmedel för brottet som avses i 23 kap. 2 § första

stycket brottsbalken. Resonemanget utesluter dock inte att falska sedlar

skulle kunna utgöra hjälpmedel för andra typer av brott, t.ex. bedrägeri.

Bestämmelsen i artikel 3 punkt 4 i 1929 års konvention synes sträcka

sig längre än den svenska lagstiftningen på området. Enligt artikeln skall

nämligen bl.a. försök till anskaffande och mottagande av falska pengar

vara straffbelagt, vilket innebär att det straffbara området utsträcks till att

omfatta förfaranden som kan föregå befattning med falska pengar. Även

om flertalet sådana handlingar torde vara att bedöma som medhjälp till

brukande av falsk sedel eller falskt mynt eller medhjälp till försök eller

förberedelse till sådant eller annat brott, kan det inte uteslutas att det

finns i och för sig straffvärda beteenden som faller utanför det i Sverige

kriminaliserade området.

Brott som riktar sig mot sedlar och mynt får anses särskilt straffvärda,

eftersom de kan allvarligt skada förtroendet de pengar som är gällande

betalningsmedel. Det är således av stor vikt att det straffrättsliga skyddet

av pengar inte har några brister som kan utnyttjas för att begå brott.

Som framgått av redogörelsen ovan framstår rättsläget som i viss mån

oklart när det gäller dels den straffrättsliga rubriceringen, dels det

kriminaliserade områdets omfattning avseende olika former av befattning

med falska pengar. Det synes därför angeläget att göra en översyn av

straffbestämmelserna om utprångling av falska pengar och utforma dem

så att oklarheterna undanröjs.

I promemorian anges att det straffrättsliga ansvaret för befattning med

falska pengar bör utformas så att det skall betraktas som ett självständigt

brott att inneha falska sedlar och mynt med uppsåt att de skall prånglas ut

samt att även försök till sådant brott skall vara straffbart. Riksåklagaren

har förklarat sig vara något tveksam till vissa framtida lagtekniska

konstruktioner som antyds i promemorian, bl.a. att försök till innehav av

falska pengar skall vara straffbart. Göta hovrätt påpekar att det knappast

kan komma i fråga att kriminalisera försök till innehav och anför därvid

att försöksbrottet i stället måste avse försök till mottagande eller

anskaffande av falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap

om att de är falska, så som angetts i konventionen. Regeringen kan

ansluta sig till Riksåklagarens och Göta hovrätts bedömning. Försök till

innehav av falska pengar bör således inte kriminaliseras. Detta krävs inte

heller enligt konventionen eller rambeslutet. Vad som däremot kan

komma i fråga är att göra bl.a. mottagande och anskaffande av falska

pengar med uppsåt att de skall prånglas ut till ett självständigt brott.

Regeringen gör därvid, liksom Göta hovrätt, bedömningen att

försöksbrottet bör utformas till att avse försök till mottagande,

anskaffande eller liknande befattning med falska pengar i avsikt att

prångla ut dem och med vetskap om att de är falska.

Det bör här nämnas att frågan om utformningen av bl.a.

bestämmelserna om förberedelse till brott bereds inom Regeringskansliet

mot bakgrund av de förslag som presenterades i betänkandet

Straffansvarets gränser (SOU 1996:185). Vid utformningen av

bestämmelserna om straffrättslig befattning med falska pengar måste

därför hänsyn tas till utfallet av den beredningen.

Förberedelse till penningförfalskning

Artikel 3.1 d i rambeslutet föreskriver bl.a. att framställning, mottagande,

anskaffande och innehav i bedrägligt syfte av datorprogram och andra

hjälpmedel som specifikt är avsedda för olaglig framställning av pengar,

skall vara straffbart.

Enligt 14 kap. 6 § brottsbalken döms den som eftergör inom eller utom

riket gällande penningsedel eller mynt eller annorledes förfalskar sedel

eller mynt för penningförfalskning. I 14 kap. 12 § samma balk anges att

för försök eller förberedelse till bl.a. penningförfalskning dömes till

ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas.

Enligt 23 kap. 2 § brottsbalken döms bl.a. den som, med uppsåt att

utföra eller främja brott, anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottager,

förvarar, fortskaffar eller tager annan dylik befattning med gift,

sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant

hjälpmedel. Förberedelsebestämmelsen är i och för sig tillämplig även

för brottslighet i IT-miljön. Rambeslutets krav på lagstiftning torde

således formellt få anses uppfyllt. Förberedelsebestämmelsen torde

emellertid vara i behov av en modernisering och anpassning till den IT-

relaterade brottslighet som förekommer i dag och som kan befaras

förekomma i framtiden.

Frågan om en sådan anpassning behandlas inom ramen för den

beredning av betänkandet Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) som

tidigare nämnts.

Obehörig tillverkning

I artikel 4 i rambeslutet åläggs varje medlemsstat att vidta nödvändiga

åtgärder för att de gärningar som anges i artikel 3 skall vara straffbara när

det rör sig om sedlar eller mynt som tillverkas eller har tillverkats med

lagliga, dvs. officiellt därför avsedda anordningar eller material, men

utan tillstånd och i strid med de rättigheter eller villkor att ge ut pengar

som tillkommer de behöriga nationella mynt- och sedelutgivande

myndigheterna. Detta syftar t.ex. på fall när anställda vid ett officiellt

myntverk präglar mynt för egna ändamål.

Obehörig tillverkning av pengar torde omfattas av bestämmelsen om

penningförfalskning i 14 kap. 6 § brottsbalken. För att kunna dömas till

ansvar är det inte avgörande om gärningsmannen använder annan

utrustning eller annat material än det som är föreskrivet för äkta mynt

eller sedel. Så kan t.ex. ett mynt vara falskt även om det till

sammansättning och storlek i allt motsvarar ett äkta mynt och alltså har

samma metallvärde som detta. Avgörande är däremot om tillverkningen

sker av någon som är behörig till det (se NJA II 1948, s. 403 samt
[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. Brottsbalken En kommentar, 1998, s. 14:66).

Sedlar och mynt som inte har satts i omlopp

Enligt artikel 5 i rambeslutet skall de förfaranden som anges i artiklarna

3 4 vara straffbara även då de avser beslutade sedlar och mynt som ännu

inte har satts i omlopp. Enligt vad som är känt har det i Sverige aldrig

förekommit några fall där sådana sedlar eller mynt har förfalskats eller

prånglats ut.

Stadgandet om penningförfalskning i 14 kap. 6 § brottsbalken är endast

tillämpligt på inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt .

Sedlar och mynt blir gällande först när de har satts i cirkulation i enlighet

med de bestämmelser som reglerar utgivningen av pengar. I Sverige har

Riksbanken, enligt 9 kap. 13 § regeringsformen, ensam rätt att ge ut

svenska sedlar och mynt. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket lagen

(1988:1385) om Sveriges riksbank är sedlar och mynt som ges ut av

Riksbanken lagliga betalningsmedel. I motiven till denna bestämmelse

anges att innebörden av att sedlar och mynt är lagliga betalningsmedel, är

att var och en är skyldig att ta emot dessa sedlar och mynt som betalning

(prop. 1986/87:143, s. 64).

I promemorian Sveriges tillträde till vissa internationella överens-

kommelser för bekämpande av penningförfalskning m.m. görs den

bedömningen att sedlar och mynt som är beslutade av behöriga myn-

digheter, men som ännu inte har givits ut och därför inte blivit gällande

betalningsmedel, torde vara att, i straffrättslig mening, anse som

urkunder och därför skyddas av bestämmelsen om urkundsförfalskning i

14 kap. 1 § brottsbalken.

Göta hovrätt har instämt i bedömningen att sedlar och mynt som ännu

inte har satts i omlopp torde kunna jämställas med handling som är av

betydelse som bevis och att de torde vara att anse som äkta urkunder.

Hovrätten har dock ifrågasatt om sedlar och mynt som inte satts i omlopp

är skyddade av bestämmelsen om urkundsförfalskning i 14 kap. 1 §

brottsbalken, eftersom det, enligt hovrättens mening, skulle föra för långt

att säga att den omständigheten att någon sätter i och för sig äkta sedlar

och mynt i omlopp är liktydigt med att ändra eller utfylla en urkund.

Hovrätten synes dock inte ha ifrågasatt att eftergörande av beslutade

sedlar och mynt som inte har satts i omlopp skulle kunna utgöra

framställande av falsk urkund.

