Regeringens proposition 1992/93:95

om lag om paketresor

Prop. 1992/93:95

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 10 november 1992.

På regeringens vägnar

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

Reidunn Laurén

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om paketresor. Förslaget, som innebär ett förstärkt konsumentskydd på reseområdet, är bl.a. ett led i det pågående arbetet med att införliva EG-direktiv med svensk rätt. EG:s direktiv om paketresor ingår såväl i EES-avtalet som i det särskilda luftfartsavtal som har slutits mellan Sverige, Norge och EG. Av Sveriges åtaganden enligt dessa avtal följer att direktivet skall införlivas med svensk rätt senast den 1 januari 1993.

Lagförslaget ansluter nära till EG-direktivet i fråga om reglemas materiella iimehåll. Den nya lagen har dock utformats på ett sådant sätt att den till sin uppbyggnad och struktur passar in i svensk lagstiftningstradition. Det betyder bl.a. att vissa detaljbestämmelser uteslutits från lagen. De kan behöva införas i svensk rätt genom verkställighetsföreskrifter.

Lagförslaget innehåller bl.a. regler med krav på information till resenären såväl vid marknadsföring av paketresor som i samband med att avtal tecknas och inför avresa. Det innehåller också regler som begränsar researrangörens rätt att ändra priset för resan. Under de sista 20 dagama före avresan får priset inte höjas, även om arrangören drabbas av kostnadsökningar.

I lagen preciseras resenärens rättigheter vid ändringar i avtals­villkoren och fel i de avtalade tjänstema. Resenären får bl.a. rätt att utan kostnad avbeställa resan vid väsentliga ändringar i avtals­villkoren och i vissa fall en rätt till omedelbar kostnadsfri hem-transport när arrangemangen väsentligt avviker från vad som utlovats.

Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

Regler finns också om resenärens rätt att överlåta resan och om     Prop. 1992/93:95 skyldighet för arrangören att snabbt vidta åtgärder när resenären framför klagomål.

För att den svenska lagstiftningen skall överensstämma med EG-direktivet fordras också att resegarantilagens tillämpningsområde utvidgas. Propositionen innehåller ett förslag till en sådan lagändring.

Den nya lagen om paketresor föreslås träda i kraft den 1 januari 1993, ändringama i resegarantilagen den 1 juli 1993.

Propositionens lagförslag

Prop. 1992/93:95

1 Förslag till

Lag om paketresor 

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestänimelser

1

§ Denna lag gäller paketresor som arrangörer, själva eller genom återförsäljare, säljer eller marknadsför.

2

§ Med paketresa avses i lagen ett arrangemang som har utformats innan avtal träffas och som

1.  består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster

i kombination med någon turisttjänst som utgör en inte oväsentlig del

av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transport eller

inkvartering,

2.

varar mer än 24 timmar eller inbegriper övernattning samt

3.

säljs eller marknadsförs för ett gemensamt pris eller för skilda priser som är knutna till varandra.

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arrangemanget skall betalas var för sig.

Med inkvartering avses i första stycket 1 logi som inte är att anse som enbart ett led i en transporttjänst.

När ordet resa eller avledningar därav förekommer i lagen avses även arrangemang där transport inte ingår.

3 §  I lagen avses med

arrangör: den som annat än tillfälligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare,

återförsäljare: den som säljer eller marknadsför paketresor som organiseras av någon arman såsom arrangör,

resenär: den som själv eller genom någon annan förvärvar en paketresa,

avtal: den överenskommelse om en paketresa som träffas mellan å ena sidan resenären och å andra sidan arrangören och återförsäljaren eller en av dessa.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelsema i denna lag

är till nackdel för resenären är utan verkan mot denne, om han

förvärvar paketresan huvudsakligen för enskilt ändamål från en

näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet.

Information m.m.

5 § Kataloger och broschyrer som tillhandahålls resenärer skall

innehålla tydlig och begriplig information om priset samt i förekom­

mande fall om resmål, transporter, inkvartering, måltider, resplan,

inresebestämmelser, betalningsvillkor och villkor om minsta antal

resenärer för resan.