Regeringen kan ansluta sig till Göta hovrätts bedömning. Därutöver

anser regeringen också att det finns skäl som talar för att eftergörande av

beslutade sedlar och mynt som ännu inte har satts omlopp kan utgöra

framställande av falsk urkund och därmed vara att bestraffa som

urkundsförfalskning. Enligt regeringens mening finns det dock anledning

att överväga om inte sådana sedlar och mynt som ännu inte har satts i

omlopp i förfalskningshänseende helt bör likställas med sedlar och mynt

vilka är gällande betalningsmedel. Det framstår av systematiska skäl som

lämpligt att alla beslutade sedlar och mynt, oavsett om dessa har satts i

omlopp eller inte, har samma straffrättsliga skydd. Det kan med fog

hävdas att straffvärdet för gärningar som riktar sig mot beslutade sedlar

och mynt som skall sättas i omlopp och därmed utgöra lagligt

betalningsmedel, t.ex. eftergörande av sådana sedlar och mynt, är så högt

att de bör bedömas enligt den för penningförfalskning strängare

straffskalan. Därutöver bör det tas i beaktande att man inom EU fäst

särskild uppmärksamhet vid denna fråga. Rambeslutet innebär också att

samtliga de förfaranden som anges i artikel 3 4 skall vara straffbara även

då de riktar sig mot i behörig ordning beslutade sedlar och mynt som

ännu inte har satts i omlopp. Rambeslutet torde således innebära ett krav

på ändring av svensk lagstiftning i detta avseende.

Övriga straffrättsliga åtaganden

Övriga bestämmelser i 1929 års konvention och förslaget till rambeslut

om vilka handlingar som skall vara straffbara får, enligt regeringens

bedömning, anses redan omfattas av straffansvar enligt svensk rätt.

6.3 Domsrätt

Regeringens bedömning: Svensk domsrätt föreligger i samtliga de

fall som avses i konventionen och förslaget till rambeslut. Däremot

finns skäl som talar för att förstärka skyddet mot förfalskning av

svenska sedlar och mynt genom att införa en uttrycklig bestämmelse

om svensk domsrätt för brott som begåtts utom riket, oberoende av

innehållet i lagen på gärningsorten, om brottet är förfalskning eller

utprångling av svenskt mynt eller sedel.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar.

Ekobrottsmyndigheten pekar på att skäl synes tala för att stats-

skyddsprincipen omfattar också penningförfalskning, men eftersom på

sätt redogjorts för i promemorian frågan inrymmer vissa oklarheter,

anser myndigheten att en förändring av lagstiftningen i klargörande syfte

är påkallad.

Skälen för regeringens bedömning: Tillämpligheten av svensk lag

regleras i huvudsak i 2 kap. brottsbalken. I 1 §, som innehåller

huvudreglerna om den svenska kompetensen i fråga om brott som begåtts

utom riket, anges i första stycket att för brott som begåtts utom riket

döms efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts av

1) svensk medborgare eller utlänning med hemvist i Sverige, 2) av

utlänning utan hemvist i Sverige, som efter brottet blivit svensk

medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är medborgare i ett

nordiskt land, eller 3) av annan utlänning som finns här i riket och

påföljden för brottet kan bli fängelse i mer än sex månader. I andra

stycket anges att första stycket inte gäller om gärningen är fri från ansvar

på gärningsorten eller om den har begåtts inom ett område som inte

tillhör någon stat och enligt svensk lag strängare straff än böter inte kan

följa på gärningen. Bestämmelsen ställer alltså upp ett krav på dubbel

straffbarhet. I 3 § kompletteras bestämmelserna i 2 § angående den

svenska jurisdiktionskompetensen beträffande brott begånget utom riket

med bestämmelser som utsträcker kompetensen till vissa specialfall. I

fjärde punkten anges att för brott som begåtts utom riket döms även i

annat fall än som avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol, om

brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller

svensk allmän inrättning. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k.

statsskyddsprincipen. Principen innebär att svensk domstol alltid skall

kunna döma över ett sådant brott, oberoende av vem och var det har

begåtts; alltså utan att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt.

Vid tolkningen av uttrycket brott mot Sverige kan ledning hämtas i ett

uttalande av straffrättskommittén i dess förslag till brottsbalk (SOU

1953:14, s. 450; NJA II 1962, s. 59 f.). Kommittén anser att uttrycket

brott mot Sverige innefattar brott som omedelbart riktar sig mot ett

straffskyddat intresse beträffande vilket svenska staten uppfattas som

bärare. Hit hör, enligt kommittén, främst brott mot svenska statens yttre

eller inre säkerhet eller dess offentliga myndigheter eller ämbetsbrott av

svensk tjänsteman (jfr uttalande av lagrådet, NJA II 1962 s. 63). Högsta

domstolen har anfört att dessa motivuttalanden ger vid handen att

uttrycket brottet förövats mot Sverige bör tolkas restriktivt och anses

gälla gärningar där angreppet mot svenska staten träder i förgrunden

(NJA 1983 s. 425). Det förtjänar även att nämnas att i SvJT 1952 ref. s.

291 ansågs förfalskning av pass inte vara begånget mot Sverige eller

svensk man.

Mot denna bakgrund framstår rättsläget som osäkert när det gäller

frågan om penningförfalskning och utprångling av svensk sedel eller

svenskt mynt omfattas av begreppet brott mot Sverige. Det bör dock

nämnas att vissa uttalanden i äldre litteratur ger uttryck för att

penningförfalskning när det gäller svenskt mynt eller sedel skulle kunna

utgöra brott mot staten, jfr. Carlén, Kommentar öfver strafflagen, 1866,

s. 11, Assarsson, Svenska straffrättens allmänna del, 1879, s. 223, samt

Flensburg, Kommentar öfver strafflagen, 1907, s. 1.

Förfalskning och utprångling av svenska sedlar och mynt kan utföras

var som helst i världen och det föreligger med hänsyn härtill ett starkt

svenskt intresse av att tillförsäkra den svenska valutan ett så omfattande

internationellt straffrättsligt skydd som möjligt. En grundläggande

förutsättning är därvid att svenska bestämmelser om domsrätt inte på ett

omotiverat sätt begränsar möjligheterna för svenska myndigheter att

ingripa. Starka skäl talar därvid för att svenska domstolar bör ges

kompetens att döma över förfalskning eller utprångling av svenska

pengar, oberoende av innehållet i lagen på gärningsorten, dvs. även i de

fall då kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Regeringen anser

därför att det i 2 kap. 3 § brottsbalken bör anges uttryckligen att för

penningförfalskning och utprångling, som avser svenska sedlar eller

mynt, och som har begåtts utom riket, skall även i annat fall än som avses

i 2 § dömas efter svensk lag och vid svensk domstol.

6.4 Beslag och förverkande

Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagstiftningsåtgärder

för att uppfylla kraven i 1929 års konvention om att förfalskade

pengar och hjälpmedel vid brott skall kunna tas i beslag och

förverkas.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga invändningar.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 11 i 1929 års konvention

föreskriver bl.a. att falska pengar, hjälpmedel och andra föremål som är

specifikt avsedda för penningförfalskning skall, efter anhållan

överlämnas till regeringen eller det emmissionsinstitut i den stat vars

pengar det är fråga om. Undantag får göras för föremål som måste sparas

som bevismaterial eller som bör överlämnas till centralbyrån.

Enligt 36 kap. 17 § första stycket brottsbalken tillfaller förverkad

egendom staten, om inte annat är föreskrivet. I lagen (1974:1066) om

förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (förfarandelagen)

regleras hur staten skall förfara med förverkad egendom.

Enligt 5 § skall egendom som kan befaras komma till brottslig

användning eller eljest är olämplig för försäljning oskadliggöras. I

motiven till stadgandet anges att egendom som omfattas av lagen även

kan vara av värde som förevisnings- och studiematerial vid polisskolan

eller i liknande sammanhang. Om egendom kommer till sådan använd-

ning, anförde departementschefen, får den anses vara oskadliggjord utan

att någon annan åtgärd vidtagits (prop. 1974:124, s. 65).

I 11 § anges att Rikspolisstyrelsen lämnar närmare föreskrifter om

polismyndighetens förfarande med egendom som avses i denna lag.

Rikspolisstyrelsen har med stöd av detta bemyndigande meddelat

föreskrifter beträffande polismyndighetens förfarande med egendom som

bl.a. tillfallit staten på grund av förverkande (Rikspolisstyrelsens

föreskrifter och allmänna råd, utgivna den 23 februari 1987, beträffande

förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i

förvar [FAP102 2]).

Som framgår av 1929 års konvention behöver överlämnande ske

endast av sådana pengar och hjälpmedel som den anmodade staten, i

enlighet med sin nationella lagstiftning, anser sig kunna undvara. Kravet

i 5 § förfarandelagen om att egendomen skall oskadliggöras får anses

vara uppfyllt om egendomen, efter begäran, överlämnas till regeringen

eller emmissionsinstitiutet i den stat vars pengar det är fråga om.

Regeringen menar därför att förfarandelagen får anses innehålla

nödvändigt författningsstöd för att polismyndigheten skall kunna

överlämna förverkade falska pengar och hjälpmedel till behörigt

utländskt organ. För det fall det bedöms vara nödvändigt att mer i detalj

föreskriva hur överlämnandet skall gå till, bör detta kunna ske genom att

Rikspolisstyrelsen, i enlighet med 11 § i förfarandelagen, meddelar

närmare föreskrifter därom.

6.5 Centralbyrå samt internationellt samarbete

Regeringens bedömning: Sverige uppfyller konventionens krav på

centralbyrå samt internationellt polissamarbete och ömsesidig rättslig

hjälp.

Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna delar bedömningen eller har inga eller endast

smärre invändningar. Rikspolisstyrelsen delar promemorians bedömning

att Finanspolisen vid Rikskriminalpolisen kan fungera och i praktiken

redan fungerar som en sådan centralbyrå som anges i konventionens

artikel 12, men anser att det i förordning bör föreskrivas att

Rikspolisstyrelsen skall vara sådan byrå. Statens kriminaltekniska

laboratorium är positivt till att behålla den roll inom rättsväsendet som

beskrivs i promemorian, vilket bland annat innebär att laboratoriet utför

tekniska undersökningar på misstänkta penningförfalskningar och förser

 centralbyrån med sammanställningar över gjorda undersökningar.

Ekobrottsmyndigheten delar i allt väsentligt uppfattningen att

Finanspolisen uppfyller konventionens bestämmelser om centralbyrå,

men anger att det kan noteras att bestämmelserna i artikel 14 första och

andra styckena är utformade så att det kan ifrågasättas om Finanspolisens

ansvarsområde också omfattar sådana åtgärder som beskrivs där.

Skälen för regeringens bedömning: Artikel 12 i 1929 års konvention

föreskriver att i varje stat skall, inom gränserna för statens lagstiftning,

utredning rörande penningförfalskning organiseras av en centralbyrå.

Centralbyrån skall stå i nära kontakt med behöriga myndigheter inom

riket och med centralbyråer i andra stater. Vidare skall varje sådan

centralbyrå fungera som en central för upplysningar som kan underlätta

utredning, förhindrande och bestraffning av penningförfalskning. Genom

hänvisningen till inom gränserna för statens lagstiftning lämnar

konventionen stort utrymme åt parterna att själva reglera centralbyråns

befogenheter och ställning. Artikel 13 anger att centralbyråerna skall stå i

direkt kontakt med varandra.

Artiklarna 14 16 innehåller vissa bestämmelser om hur

centralbyråerna skall samarbeta med varandra och hur parterna till

konventionen skall förfara då de ansöker om rättslig hjälp. Konventionen

lämnar stort utrymme åt parterna att själva bestämma hur de skall

uppfylla kraven på effektivt internationellt samarbete. Artikel 14

föreskriver nämligen att centralbyråerna i den utsträckning de finner det

ändamålsenligt skall lämna centralbyråer i andra stater visst angivet

biträde. I protokollet till konventionen förklaras vidare att parterna är

skyldiga att tillmötesgå en ansökan om rättslig hjälp endast i den

utsträckning det stadgas i deras nationella lagstiftning .

De nationella polismyndigheternas organisation och det internationella

regelverket och praktiska genomförandet av polissamarbete och ömse-

sidig rättslig hjälp i brottmål, har genomgått mycket stora förändringar

under de 70 år som förflutit sedan 1929 års konvention undertecknades.

Det bör hållas i åtanke att konventionens syfte var att, i enlighet med de

omständigheter som rådde på 1920-talet, förbättra det internationella

samarbetet för att bekämpa penningförfalskning. Konventionen torde

därför i dessa delar i hög utsträckning ha förlorat sin aktualitet och måste

således tolkas och genomföras med viss försiktighet. När Sverige 70 år

senare skall tillträda konventionen är därför den avgörande frågan som

måste besvaras, om polisens organisation samt regelverket för polisiärt

samarbete över gränserna och internationell rättslig hjälp i brottmål är så

utformat att Sverige fullt ut kan delta i det internationella samarbetet för

att bekämpa penningförfalskning och utprångling av falska pengar.

Sverige deltar aktivt i det internationella arbetet för att bekämpa

penningförfalskning och det har inte framkommit några uppgifter som

tyder på att det faktum att Sverige inte är anslutet till 1929 års

konvention har skapat eller skapar problem i det internationella polisiära

eller rättsliga samarbetet. Regeringen anser att det måste vara mot denna

bakgrund konventionens bestämmelser om centralbyrå och internationellt

samarbete skall tolkas.

Centralbyrå samt polisiärt samarbete

I Sverige är det Finanspolisen, som är en särskild enhet under Riks-

kriminalpolisens kriminalunderrättelsetjänst, som har det övergripande

ansvaret för att följa utvecklingen och sammanställa information om

penningförfalskning.

Om falska pengar påträffas i Sverige skall den lokala

polismyndigheten översända polisanmälan jämte i beslag tagna sedlar

och mynt till Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) för analys. I

samtliga fall skickar SKL en kopia av analysresultatet till Finanspolisen.

SKL sammanställer också kvartals-, halvårs- och årsrapporter över

gjorda analyser av förfalskade pengar. Dessa rapporter skickas till

Finanspolisen som, via Interpol Stockholm, översänder dem till Interpols

generalsekretariat i Lyon.

Internationella förfrågningar och önskemål om polisiärt bistånd som

rör penningförfalskning från utländska motparter skickas, via

Rikskriminalpolisens nationella sambandskontor, direkt till

Finanspolisen. Sedan den 1 juli 1999, då den Europeiska polisbyrån

Europol inledde sin verksamhet, utbyts information och upplysningar om

penningförfalskning även genom den kanalen. Finanspolisens kontakt

med Europol sker även den genom förmedling av Rikskriminalpolisens

nationella sambandskontor

Mot bakgrund av vad som nu redovisats måste Finanspolisen anses, på

sätt som föreskrivs enligt konventionen, dels fungera som en central för

upplysningar som kan underlätta utredning, förhindrande och

bestraffning av penningförfalskning, dels besitta den kompetens och

befogenhet som krävs för att biträda utländska motparter vid inter-

nationella förfrågningar om penningförfalskning, dels, i den utsträckning

den finner det ändamålsenligt, kunna delge andra centralbyråer

nödvändiga uppgifter om nya penningemissioner, indragning av pengar,

upptäckter av förfalskade pengar m.m. Regeringen anser därför inte att

det föreligger skäl att lagstifta i dessa delar. Som Rikspolisstyrelsen

anfört kan det dock finnas anledning att föreskriva i en förordning att

styrelsen skall utgöra sådan centralbyrå som anges i konventionen.

Internationell rättslig hjälp i brottmål

Den svenska lagstiftningen är så utformad att den inte kräver

ömsesidighet, utan rättslig hjälp kan lämnas även till stater med vilka

Sverige inte har några konventionsbaserade åtaganden. Det är således

redan i dag möjligt för Sverige att lämna stater som är parter till 1929 års

konvention rättslig hjälp i fråga om de brott som omfattas av

konventionen. En del länder kräver emellertid avtal med den andra staten

för att lämna rättslig hjälp.

Inom Regeringskansliet pågår för närvarande arbete med att

effektivisera regleringen av det internationella straffrättsliga samarbetet.

Arbetet sker bl.a. mot bakgrund av att den ökade rörligheten i världen, de

förbättrade kommunikationerna och användandet av modern teknik har

lett till att brottslighet i långt större utsträckning än tidigare berör flera

stater samtidigt. I propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål

(prop. 1999/2000:61) föreslår regeringen en ny lag om internationell

rättslig hjälp i brottmål. I lagen regleras åklagares och domstolars

samarbete över gränserna i brottsutredningar och brottmålsrättegångar.

Förslaget syftar till att göra lagstiftningen mer överskådlig och enhetligt

utformad för olika former av rättslig hjälp. Kommunikationsvägarna

förkortas och antalet handläggnings- och beslutsnivåer minskar. Sveriges

möjligheter att bistå med olika former av rättslig hjälp blir större, dels

genom att olika villkor och begränsningar som gäller i dag tas bort, dels

genom att lagen inbegriper ytterligare slag av åtgärder som Sverige kan

bistå med. Lagstiftningen är utformad med beaktande av bl.a. det arbete

som pågår inom EU och Europarådet.