Uppgiftema i kataloger och broschyrer är bindande för arrangören. Ändringar fär dock göras innan avtal träffas, om ett uttryckligt förbehåll om det har gjorts i katalogen eller broschyren och om resenären tydligt informeras om ändringama.

6 § Innan ett avtal sluts skall resenären på lämpligt sätt informeras

om sådana hälsobestämmelser som blir tillämpliga under resan samt,

i den mån det har betydelse för resenären, om vad som gäller i fråga

om pass och visum för medborgare i stater inom Europeiska

ekonomiska samarbetsområdet.

I god tid före resan skall resenären på lämpligt sätt få information om

1. transportarrangemang och försäkringsmöjligheter,

2.   sådana uppgifter som gör det möjligt dels för resenären att

komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan,

dels för anhöriga att komma i kontakt med resenären om denne är

underårig.

7 § Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller

information enligt 5 § första stycket.

Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information lämnas enligt 6 §.

I fråga om Underlätelse att lämna information enligt 5 och 6 §§ skall marknadsföringslagen (1975:1418) tillämpas.

Avtalet

8 § Arrangören skall se till att avtalet innehåller uttryckliga villkor

om priset för resan och kostnader som kan tillkomma, betalnings­

villkor och reklamationsfrister samt, beroende på vad som ingår i

paketresan, om resmål, resplan, transporter, inkvartering, andra

turisttjänster, särskilda önskemål från resenärens sida som godtagits

och försäkringar. Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig

handling. Arrangören skall också se till att handlingen innehåller

uppgifter som gör det möjligt att komma i kontakt med arrangören

eller återförsäljaren under resan.

Innan avtal träffas skall resenären på lämpligt sätt få del av avtalsvillkor och information enligt första stycket. Han skall få ett

Prop. 1992/93:95

eget exemplar av den skriftliga handlingen.

Prop. 1992/93:95

Andra stycket gäller inte när avtal träffas kort före avresan.

9 § Arrangören ansvarar gentemot resenären för vad denne har rätt

att fordra till följd av avtalet. Ansvaret gäller även för sådana

prestationer som skall fullgöras av någon annan än arrangören.

Om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han mot resenären på samma sätt som arrangören.

Överlåtelse av resan

10     § Resenären fär överlåta paketresan till någon som uppfyller alla

villkor för att fä delta i resan, om han i skälig tid före avresan

underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt.

När resan överlåts enligt första stycket är överlåtaren och förvärva­ren solidariskt ansvariga gentemot den andra parten i avtalet för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomma på gmnd av överlåtelsen.

Ändringar före avresan, m.m.

11     § Avtalsvillkor fär ändras till resenärens nackdel endast om det

firamgår tydligt av avtalet att detta fär ske. Priset får höjas endast om

det dessutom av avtalet framgår tydligt hur det nya priset skall

fastställas.

Priset fär höjas endast på grund av

1.    ändringar i transportkostnader,

2.

ändringar i skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingår i resan, eller

3.

ändringar i växelkurser som påverkar arrangörens kostnader för resan.

Priset fär inte höjas under de sista 20 dagama före den avtalade avresedagen. Ett avtalsvillkor om att priset kan ändras får inte vara ensidigt till resenärens nackdel.

12     § Resenären fär frånträda avtalet, om arrangören förklarar att han

inte kommer att fullgöra vad han har åtagit sig och avtalsbrottet är av

väsentlig betydelse för resenären. Resenären får också frånträda

avtalet, om avtalsvillkoren ändras enligt 11 § och ändringen är

väsentligt till hans nackdel.

Om arrangören avser att bryta avtalet, eller om han vill ändra avtalsvillkoren, skall han underrätta resenären snarast och därvid lämna besked om dennes rätt att frånträda avtalet enligt första stycket.

Resenären skall inom skälig tid meddela arrangören eller återförsäl­jaren om han vill frånträda avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin rätt att frånträda avtalet.

13 §  Frånträder resenären avtalet enligt 12 §, har han rätt till en    Prop. 1992/93:95

annan paketresa som är av likvärdig eller högre kvalitet, om arran­

gören eller återförsäljaren kan erbjuda detta. Om resenären godtar en

sämre ersättningsresa, har han rätt till ersättning för prisskillnaden.