Sammantaget innebär vad som ovan anförts att 1929 års konvention,

enligt regeringens mening, inte kan anses innehålla några åtaganden vad

gäller internationell rättslig hjälp, som Sverige inte redan med nuvarande

och föreslagen lagstiftning uppfyller.

7 Ekonomiska konsekvenser

Regeringen gör bedömningen att tillträdet till 1929 års konvention samt

antagandet av Europeiska unionens kommande rambeslut inte föranleder

några ökade kostnader för staten.

Internationell konvention för bekämpande av

penningförfalskning

INTERNATIONAL CONVEN-

TION FOR THE SUP-

PRESSION OF COUNTER-

FEITING CURRENCY

PART I

Article I

The High Contracting Parties

recognise the rules laid down in

Part I of this Conventions as the

most effective means in present

circumstances for ensuring the

prevention and punishment of the

offence of counterfeiting currency.

INTERNATIONELL KON-

VENTION FÖR BEKÄM-

PANDE AV PENNING-

FÖRFALSKNING

DEL I

Artikel 1

De höga fördragsslutande parterna

erkänner att de bestämmelser som

ingår i del I i denna konvention

under nuvarande förhållanden

utgör de mest effektiva medlen att

förhindra och bestraffa

penningförfalskning.

Article 2

In the present Convention, the

word currency is understood to

mean paper money (including

banknotes) and metallic money,

the circulation of which is legally

authorised.

Artikel 2

I denna konvention avses med

ordet pengar papperspengar

(innefattande banksedlar) och

pengar av metall som är lagligen

utgivna.

Article 3

The following should be

punishable as ordinary crimes:

(1) Any fraudulent making or

altering of currency, whatever

means are employed;

(2) The fraudulent uttering of

counterfeit currency;

(3) The introduction into a country

of or the receiving or obtaining

counterfeit currency with a view to

uttering the same and with

knowledge that it is counterfeit;

(4) Attempts to commit, and any

intentional participation in, the

foregoing acts;

(5) The fraudulent making,

receiving or obtaining of instru-

ments or other articles peculiarly

adapted for the counterfeiting or

altering of currency.

Artikel 3

Följande gärningar skall vara

straffbara såsom brott mot allmän

lag:

(1) Bedräglig framställning eller

ändring av pengar, oavsett vilka

medel som har använts.

(2) Bedräglig utprångling av falska

pengar.

(3) Införsel till en stat eller

mottagande eller anskaffande av

falska pengar i avsikt att prångla ut

dem och med vetskap om att de är

falska.

(4) Försök till och uppsåtlig

medverkan i dessa gärningar.

(5) Framställning, mottagande

eller anskaffande i bedrägligt syfte

av hjälpmedel eller andra föremål

som specifikt är avsedda för

förfalskning eller ändring av

pengar.

Article 4

Each of the acts mentioned in

Article 3, if they are committed in

different countries, should be

considered as a distinct offence.

Artikel 4

Var och en av de gärningar som

avses i artikel 3 skall, om de

begåtts i olika stater, betraktas som

ett särskilt brott.

Article 5

No distinction should be made in

the scale of punishments for

offences referred to in Article 3

between acts relating to domestic

currency on the one hand and to

foreign currency on the other; this

provision may not be made subject

to any condition of reciprocal

treatment by law or by treaty.

Artikel 5

I straffskalan för de brott som

avses i artikel 3 får inte göras

åtskillnad mellan brott som avser

en stats egna pengar och andra

staters pengar; denna bestämmelse

får inte göras beroende av i lag

eller överenskommelse fastställt

villkor om reciprocitet.

Article 6

In countries where the principle of

the international recognition of

previous convictions is recognised,

foreign convictions for the

offences referred to in Article 3

should, within the conditions

prescribed by domestic law, be

recognised for the purpose of

establishing habitual criminality.

Artikel 6

Stater som erkänner internationell

tillämpning av principen om åter-

fall i brott skall, inom gränserna

för sin lagstiftning, erkänna domar

som meddelats i en annan stat,

som gäller brott som avses i artikel

3, som återfall i brott.

Article 7

In so far as civil parties are

admitted under the domestic law,

foreign civil parties , including,

if necessary, the High Contracting

Party whose money has been

counterfeited, should be entitled to

all rights allowed to inhabitants by

the laws of the country in which

the case is tried.

Artikel 7

Om den interna lagstiftningen

medger väckande av enskilt

anspråk, skall målsägande från

andra stater, däribland även den

part vars pengar har blivit för-

falskade, åtnjuta alla de rättigheter

som tillkommer medborgarna i

den stat där saken prövas.

Article 8

In countries where the principle of

the extradition of nationals is not

recognised, nationals who have

returned to the territory of their

own country after the commission

abroad of an offence referred to in

Article 3 should be punishable in

the same manner as if the offence

had been committed in their own

territory, even in a case where the

offender has acquired his

nationality after the commission of

the offence.

This provision does not apply if, in

a similar case, the extradition of a

foreigner could not be granted.

Artikel 8

I stater som inte erkänner

principen om utlämning av egna

medborgare skall medborgare,

som återvänt till sin egen stats

territorium efter att i en annan stat

ha begått brott som avses i artikel

3, straffas som om brottet hade

begåtts inom den egna statens

territorium, även om den skyldige

har förvärvat medborgarskapet

efter brottets förövande.

Denna bestämmelse skall inte

tillämpas om det i ett liknande fall

inte skulle kunna medges

utlämning av en utlänning.

Article 9

Foreigners who have committed

abroad any offence referred to in

Article 3, and who are in the

territory of a country whose

internal legislation recognises as a

general rule the principle of the

prosecution of offences committed

abroad, should be punishable in

the same way as if the offence had

been committed in the territory of

that country.

The obligation to take proceedings

is subject to the condition that

extradition has been requested and

that the country to which

application is made cannot hand

over the person accused for some

reason which has no connection

with the offence.

Artikel 9

Utlänning, som i en annan stat har

begått ett brott som avses i artikel

3 och som uppehåller sig inom en

stats territorium vars nationella

lagstiftning som allmän regel

erkänner principen om beivrande

av brott som begåtts utom riket,

skall straffas som om brottet hade

begåtts inom denna stats

territorium.

En förutsättning för skyldigheten

att lagföra är att utlämnande har

begärts och att den anmodade

staten inte kan utlämna den

anklagade av skäl som saknar

samband med brottet.

Article 10

The offences referred to in Article

3 shall be deemed to be included

as extradition crimes in any

extradition treaty which has been

or may hereafter be concluded

between any of the High

Contracting Parties.

Artikel 10

I fördrag om utlämning som har

ingåtts eller i framtiden kan

komma att ingås mellan parterna

skall de gärningar som avses i

artikel 3 betraktas som brott för

vilka utlämning kan ske.

The High Contracting Parties who

do not make extradition

conditional on the existence of a

treaty or reciprocity, henceforward

recognise the offences referred to

in Article 3 as cases of extradition

as between themselves.

De parter, som inte gör utlämning

beroende av överenskommelse

eller reciprocitet, erkänner

hädanefter de gärningar som avses

i artikel 3 som brott för vilka

utlämning kan ske.

Extradition shall be granted in

conformity with the law of the

country to which application is

made.

Utlämning skall beviljas i enlighet

med den anmodade statens lag.

Article 11

Counterfeit currency, as well as

instruments or other articles

referred to in Article 3 (5), should

be seized and confiscated. Such

currency, instruments or other

articles should, after confiscation,

be handed over on request either to

the Government or bank of issue

whose currency is in question,

with the exception of exhibits

whose preservation as a matter of

record is required by the law of the

country where the prosecution

took place, and any specimens

whose transmission to the Central

Office mentioned in Article 12

may be deemed advisable. In any

event, all such articles should be

rendered incapable of use.

Artikel 11

Falska pengar, hjälpmedel och

andra föremål som avses i artikel 3

(5) skall tas i beslag och förklaras

förverkade. Sådana pengar, hjälp-

medel och föremål skall efter

förverkandet på därom gjord

anhållan överlämnas, antingen till

regeringen eller till emissions-

institutet i den stat vars pengar det

är fråga om med undantag, dels för

föremål som enligt lagen i den stat

där lagföringen har skett måste

sparas som bevismaterial, dels för

föremål vilkas överlämnande till

den i artikel 12 avsedda

centralbyrån anses önskvärd. I

varje fall skall alla sådana föremål

göras obrukbara.

Article 12

In every country, within the

framework of its domestic law,

investigations on the subject of

counterfeiting should be organised

by a central office.

This central office should be in

close contact:

(a) With the institutions issuing

currency;

(b) With the police authorities

within the country;

(c) With the central offices of

other countries.

It should centralise, in each

country, all information of a nature

to facilitate the investigation,

prevention and punishment of

counterfeiting currency.

Artikel 12

I varje stat skall, inom gränserna

för statens lagstiftning, utredningar

rörande penningförfalskning or-

ganiseras av en centralbyrå.

Centralbyrån skall stå i nära

kontakt med

(a) emissionsinstituten,

(b) polismyndigheterna i staten,

(c) centralbyråerna i andra stater.

Varje sådan byrå skall fungera

som central för upplysningar som

kan underlätta utredning,

förhindrande och bestraffning av

penningförfalskning.

Article 13

The central offices of the different

countries should correspond

directly with each other.

Artikel 13

Centralbyråerna i staterna skall stå

i direkt förbindelse med varandra.

Article 14

Each central office should, so far

as it considers expedient, forward

to the central offices of the other

countries a set of cancelled

specimens of the actual currency

of its own country.

Artikel 14

Varje centralbyrå skall, i den

utsträckning den finner det

ändamålsenligt, tillhandahålla

centralbyråerna i andra stater en

uppsättning makulerade exemplar

av sin stats lagliga betalnings-

medel.

It should, subject to the same

limitation, regularly notify to the

central offices in foreign countries,

giving all necessary particulars:

Varje centralbyrå skall, i samma

utsträckning, regelbundet lämna

centralbyråerna i andra stater

underrättelser med alla nödvändiga

detaljuppgifter om följande:

(a) New currency issues made in

its country;

(b) The withdrawal of currency

from circulation, whether as out of

date or otherwise.

Except in cases of purely local

interest, each central office should,

so far as it thinks expedient, notify

to the central offices in foreign

countries:

(a) Nya penningemissioner i sin

egen stat.

(b) Indragning av pengar beroende

på att de har upphört att gälla eller

av annan anledning.

Utom i fall av rent lokalt intresse,

skall varje centralbyrå, i den

utsträckning den finner det

ändamålsenligt, delge andra staters

centralbyråer följande:

(1) Any discovery of counterfeit

currency. Notification of the

forgery of bank or currency notes

shall be accompanied by a

technical description of the

forgeries, to be provided solely by

the institution whose notes have

been forged. A photographic

reproduction or, if possible, a

specimen forged note should be

transmitted. In urgent cases, a

notification and a brief description

made by the police authorities may

be discreetly communicated to the

central offices interested, without

prejudice to the notification and

technical description mentioned

above;

(1) Upptäckt av förfalskade

pengar. Underrättelser om för-

falskning av bank- och central-

bankssedlar skall åtföljas av en

teknisk beskrivning av förfalsk-

ningssättet, avgiven uteslutande av

det emissionsinstitut vars sedlar

har förfalskats; en fotografisk

avbildning eller, om möjligt, ett

exemplar av den falska sedeln

skall översändas. I brådskande fall

kan vederbörande centralbyråer

under hand delges en anmälan och

en summarisk beskrivning från

polismyndigheterna, dock utan att

det skall inverka på ovannämnda

underrättelse och tekniska

beskrivning.

(2) Investigation and prosecutions

in cases of counterfeiting, and

arrests, convictions and expulsions

of counterfeiters, and also, where

possible, their movements,

together with any details which

may be of use, and in particular

their descriptions, fingerprints and

photographs;

(2) Utredning, åtal, frihets-

berövande, lagföring och utvisning

av penningförfalskare samt, om

möjligt, deras rörelser och andra

upplysningar av betydelse, såsom

deras signalement, fingeravtryck

och fotografi.

(3) Details of discoveries of

forgeries, stating whether it has

been possible to seize all the

counterfeit currency put into

circulation.

(3) Detaljerade upplysningar om

upptäckt penningförfalskning med

uppgift om huruvida upptäckten

har lett till att alla falska pengar

som är i omlopp har kunnat

beslagtas.

Article 15

In order to ensure, improve and

develop direct international co-

operation in the prevention and

punishment of counterfeiting

currency, the representatives of the

central offices of the High

Contracting Parties should from

time to time hold conferences with

the participation of representatives

of the banks of issue and of the

central authorities concerned. The

organisation and supervision of a

central international information

office may form the subject of one

of these conferences.

Artikel 15

I syfte att säkerställa, förbättra och

utveckla det direkta internationella

samarbetet till förhindrande och

bestraffning av penningförfalsk-

ning skall representanter för

parternas centralbyråer tid efter

annan hålla konferenser, i vilka

även representanter för emissions-

instituten och de berörda centrala

myndigheterna skall delta. Vid en

sådan konferens kan frågan om

upprättande av en internationell

informationscentral och dess

kontrollerande verksamhet

behandlas.

Article 16

The transmission of letters of

request relating to offences

referred to in Article 3 should be

effected:

Artikel 16

En framställning om rättslig hjälp

som hänför sig till brott som avses

i artikel 3 skall framföras

(a) Preferably by direct

communication between the

judicial authorities, through the

central offices where possible;

(a) helst direkt mellan de rättsliga

myndigheterna, i förekommande

fall via centralbyråerna,

(b) By direct correspondence

between the Ministers of Justice of

the two countries, or by direct

communication from the authority

of the country making the request

to the Minister of Justice of the

country to which the request is

made;

(b) direkt mellan justitie-

ministrarna i de båda staterna eller

direkt från myndigheten i den

begärande staten till justitie-

ministern i den anmodade staten,

(c) Through the diplomatic or

consular representative of the

country making the request in the

country to which the request is

made; this representative shall

send the letters of request direct to

the competent judicial authority or

to the authority appointed by the

Government of the country to

which the request is made, and

shall receive direct from such

authority the papers showing the

execution of the letters of request.

(c) genom förmedling av en

diplomatisk eller konsulär före-

trädare för den begärande staten i

den anmodade staten; denna

företrädare skall överlämna fram-

ställningen till behörig rättslig

myndighet eller till den myndighet

som anvisas av regeringen i den

anmodade staten och skall direkt

från denna myndighet motta

handlingar som utvisar att

framställningen har verkställts.

In cases (a) and (c), a copy of the

letters of request shall always be

sent simultaneously to the superior

authority of the country to which

application is made.

I de fall som avses i a) och c) ovan

skall en kopia av framställningen

alltid samtidigt delges med den

högsta myndigheten i den

anmodade staten.

Unless otherwise agreed, the

letters of request shall be drawn up

in the language of the authority

making the request, provided

always that the country to which

the request is made may require a

translation in its own language,

certified correct by the authority

making the request.

Om inte annat har avtalats, skall

framställningen vara avfattad på

den begärande myndigheten språk,

dock att den anmodade staten har

rätt att begära en auktoriserad

översättning till sitt eget språk av

den begärande myndigheten.

Each High Contracting Party shall

notify to each of the other High

Contracting Parties the method or

methods of transmission men-

tioned above which it will

recognise for the letters of request

of the latter High Contracting

Party.

Parterna skall meddela varandra

vilket eller vilka av de ovan-

nämnda sätten för framställning

som de godkänner.

Until such notification is made by

a High Contracting Party, its

existing procedure in regard to

letters of request shall remain in

force.

Till dess att ett sådant meddelande

har gjorts av en part, skall det

förfarande för framställning som

den parten för närvarande

tillämpar fortfarande följas.

Execution of letters of request

shall not be subject to payment of

taxes or expenses of any nature

whatever other than expenses of

experts.

Verkställighet av framställningar

får inte beläggas med andra

pålagor eller kostnader än sak-

kunnigarvode.

Nothing in the present article shall

be construed as an undertaking on

the part of the High Contracting

Parties to adopt in criminal matters

any form or methods of proof

contrary to their laws.

Ingen bestämmelse i denna artikel

skall tolkas som en förpliktelse för

parterna att i fråga om brottmål

godta någon form eller metod av

bevisning som skulle stå i strid

med deras lagstiftning.

Article 17

The participation of a High

Contracting Party in the present

Convention shall not be

interpreted as affecting that Party''''s

attitude on the general question of

criminal jurisdiction as a question

of international law.

Artikel 17

En parts deltagande i denna

konvention får inte tolkas så att det

påverkar partens inställning i den

allmänna frågan om straffrättslig

jurisdiktion i internationell rätt.

Article 18

The present Convention does not

affect the principle that the

offences referred to in Article 3

should in each country, without

ever being allowed impunity, be

defined, prosecuted and punished

in conformity with the general

rules of its domestic law.

Artikel 18

Denna konvention skall inte

inverka på principen att de

gärningar som avses i artikel 3 i

varje stat utan att någonsin

tillförsäkras straffrihet skall

kunna rubriceras, åtalas och

bestraffas i enlighet med de

allmänna stadgandena i statens

nationella lagstiftning.