Avstår resenären från sin rätt till ersättningsresa, eller kan en sådan resa inte erbjudas, skall han snarast få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet.

Bestämmelsema i första och andra styckena gäller också om arrangören ställer in resan utan att resenären är skuld till det.

14 § I sådana fall som avses i 13 § har resenären rätt till skadestånd

från arrangören, om det är skäligt.

Rätt till skadestånd på grund av att arrangören ställt in resan föreligger inte, om arrangören visar

1.

att färre personer än ett i avtalet angivet minimiantal anmält sig till resan och resenären inom en i avtalet angiven tid skriftligen under­rättats om att resan ställts in, eller

2.

att resan inte kunnat genomföras på grund av ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Beror det på någon som arrangören har anlitat att resan har ställts in, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Detsamma gäller om orsaken är hänförlig till någon annan i ett tidigare led.

Ändringar efter avresan, m.m.

15 § Om efter avresan en väsentlig del av de avtalade tjänstema inte

kan tillhandahållas, skall arrangören ordna lämpliga ersättningsarran­

gemang utan extra kostnad för resenären.

Kan ersättningsarrangemang inte ordnas eller avvisar resenären på godtagbara grunder sådana arrangemang, skall arrangören, om det är skäligt, utan extra kostnad för resenären tillhandahålla likvärdig transport tillbaka till platsen för avresan eller till någon annan ort som resenären godkätmer.

Innebär en förändring i paketresan enligt första eller andra stycket en försämring för resenären är han, om det är skäligt, berättigad till prisavdrag och skadestånd.

16 § Vid andra fel i de avtalade tjänstema än sådana som anges i

15 § har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet

beror på honom.

Resenären har inte rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet    Prop. 1992/93:95 beror på ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om felet beror på någon som arrangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt andra stycket endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Detsam­ma gäller om felet beror på någon arman i ett tidigare led.

Vid fel som har sin grund i omständigheter som beskrivs i andra eller tredje stycket skall arrangören genast ge resenären den hjälp som behövs.

17

§ Skadestånd enligt 15 och 16 §§ omfattar, fömtom ersättning för ren förmögenhetsskada, ersättning för personskada och sakskada.

18

§ Skador som omfattas av bestämmelsema i sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), jämvägstrafiklagen (1985:192) eller lagen (1985:193) om intemationell jämvägstrafik ersätts enligt de lagama i stället för enligt denna lag. Arrangören är dock alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda lagama.

19

§ Resenären får inte åberopa fel som avses i 15 eller 16 §, om han inte inom skälig tid efter det att han märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om felet.

Utan hinder av första stycket fär resenären åberopa fel, om arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder.

Resenärens skyldighet att reklamera enligt första stycket skall framgå tydligt av avtalet.

20      § Om resenären framför klagomål som inte är obefogade, skall

arrangören eller hans lokala representant genast vidta åtgärder för att

fitma en lämplig lösning.

Tillsyn

21   §  Konsumentverket utövar tillsyn över att denna lag följs.

Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

22      § För tillsynen har Konsumentverket eller den som verket utser

rätt att göra inspektioner hos arrangörer och återförsäljare och att ta

del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Arrangörer och

återförsäljare skall lämna de upplysningar om verksamheten som

begärs för tillsynen.

Prop. 1992/93:95

Om en arrangör eller en återförsäljare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, fär Konsumentverket förelägga arrangören eller återförsäljaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

23 § Om Konsumentverket enligt 22 § andra stycket har förelagt en arrangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, fär beslutet överklagas hos kammarrätten. Andra beslut av Konsument­verket enligt 22 § får inte överklagas.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2.

Bestämmelsema i 5 § första stycket gäller inte för kataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet.

3.

Uppgifter i kataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet fär ändras, även om det i katalogen eller broschyren inte har gjorts något sådant förbehåll som sägs i 5 § andra stycket.

2 Förslag till

Prop. 1992/93:95

Lag om ändring i resegarantilagen (1972:204) 

Härigenom föreskrivs i fråga om resegarantilagen (1972:204) dels att 2 § skall upphöra att gälla, dels att 1, 4, 5, 6, 7 och 14 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1

Den som yrkesmässigt anord­nar sällskapsresa till något annat land än Danmark, Finland, Is­land, Norge eller Sverige skall, innan han marknadsför resan, ställa säkerhet hos Kommerskol­legium. Också den som yrkes­mässigt tillhandahåller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådant slag skall ställa säkerhet hos kol­legiet. Skyldigheten att ställa säkerhet gäller oavsett om resan utgår från Sverige eller fr-ån ett annat land.

Den som är arrangör eller återförsäljare av paketresor enligt lagen (1992:000) om paketresor skall, iiman han mark­nadsför en paketresa, ställa sä­kerhet hos Kommerskollegium.

4

§

Säkerhet skall gälla det be­lopp, som Kommerskollegium med hänsyn till reseverksam­hetens art och omfattning be­stämmer. Beloppet skall uppgå till minst 200 000 kronor för den som anordnar sällskapsresa eller förmedlar utom riket anordnad sällskapsresa och till minst 50 000 kronor för den som för­medlar inom riket anordnad sällskapsresa. Om särskilda skäl föreligger, fär kollegiet fastställa

Säkerhet skall gälla det belopp, som Kommerskollegium med hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bestämmer. Be­loppet skall uppgå till minst 200 000 kronor för arrangörer. Samma belopp skall gälla för återförsäljare av utlandsresor. För återförsäljare av paketresor inom landet skall beloppet vara minst 50 000 kr. Om det finns särskilda skäl, fär kollegiet fast­ställa  säkerheten  till  ett  lägre

säkerheten till lägre belopp eller helt efterge kravet på säkerhet.

belopp eller helt efterge kravet på säkerhet.

Prop. 1992/93:95

5§

Kommerskollegium fär ålägga en näringsidkare att lämna de uppgifter om sin rörelse, som är nödvändiga för prövning av frågan om säkerhet. Om den uppgiftsskyldige inte lämnar de begärda uppgiftema, fär kollegiet vid vite förelägga honom att fullgöra sin skyldighet.

Kommerskollegium får ålägga arrangörer och återförsäljare att lämna de uppgifter om sin verk­samhet som är nödvändiga för att frågan om säkerhet skall kunna prövas. Om den uppgiftsskyldige inte lämnar de begärda uppgifter­na, får V.o\\egie.iförelägga honom vid vite att fullgöra sin skyl­dighet.

6§

Säkerhet får tagas i anspråk för återbetalning av medel, vilka erlagts för sällskapsresa, som blir inställd eller eljest icke kom­mer till stånd. I fråga om säll­skapsresa, som påbörjats men icke slutförts, får säkerheten tagas i anspråk för resenärernas uppehälle i utlandet, deras åter­resa och skälig ersättning till dem för värdet av de förmåner, som de gått miste om genom att resan avkortats.

Har näringsidkare som ställt säkerhet försatts i konkurs eller måste han antagas vara på obe­stånd, fär säkerheten tagas i anspråk även för att bestrida nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i sällskaps­resa som avbmtits, dels utred­ning i ärende om säkerhetens ianspråktagande.

Medel som utbetalats får åter­krävas från resenär endast om denne genom otillbörligt hand-

Säkerhet får tas i anspråk för att betala tillbaka pengar som betalats för en paketresa som blir inställd eller av annan anledning inte blir av. I fråga om paket­resor som har påbörjats men inte slutförts får säkerheten tas i anspråk för resenärers uppehälle i utlandet, deras återresa och skälig ersättning till dem för värdet av de förmåner som de gått miste om genom att resan avkortats.

Om en arrangör eller en åter­försäljare som ställt säkerhet har försatts i konkurs eller måste antas vara på obestånd, fär sä­kerheten tas i anspråk även för att betala nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i paketresor som avbmtits, dels utredning i ärenden om ian­språktagande av säkerheten.

Pengar som betalats ut får återkrävas från resenären endast om   denne   genom   otillbörligt

10

lande orsakat kostnad för vilken medlen tagits i anspråk.

handlande   orsakat   en   kostnad som medlen tagits i anspråk för.

Prop. 1992/93:95

7

§

Säkerhet, som ställts av den som förmedlar sällskapsresa, får ej utnyttjas, om anordnare av resan ställt säkerhet av beskaf­fenhet att kunna tagas i anspråk enligt denna lag.