PART II

Article 19

The High Contracting Parties

agree that any disputes which

might arise between them relating

to the interpretation or application

of this Convention shall, if they

cannot be settled by direct

negotiation, be referred for

decision to the Permanent Court of

International Justice. In case any

or all of the High Contracting

Parties parties to such a dispute

should not be Parties to the

Protocol bearing the date of

December 16th, 1920, relating to

the Permanent Court of

International Justice, the dispute

shall be referred, at the choice of

the parties and in accordance with

the constitutional procedure of

each party, either to the Permanent

Court of International Justice or to

a court of arbitration constituted in

accordance with the Convention of

October 18th, 1907, for the Pacific

Settlement of International Dis-

putes, or to some other court of

arbitration.

DEL II

Artikel 19

Parterna är överens om att alla

tvister som kan uppkomma mellan

dem i om fråga tolkningen eller

tillämpningen av denna kon-

vention, som inte kan lösas genom

direkta förhandlingar, skall

hänskjutas till Fasta mellanfolkliga

domstolen för avgörande. Om de

parter mellan vilka en tvist har

uppkommit, eller någon av dem,

inte är part i protokollet av den 16

december 1920 angående den

Fasta mellanfolkliga domstolen,

skall tvisten enligt deras

avgörande och i enlighet med

deras konstitutionella ordning,

hänskjutas, antingen till Fasta

mellanfolkliga domstolen, till en i

enlighet med konventionen den 18

oktober 1907 för avgörande på

fredlig väg av internationella

tvister tillsatt skiljedomstol eller

till annan skiljedomstol.

Article 20

The present Convention, of which

the French and English texts are

both authentic, shall bear today''''s

date. Until the 31st day of

December 1929, it shall be open

for signature on behalf of any

Member of the League of Nations

and on behalf of any non-member

State which was represented at the

Conference which elaborated the

present Convention or to which a

copy is communicated by the

Council of the League of Nations.

It shall be ratified, and the

instruments of ratification shall be

transmitted to the Secretary-

General of the League of Nations,

who will notify their receipt to all

the Members of the League and to

the non-member States aforesaid.

Artikel 20

Denna konvention, vars franska

och engelska texter är lika giltiga,

skall dagtecknas denna dag; den

får till och med den 31 december

1929 undertecknas av varje

medlem av Nationernas förbund

och av varje utanförstående stat

som var företrädd vid den

konferens där denna konvention

utformades eller som av

Nationernas förbunds råd delgetts

konventionen.

Konventionen skall ratificeras.

Ratifikationsinstrument skall

överlämnas till Nationernas

förbunds generalsekreterare, som

skall meddela Nationernas

förbunds alla medlemmar om

mottagandet därav och de

utanförstående stater som avses i

föregående stycke.

Article 21

After the 1st day of January 1930,

the present Convention shall be

open to accession on behalf of any

Member of the League of Nations

and any of the non-member States

referred to in Article 20 on whose

behalf it has not been signed.

Artikel 21

Från och med den 1 januari 1930

får varje medlem av Nationernas

förbund och varje utanförstående

stat, som avses i artikel 20 och

som inte har undertecknat konven-

tionen, ansluta sig till den.

The instruments of accession shall

be transmitted to the Secretary-

General of the League of Nations,

who will notify their receipt to all

the Members of the League and to

the non-member States referred to

in Article 20.

Anslutningsinstrument skall över-

lämnas till Nationernas förbunds

generalsekreterare, som skall med-

dela alla förbundsmedlemmar och

de utanförstående stater som avses

i artikel 20.

Article 22

The countries which are ready to

ratify the Convention under the

second paragraph of Article 20 or

to accede to the Convention under

Article 21 but desire to be allowed

to make any reservations with

regard to the application of the

Convention may inform the

Secretary-General of the League

of Nations to this effect, who shall

forthwith communicate such reser-

vations to the High Contracting

Parties on whose behalf ratifi-

cations or accessions have been

deposited and enquire whether

they have any objection thereto. If

within six months of the date of

the communication of the

Secretary-General no objections

have been received, the

participation in the Convention of

the country making the reservation

shall be deemed to have been

accepted by the other High

Contracting Parties subject to the

said reservation.

Artikel 22

Stater som är beredda att i enlighet

med artikel 20 andra stycket

ratificera, eller att i enlighet med

artikel 21 ansluta sig till denna

konvention, men som önskar göra

förbehåll med avseende på dess

tillämpning, får meddela

Nationernas förbunds general-

sekreterare om sin avsikt. Denne

skall ofördröjligen delge dessa

förbehåll med samtliga de parter

som har deponerat ratifikations-

eller anslutningsinstrument och

samtidigt fråga dem om de önskar

resa några invändningar. Om ingen

av parterna inom sex månader

efter delgivningen har rest någon

invändning, skall anslutningen till

konventionen av den stat som har

gjort ifrågavarande förbehåll anses

ha blivit godkänd av de övriga

parterna med sagda förbehåll.

Article 23

Ratification of or accession to the

present Convention by any High

Contracting Party implies that its

legislation and its administrative

organisation are in conformity

with the rules contained in the

Convention.

Artikel 23

En parts ratificering av eller

anslutning till denna konvention

förutsätter att partens lagstiftning

och administrativa system står i

överensstämmelse med

konventionens bestämmelser.

Article 24

In the absence of a contrary

declaration by one of the High

Contracting Parties at the time of

signature, ratification or accession,

the provisions of the present

Convention shall not apply to

colonies, overseas territories,

protectorates or territories under

suzerainty or mandate.

Artikel 24

Om en part vid undertecknandet,

ratificeringen eller anslutningen

inte förklarar annat, skall

bestämmelserna i denna kon-

vention inte gälla kolonier,

översjöiska territorier, protektorat

eller områden som står under

överhöghet eller mandat.

Nevertheless, the High

Contracting Parties reserve the

right to accede to the Convention,

in accordance with the provisions

of Articles 21 and 23, for their

colonies, overseas territories,

protectorates or territories under

suzerainty or mandate. They also

reserve the right to denounce it

separately in accordance with the

provisions of Article 27.

Parterna förbehåller sig dock

rätten till anslutning i enlighet med

bestämmelserna i artiklarna 21 och

23 för sina kolonier, översjöiska

territorier, protektorat och

områden som står under deras

överhöghet eller mandat. De

förbehåller sig även rätten att i

varje särskilt fall säga upp

konventionen i enlighet med

bestämmelserna i artikel 27.

Article 25

The present Convention shall not

come into force until five

ratifications or accessions on

behalf of Members of the League

of Nations or non-member States

have been deposited. The date of

its coming into force shall be the

ninetieth day after the receipt by

the Secretary-General of the

League of Nations of the fifth

ratification or accession.

Artikel 25

Denna konvention träder i kraft

när den har ratificerats eller

tillträtts av fem medlemmar av

Nationernas förbund eller

utanförstående stater. Den träder i

kraft den nittionde dagen efter det

att Nationernas förbunds

generalsekreterare har mottagit det

femte ratifikations- eller

anslutningsinstrumentet.

Article 26

After the coming into force of the

Convention in accordance with

Article 25, each subsequent

ratification or accession shall take

effect on the ninetieth day from

the date of its receipt by the

Secretary-General of the League

of Nations.

Artikel 26

Varje ratifikation eller anslutning

som görs efter det att kon-

ventionen har trätt i kraft i enlighet

med artikel 25 får effekt från och

med den nittionde dagen efter det

att vederbörande instrument har

mottagits av Nationernas förbunds

generalsekreterare.

Article 27

The present Convention may be

denounced on behalf of any

Member of the League of Nations

or non-member State by a

notification in writing addressed to

the Secretary-General of the

League of Nations, who will

inform all the Members of the

League and the non-member

States referred to in Article 20.

Such denunciation shall take effect

one year after the date of its

receipt by the Secretary-General of

the League of Nations, and shall

operate only in respect of the High

Contracting Party on whose behalf

it was notified.

Artikel 27

Denna konvention får sägas upp av

medlemmar av Nationernas

förbund och av utanförstående

stater genom skriftligt meddelande

till förbundets generalsekreterare,

som skall meddela samtliga

medlemmar därom och de utan-

förstående stater som avses i

artikel 20. En uppsägning skall få

effekt ett år efter den dag då den

mottagits av Nationernas förbunds

generalsekreterare; uppsägningen

skall endast gälla den part på vars

vägnar den har gjorts.

Article 28

The present Convention shall be

registered by the Secretariat of the

League of Nations on the date of

its coming into force.

In faith whereof the above-

mentioned Plenipotentiaries have

signed the present Convention.

Artikel 28

Denna konvention skall registreras

av Nationernas förbunds sekre-

tariat den dag då den träder i kraft.