Säkerhet som ställts av en återförsäljare får inte utnyttjas, om arrangören ställt sådan säkerhet som kan tas i anspråk enligt denna lag.

14 §

Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.   lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som

 ålagts honom med stöd av 5 § eller

2. underlåter att fullgöra sådan uppgiftsskyldighet.

För en gäming som avses i andra stycket 1 skall inte någon dömas till ansvar, om gämingen är belagd med straff i brottsbalken. Inte heller skall någon dömas till ansvar för en gäming som avses i andra stycket 2 i den utsträckning gämingen omfattas av ett vitesföreläg­gande enligt 5 §.

Till böter eller fängelse i högst ett år skall den dömas som uppsåtligen

1.

anordnar en sällskapsresa utan att, innan han marknadsför resan, ha ställt säkerhet som krävs enligt denna lag eller

2.

tillhandahåller eller på an­nat sätt förmedlar en sällskaps­resa utan att ha ställt sådan sä­kerhet.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast efter medgivande av Kommerskol­legiet.

Till böter eller fängelse i högst ett år skall den dömas som upp­såtligen

1.    organiserar en paketresa

utan att, innan han marknadsför

resan, ha ställt säkerhet som

krävs enligt denna lag eller

2.   säljer eller marknadsför en

paketresa, som organiseras av

någon annan såsom arrangör,

utan att ha ställt sådan säkerhet.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast efter medgivande av Kommerskol­legium.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1993.

11

3 Förslag till

Prop. 1992/93:95

Lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

Härigenom föreskrivs att 177 § sjölagen (1891:35 s. 1) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydebe

Avser befordringsavtalet bestämd person, får denne inte överlåta sin rätt enligt avtalet till någon annan. Sedan resan har påbörjats fär överlåtelse inte äga mm, även om avtalet inte avser bestämd person.

Bestämmelserna iförsta stycket gäller inte när lagen (1992:000) om paketresor är tillämplig på avtalet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

12

Justitiedepartementet

pp 

1992/93:95

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 10 november 1992

Närvarande:     statsråden    B.[REDACTED_EFTERNAMN],    ordförande,    Laurén, Hömlund,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Laurén

Proposition om lag om paketresor 1 Inledning

Förhandlingama om ett EES-avtal slutfördes under våren 1992. Avtalet undertecknades den 2 maj. Avsikten är att det skall träda i kraft den 1 januari 1993. Avtalet innebär bl.a. att Sverige, liksom övriga EFTA-länder, åtar sig att anpassa sin lagstiftning på en rad områden till det regelverk som gäller inom EG. Stora delar av denna regelanpassning skall vara genomförd till dess att EES-avtalet träder i kraft.

Bland de EG-direktiv som skall ha införlivats med svensk rätt till EES-avtalets ikraftträdande hör direktivet om paketresor, Council Directive of 13 June 1990 on package travel, package holidays and package tours (90/314/EEC). Det syftar till att samordna EG-ländemas lagstiftning om paketresor på en hög konsumentskydds-nivå. Direktivet i engelskspråkig version bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. En preliminär, inofficiell svensk översätt­ning bör fogas till protokollet som bilaga 2.

Mellan Sverige, Norge och EG träffades under våren 1991 ett avtal om civil luftfart. Avtalet har godkänts av riksdagen (prop. 1991/92:29, bet. 1991/92:TU4, rskr. 1991/92:111, SFS 1992:138) och trädde i kraft den 6 juli 1992 (SFS 1992:589). Partema åtar sig genom avtalet bl.a. att samordna viss lagstiftning, däribland att anpassa ländemas bestämmelser om paketresor med flyg till EG:s direktiv om paketresor. Till följd härav skall direktivet - oavsett när EES-avtalet träder i kraft - ha införlivats åtminstone delvis med svensk rätt senast den 1 januari 1993.

Enligt propositionen om det europeiska ekonomiska samarbets­området skall luftfartsavtalet sluta gälla när EES-avtalet träder i kraft (prop. 1991/92:170 s. 209).