Till bekräftelse härav har ovan-

nämnda bemyndigade ombud

undertecknat denna konvention.

Done at Geneva, the twentieth day

of April, one thousand nine

hundred and twenty-nine, in a

single copy, which will remain

deposited in the archives of the

Secretariat of the League of

Nations, and of which certified

copies will be transmitted to all the

Members of the League and to the

non-member States referred to in

Article 20.

Upprättad i Genève den 20 april

1929 i ett enda exemplar, som

skall deponeras i Nationernas

förbunds sekretariats arkiv och

varav bevittnade avskrifter skall

tillställas samtliga medlemmar av

Nationernas förbund och de

utanförstående stater som avses i

artikel 20.

PROTOCOL

I. INTERPRETATIONS.

At the moment of signing the

Convention of this day''''s date, the

undersigned Plenipotentiaries

declare that they accept the

interpretations of the various

provisions of the Convention set

out hereunder.

PROTOKOLL

I. TOLKNING

Vid undertecknandet av den denna

dag dagtecknade konventionen

förklarar undertecknade bemyn-

digade ombud härmed att de

godtar nedanstående tolkningar av

de angivna bestämmelserna i

konventionen.

It is understood:

(1) That the falsification of a

stamp on a note, when the effect of

such a stamp is to make that note

valid in a given country, shall be

regarded as a falsification of the

note.

Det är överenskommet

(1) att förfalskning av stämpel på

penningsedel i syfte att göra denna

gångbar i en viss stat skall

betraktas som förfalskning av

sedeln,

(2) That the Convention does not

affect the right of the High

Contracting Parties freely to

regulate, according to their

domestic law, the principles on

which a lighter sentence or no

sentence may be imposed, the

prerogative of pardon or mercy

and the right to amnesty.

(2) att konventionen inte skall

inkräkta på parternas rätt att, inom

gränserna för sin egen lagstiftning,

fritt reglera principerna för att ett

lägre eller inget straff ådöms samt

benådning och amnesti,

(3) That the rule contained in

Article 4 of the Convention in no

way modifies internal regulations

establishing penalties in the event

of concurrent offences. It does not

prevent the same individual, who

is both forger and utterer, from

being prosecuted as forger only.

(3) att bestämmelserna i artikel 4 i

konventionen inte skall medföra

någon ändring i de nationella

bestämmelserna om straff vid

sammanträffande av brott; den

skall inte hindra att den som gör

sig skyldig till både penning-

förfalskning och utprångling av

falska pengar straffas endast som

penningförfalskare,

(4) That High Contracting Parties

are required to execute letters of

request only within the limits

provided for by their domestic

law.

(4) att parterna är skyldiga att

tillmötesgå en framställning om

rättslig hjälp endast i den

utsträckning det stadgas i deras

nationella lagstiftning.

OPTIONAL PROTOCOL

Recognising the important

progress regarding the suppression

of counterfeiting currency which

has been realised by the

Convention for the Suppression of

Counterfeiting Currency bearing

this day''''s date, the High

Contracting Parties signatory to

this Protocol, subject to

ratification undertake, in their

mutual relations, to consider, as

regards extradition, the acts

referred to in Article 3 of the said

Convention as ordinary offences.

Extradition shall be granted

according to the law of the country

to which application is made.

The provisions of Part II of the

said Convention apply equally to

the present Protocol, with the

exception of the following

provisions:

(1) The present Protocol may be

signed in accordance with Article

20 of the Convention in the name

of any State Member of the

League of Nations and of any non-

member State which has been

represented at the Conference and

which has signed or will sign the

Convention, or to which the

Council of the League of Nations

shall have sent a copy of the said

Convention.

(2) The present Protocol shall

come into force only after it has

been ratified or adhered to in the

name of three Members of the

League of Nations or States which

are not members.

(3) Ratification of and accession to

the present Protocol are inde-

pendent of ratification of or

accession to the Convention.

In faith whereof the Pleni-

potentiaries named below have

signed the present Protocol.

Done at Geneva, in a single copy,

forming an Annex to the Con-

vention for the Suppression of

Counterfeiting Currency, on the

twentieth day of April, one

thousand nine hundred and

twentynine.

FAKULTATIVT PROTOKOLL

Med erkännande av de viktiga

framsteg i fråga om bekämpande

av penningförfalskning som den

denna dag dagtecknade konven-

tionen för bekämpande av

penningförfalskning innebär,

förpliktar sig de parter som har

undertecknat detta protokoll att,

med förbehåll för ratificering, i

sina inbördes relationer med

avseende på utlämning betrakta de

i artikel 3 i konventionen nämnda

gärningarna såsom straffbara som

brott mot allmän lag.

Utlämning skall medges i enlighet

med den anmodade statens lag.

Bestämmelserna i del II i

konventionen skall även gälla i

fråga om detta protokoll utom i

följande avseenden:

(1) Detta protokoll får under-

tecknas i enlighet med artikel 20 i

konventionen av medlemsstat i

Nationernas förbund och av varje

utanförstående stat som varit

representerad vid konferensen och

har undertecknat eller kommer att

underteckna konventionen eller av

stat som av Nationernas förbunds

råd har delgetts konventionen.

(2) Detta protokoll träder i kraft

när det har ratificerats eller

tillträtts av tre medlemmar av

Nationernas förbund eller

utanförstående stater.

(3) Ratificering och anslutning till

detta protokoll skall vara

oberoende av ratificering och

anslutning till konventionen.

Till bekräftelse härav har nedan-

stående bemyndigade ombud

undertecknat detta protokoll.

Upprättat i Genève i ett enda

exemplar som skall utgöra en

bilaga till konvention för bekäm-

pande av penningförfalskning av

den 20 april 1929.

Utkast till ett rambeslut om förstärkning av det

straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i

samband med införandet av euron

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 31 e

och 34.2 b i detta,

med beaktande av Förbundsrepubliken Tysklands initiativ,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande, och

av följande skäl:

RÅDET erinrar om sin förordning (EG) nr 974/98 av den 3 maj 1998 om

införande av euron , i vilken det fastställs att sedlar och mynt i euro skall

sättas i omlopp från och med den 1 januari 2002 och att de deltagande

medlemsstaterna är skyldiga att se till att det finns lämpliga påföljder för

förfalskning av sedlar och mynt i euro.

RÅDET noterar kommissionens meddelande av den 23 juli 1998 till rådet,

Europaparlamentet och Europeiska centralbanken: Skydd av euron mot

förfalskning.

RÅDET noterar Europaparlamentets resolution av den 17 november 1998

om kommissionens meddelande av den 23 juli 1998 till rådet,

Europaparlamentet och Europeiska centralbanken: Skydd av euron mot

förfalskning .

RÅDET noterar Europeiska centralbankens rekommendation av

den 7 juli 1998 avseende vissa åtgärder för att stärka det rättsliga skyddet för

eurosedlar och euromynt .

RÅDET beaktar bestämmelserna i den internationella konventionen om

bekämpning av penningförfalskning av den 20 april 1929 och protokollet till

denna.

RÅDET beaktar den särskilda europeiska betydelse som euron har och

principen om icke-diskriminering i artikel 5 i 1929 års konvention, vilket

gör det nödvändigt att säkerställa att stränga påföljder kan ådömas för

allvarliga förfalskningsbrott som berör euron eller andra valutor.

Euron kommer på grund av sin världsomfattande betydelse att vara särskilt

utsatt för förfalskningsrisker.

Bedräglig verksamhet i samband med euron har redan konstaterats.

Det bör säkerställas att euron skyddas på lämpligt sätt i alla medlemsstater

genom effektiva straffrättsliga åtgärder även innan sedlar och mynt i euro

börjar sättas i omlopp den 1 januari 2002, i syfte att säkerställa den nya

valutans nödvändiga trovärdighet och därmed undvika allvarliga

ekonomiska konsekvenser.

RÅDET beaktar rådets resolution av den 28 maj 1999 om förstärkning av

det straffrättsliga skyddet mot förfalskning i samband med införandet av

euron med tillhörande riktlinjer för ett bindande rättsinstrument.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Definitioner

I detta rambeslut avses med

 konventionen: den internationella konventionen om bekämpning av

penningförfalskning av den 20 april 1929 med tillhörande protokoll ,

 pengar: papperspengar (inklusive sedlar) och pengar av metall, som är

lagliga betalningsmedel, inklusive eurosedlar och euromynt, som är

lagliga betalningsmedel i enlighet med rådets förordning (EG) 974/98

om införande av euron.

 juridisk person: varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig

nationell lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga

organ vid utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av

statsmakter samt offentliga internationella organisationer.

Artikel 2

Samband med konventionen

1. Detta rambeslut syftar till att komplettera bestämmelserna i

konventionen med nedanstående bestämmelser och att underlätta

medlemsstaternas tillämpning av dem.

2. Därför skall de medlemsstater som hittills inte har anslutit sig till

konventionen åta sig att göra detta.

3. Åtagandena enligt konventionen skall inte påverkas.

Artikel 3

Allmänna brott

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa

att följande verksamheter är straffbara:

a) Att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar, oavsett

vilka medel som har använts.

b) Att i bedrägligt syfte prångla ut falska pengar.

c) Att importera, exportera, transportera, ta emot eller anskaffa

falska pengar i avsikt att prångla ut dem och med vetskap om

att de är falska.

d) Att i bedrägligt syfte tillverka, ta emot, anskaffa eller inneha

 redskap, föremål, datorprogram eller alla andra instrument

som är specifikt avsedda för att förfalska eller ändra pengar,

eller

 hologram eller andra delar av pengar som tjänar som skydd

mot förfalskning.

2. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa

att deltagande i och anstiftan till sådan verksamhet som avses i punkt

1, samt försök till sådan verksamhet som avses i punkt 1 a c är

straffbara.

Artikel 4

Andra brott

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de

verksamheter som avses i artikel 3 är straffbara även när det rör sig om

sedlar eller mynt som framställs eller har framställts med hjälp av lagliga

anordningar eller material i strid mot de rättigheter eller villkor enligt vilka

de behöriga myndigheterna får ge ut mynt och sedlar och utan dessa

myndigheters samtycke.

Artikel 5

Icke utgivna mynt och sedlar avsedda att sättas i omlopp

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de

verksamheter som avses i artiklarna 3 och 4 är straffbara när

a) det rör sig om de kommande eurosedlarna och euromynten och

handlingen begås före den 1 januari 2002,

b) det rör sig om sedlar och mynt avsedda att sättas i omlopp men som

ännu inte har givits ut, och som är i en valuta som utgör lagligt

betalningsmedel.

Artikel 6

Påföljder

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa

att de verksamheter som avses i artiklarna 3 till 5 medför effektiva,

proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, däribland

även frihetsberövande, som kan leda till utlämning.

2. Brotten att i bedrägligt syfte framställa eller ändra pengar enligt

artikel

3.1 a skall kunna bestraffas med fängelse varvid det maximala straffet

inte skall vara lägre än 8 år.

Artikel 7

Jurisdiktion

1. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2 i denna artikel

 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att

upprätta sin jurisdiktion över de brott som avses i artiklarna 3 5,

för de fall då brottet helt eller delvis har begåtts inom dess

territorium,

 är artiklarna 8 och 9 samt artikel 17 i konventionen tillämpliga

på de brott som avses i artiklarna 3 5 i detta rambeslut.

2. Åtminstone de medlemsstater som har antagit euron skall vidta

lämpliga åtgärder för att säkerställa att förfalskning, åtminstone när

det gäller euron, är åtalbar, oberoende av gärningsmannens nationalitet

och den plats där brottet begicks.

3. Om flera medlemsstater har jurisdiktion och möjlighet att väcka åtal

för ett brott som grundas på samma omständigheter, skall de berörda

medlemsstaterna samarbeta för att fatta beslut om vilken av dem som

skall väcka åtal mot gärningsmannen eller gärningsmännen, så att

åtalet om möjligt koncentreras till en enda medlemsstat.

Artikel 8

Juridiska personers ansvar

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för de brott som

anges i artiklarna 3 5 och som begås till deras förmån av varje person

som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska

personens organisation och som har en ledande ställning inom den

juridiska personens organisation grundad på

 befogenhet att företräda den juridiska personen, eller

 befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar,

 eller

 befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen,

 samt för medhjälpare eller anstiftare till sådana brott eller försök

till

förövande av de brott som avses i artikel 3.1 a och 3.1 b.

2. Utom i de fall som redan angivits i punkt 1, skall varje medlemsstat

vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att en juridisk

person kan ställas till ansvar när brister i övervakning eller kontroll

som skall utföras av en sådan person som avses i punkt 1 har gjort det

möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att till

dennes förmån begå ett sådant brott som anges i artiklarna 3 5.

3. Den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1 och 2 utesluter inte

lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller

medhjälpare till ett brott som anges i artiklarna 3 5.

Artikel 9

Påföljder för juridiska personer

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att en juridisk person som har ställts till ansvar i enlighet

med artikel 8.1 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och

avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller

administrativa avgifter och som kan innefatta andra påföljder, som

 a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd,

 b) tillfälligt eller permanent näringsförbud,

 c) rättslig övervakning,

 d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten.

2. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att

säkerställa att en juridisk person som har ställts till ansvar i enlighet

med artikel 8.2 kan bli föremål för effektiva, väl avvägda och

avskräckande påföljder eller åtgärder.

Artikel 10

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de åtgärder som är nödvändiga för

att följa detta rambeslut senast den 31 december 2000 med avseende

på artikel 5 a och senast den 31 mars 2001 med avseende på övriga

bestämmelser.

2. Senast samma datum skall medlemsstaterna till rådets

generalsekretariat, Europeiska gemenskapernas kommission och

Europeiska centralbanken överlämna texterna till de bestämmelser

genom vilka deras åtaganden enligt detta rambeslut överförs till

nationell lagstiftning. Rådet kommer senast den 30 juni 2001 att mot

bakgrund av en rapport som skall färdigställas på grundval av denna

information samt en skriftlig rapport från kommissionen, utvärdera i

vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder

för att följa detta rambeslut.

Artikel 11

Ikraftträdande

Detta rambeslut träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska

gemenskapernas officiella tidning.

Sammanfattning av promemorian Sveriges tillträde

till vissa internationella överenskommelser för

bekämpande av penningförfalskning m.m.

I promemorian behandlas frågan om vilka åtgärder Sverige bör vidta för

att förbättra det internationella samarbetet och den straffrättsliga

regleringen avseende penningförfalskning och utprångling av falska

pengar.

Det föreslås att Sverige skall ansluta sig till den internationella

konventionen av den 20 april 1929 för bekämpande av

penningförfalskning. Konventionen har tillträtts av ett stort antal stater,

bl.a. samtliga medlemsstater i EU, utom Sverige och Luxemburg. Enligt

uppgift har även Luxemburg inlett arbete för att kunna ansluta sig till

konventionen.

I promemorian redogörs också för det arbete som äger rum inom EU

för att förhandla fram en rättsakt vars syfte är att förstärka det

straffrättsliga skyddet mot förfalskning i samband med införandet av

euron. Det föreslås att Sverige skall ansluta sig till den kommande

rättsakten.

Slutligen görs en bedömning av vilka författningsändringar som bör

vidtas för att förbättra det straffrättsliga skyddet av pengar samt för att

Sverige skall kunna uppfylla åtagandena i 1929 års konvention och EU:s

kommande rättsakt. I promemorian läggs dock inte fram några förslag till

lagstiftning. Orsaken till det valda tillvägagångssättet är att processen

med att hämta in riksdagens ställningstagande och eventuella

godkännande av överenskommelserna annars skulle behöva skjutas upp.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Sveriges tillträde till vissa

internationella överenskommelser för bekämpande av

penningförfalskning m.m.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av följande

instanser:

Göta hovrätt, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Ekobrotts-

myndigheten, Sveriges riksbank, Statens kriminaltekniska laboratorium,

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala Universitet samt Svenska

bankföreningen.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 16 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:85 Sveriges tillträde till vissa

internationella överenskommelser för bekämpande av

penningförfalskning m.m.

 This expression has the same meaning as letters rogatory .

 EGT L 139, 11.5.1998, s. 1.

 EGT C 379, 7.12.1998, s. 39.

 EGT C 11, 15.1.1999, s. 13.

 EGT C 171, 18.6.1999, s. 1.

 De relevanta hänvisningarna till Nationernas förbunds traktatsamling

kommer att föras in i en fotnot till texten.

 EGT L 139, 11.5.1998, s.1.

 Den tredje strecksatsen har införts tillsammans med de nya artiklarna

8 och 9 om juridiska personers ansvar, och är identisk med lydelsen i

artikel 1 d i det andra protokollet till konventionen om skydd av

Europeiska gemenskapernas finansiella intressen

(EGT C 221, 19.7.1997, s. 11).

 För reservationerna från de medlemsstater som har ratificerat 1929 års

konvention hänvisas till punkt Q1 i dok. 5429/1/99 JUSTPEN 3 REV

1.

Prop. 1999/2000:85

21

1

Prop. 1999/2000:85

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:85

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:85

Prop. 1999/2000:85

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:85

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:85

Bilaga 4