13

Resegarantilagen (1972:204) innehåller regler om skyldighet för Prop. 1992/93:95 arrangörer av "sällskapsresor" att ställa säkerhet för tryggande av resenärens ekonomiska intressen i vissa fall. I flera sammanhang har diskuterats att införa en mera allmän reglering av konsumentskyddet vid sällskapsresor. Det skedde bl.a. i samband med att konsument­tjänstlagen (1985:716) infördes. Då gjordes emellertid den bedöm­ningen att en reglering av avtal om sällskapsresor och liknande arrangemang borde fä anstå (se prop. 1984/85:110 s. 22 och bet. LU 1984/85:42 s. 7 f.). Därefter har inte tagits något initiativ i riksdagen eller av regeringen i syfte att införa konsumentskyddande regler på reseområdet.

En omfattande utredning om konsumentskyddet vid sällskapsresor presenterades år 1985 inom ramen för Nordiska Rådets projekt­verksamhet (NEK rapport 1985:4 Konsumentskydd vid sällskaps­resor).

Frågan om en reglering av reseområdet har diskuterats inter­nationellt. Inom ramen för arbetet i UNIDROIT antogs år 1970 i Bryssel en konvention om reseavtal, "Intemational Convention on Travel Contracts" (CCV). Konventionen fick en omfattande kritik och ratificerades av endast ett fätal stater. Såvitt känt är Bryssel­konventionen den enda interaationella konvention som reglerar rättsförhållandet mellan researrangör och resenär. Arbete inom reseområdet har emellertid bedrivits även inom OECD och Europa­rådet.

Sedan många år finns i Sverige Allmänna Resevillkor för sällskaps­resor, vilka förhandlas fram mellan å ena sidan Konsumentverket och å andra sidan de stora researrangörsföreningama. De nuvarande villkoren gäller sedan den 15 november 1991. De organisationer som står bakom villkoren är Svenska Resebranschens Riksförbund, RRF (numera Svenska Rese- och Turistindustrins Samarbetsorganisation, RTS), Researrangörsföreningen i Sverige (RiS), Bussrese-arrangörsföreningen (BRA) och Föreningen IT-arrangörer (FIA). De gällande Allmänna Resevillkoren bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.

Frågan om ett införlivande med svensk rätt av EG-direktivet om paketresor aktualiserades av regeringen i samband med godkännande av avtalet mellan Sverige, Norge och EG om civil luftfart, m.m. (prop. 1991/92:29). Det hänvisades i ärendet (prop. s. 43) till det pågående arbetet i Justitiedepartementet med implementering av direktivet.

I sitt av riksdagen godkända betänkande (bet. 1990/91 :LU22) Konsumentpolitiska frågor m.m. behandlade Lagutskottet bl.a. en motion (mot. 1990/91 :L730) om resegarantier. Utskottet hänvisade till det i Justitiedepartementet pågående arbetet med anledning av EG-direktivet om paketresor. Utskottet förklarade sig utgå från att de

14

frågor som motionären tagit upp skulle behandlas i detta arbete (bet.    Prop. 1992/93:95 s. 43 f.).

I juni 1992 presenterade Justitiedepartementet departe­mentspromemorian (Ds 1992:50) Lag om paketresor. Promemorian, vars lagförslag ansluter nära till EG-direktivet, har remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av promemorian som bilaga 4, dels promemorians lagförslag som bilaga 5, dels en förteckning över remissinstansema som bilaga 6. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i lagstift­ningsärendet (Justitiedepartementet, diarienummer 91-2551).

Arbete med att anpassa nationell lagstiftning till EG-direktivet pågår också i de övriga nordiska ländema. Under ärendets beredning i Justitiedepartementet har överläggningar med företrädare för rege­ringskanslierna i Danmark, Finland och Norge ägt mm.

I ärendet har jag samrått med chefen för Civildepartementet.

Lagrådet

Regeringen överlämnade den 12 oktober 1992 för lagrådets yttrande förslag till lag om paketresor, lag om ändring i resegarantilagen (1972:204) och lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1). Lagrådsremissens lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 7.

Lagrådet har yttrat sig över förslagen och därvid i fråga om lagen om paketresor föreslagit vissa omformuleringar i förtydligande syfte och för att närmare ansluta lagtexten till direktivets ordalag. Beträf­fande förslaget till lag om ändring i resegarantilagen har lagrådet påpekat att tillämpningsområdet bör utvidgas för att det skall överensstämma med tillämpningsområdet för lagen om paketresor. Detta leder enligt lagrådet till vissa följdändringar i övrigt i resegarantilagen.

Lagrådet har vidare ifrågasatt om inte en erinran om sambandet med EES-avtalet bör tas in i lagen. Därvid har lagrådet särskilt framhållit vikten av att lagstiftaren i denna fråga följer en konsekvent och enhetlig linje. En vacklande praxis kan, enligt lagrådet, skapa osäkerhet och vålla missförstånd vid den praktiska tillämpningen.

Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 8.

Jag har följt lagrådets förslag på alla punkter. Emellertid föreslår jag inte någon särskild bestämmelse med en erinran om sambandet med EES-avtalet. I fråga om behovet och lämpligheten av sådana erinringar i lag uttalade föredragande statsrådet i propositionen om europeiska ekonomiska samarbetsområdet (1991/92:170 s. 187) att man "i fall då det är möjligt och lämpligt bör ... sträva efter att låta sambandet med EG-rätten komma till uttryck redan i författnings-

15

texten". På civilrättens område är detta ofta mindre lämpligt. De civilrättsliga författningar varigenom EG-direktiv införlivas med svensk rätt innehåller sålunda ofta en blandning av dels regler som härstammar från direktiv, dels andra regler (se t.ex. konsument­kreditlagen, 1992:830). I sådana fall kan en allmän hänvisning till direktiven bli missvisande. Härtill kommer att de regler som kan härledas från ett direktiv ibland ges ett innehåll som delvis går utöver vad som följer av direktivet.

Vad jag nu har anfört gör sig gällande i fräga om lagen om paketresor. Jag anser därför att den lagen inte bör innehålla någon särskild bestämmelse om sambandet med EG-rätten.

Jag återkommer till lagrådets synpunkter och ändringsförslag i det följande (avsnitten 2.4, 2.5, 2.7, 2.9 och 2.11).

Utöver de ändringar i lagförslagen som föranleds av lagrådets synpunkter har jag gjort ett antal redaktionella ändringar i förhållande till lagrådsremissen.

Prop. 1992/93:95

2 Allmän motivering 

2.1 Allmänna utgångspunkter

Mitt förslag: EG-direktivet om paketresor skall införlivas med svensk rätt genom en särskild lag om paketresor, vilken ansluter nära till direktivet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se promemorian s. 29 f.).

Remissinstanserna: Det råder enighet om att EG-direktivet bör införlivas med svensk rätt genom en särskild lag om paketresor. Några remissinstanser, bl.a. Konsumentverket, menar dock att det vore att föredra om de Allmänna Resevillkoren arbetades in i lagen så att denna blev heltäckande på reseområdet. Flera anser att lagen, så som den utformats i promemorieförslaget, leder till betydande osäkerhet i tolkningen, vilket får starkt negativa konsekvenser. Ett par remissinstanser, bl.a. Sveriges Advokatsamfund, framhåller att det är möjligt för lagstiftaren att avvika från EG-direktivet till förmån för konsumentema, varigenom lagen kan göras tydligare och tolknings-svårigheterna mindre.

Skälen för mitt förslag: Sveriges åtaganden enligt EES-avtalet medför att EG-direktivet om paketresor skall införlivas med svensk rätt. Genom att motsvarande regler samtidigt införs i en stor del av

16

Europa uppnås en harmonisering av lagstiftningen som är av stort    Prop. 1992/93:95 värde. Pä gmnd av rättsområdets ovanligt starka anknytning till intemationella förhållanden torde vinstema av harmoniseringen vara större än på många andra områden.

Också Sveriges åtaganden enligt luftfartsavtalet med Norge och EG medför en förpliktelse att införliva direktivet om paketresor med svensk rätt, här såvitt direktivet rör luftfarten.

Direktivet innehåller en rad regler som är specifika för reseavtal. Av bl.a. den anledningen är det inte lämpligt att föra in de nödvän­diga reglema i svensk rätt genom ändringar i konsumenttjänstlagen (1985:716) eller någon annan existerande lag. I stället bör det införas en särskild lag om paketresor. På samma sätt avses direktivet bli införlivat med lagen i de övriga nordiska ländema.

Promemorieförslaget reglerar bara sådana frägor som behandlas i EG-direktivet och ansluter nära till direktivet i fråga om det materiella innehållet. Några remissinstanser, bl.a. Konsumentverket, menar att det vore att föredra om de Allmänna Resevillkoren arbetades in i lagen, så att den på det sättet kom att innehålla en heltäckande reglering av reseområdet. Ett par remissinstanser anser det naturligt att de Allmänna Resevillkoren anpassas till en ny lag om paketresor och att en sädan anpassning sker även i den mån det innebär försämringar för konsumentema.

Såvitt framkommit finns det för närvarande inte i Sverige - bortsett från att en reglering erfordras till följd av EES-avtalet - något framträdande behov av lagstiftning på reseområdet. Att de Allmänna Resevillkoren finns och fungerar väl är ett viktigt skäl för detta. Att åstadkomma en "heltäckande" lagreglering är inte i sig något viktigt ändamål. Självfallet kan inte en ny lag, som inför en miniminivå för konsumentskyddet på delar av rättsområdet, tas till intäkt för att det i övrigt skulle vara fritt fram för vilka avtalslösningar som helst av frågor som inrymmer starka konsumentskyddsintressen. Jag in­stämmer med vad som sägs i promemorian, att det kan finnas skäl att på nytt överväga en mer heltäckande och strängare lagstiftning på reseområdet, om det mot förmodan skulle visa sig att den nya lagen leder till att konsumentskyddet i de Allmänna Resevillkoren försäm­ras.

Jag menar alltsä att den nya lagen bör ges i princip samma omfattning som EG-direktivet. Den bör också i väsentliga delar bli en ren "översättning" av EG-direktivet. Men den bör utformas på ett sådant sätt att den passar in i den svenska lagstiftningstraditionen. Sålunda bör bl.a. vissa mycket detaljerade bestämmelser i direktivet hållas utanför lagen. Dessa bestämmelser kan dock medföra behov av särskilda verkställighetsföreskrifter. Det fär ankomma på regeringen.

17

2 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

Konsumentverket  eller  någon  annan  myndighet  som  regeringen   Prop. 1992/93:95 bestämmer att utfärda sådana föreskrifter.

Genom att lagens bestämmelser skall utformas i nära anslutmng till EG-direktivet är det inte i alla delar möjligt att uppnå full systematisk harmoni med den svenska rättsordningen i övrigt. Detta är en nackdel som fär accepteras när olika länders rättssystem skall anpassas till varandra.

Utgångspunkten bör vara att EG-reglema skall införas i den nya lagen med samma materiella innehåll som i direktivet. Flera remiss­instanser invänder emellertid att reglema i promemorieförslaget är svårtolkade och motivuttalandena alltför knapphändiga. Det framhålls att den osäkerhet som sägs uppkomma härigenom medför stora svårigheter för parter och berörda myndigheter.

I fråga om innehållet i enskilda bestämmelser vill jag framhålla följande. Enligt EG:s rättsordning är EG-domstolen exklusivt behörig att göra auktoritativa uttalanden om innebörden av EG:s rättsregler. Till EG:s direktiv fmns därför inga förarbeten av den typ som vi är vana vid i Sverige. När EG-direktiv införlivas med de nationella rättsordningarna kan lagstiftaren därför inte vare sig precisera innebörden i direktivets bestämmelser i lag eller göra motivuttalanden med anspråk på att auktoritativt uttolka innehållet i EG-rätten. EES-avtalet innehåller föreskrifter om en enhetlig tolkning och tillämpning av EES-regler som materiellt överensstämmer med motsvarande bestämmelser i EG-rätten. I den mån svenska regler fömtsätts ha samma innehåll som i EG-direktivet är det därför uteslutet för lagstiftaren att utforma reglema på ett mer detaljerat sätt eller att göra motivuttalanden om hur reglema bör tillämpas.

På många av de punkter där remissinstansema efterlyser klargö­rande uttalanden kan, på grund av det anförda, önskemålet inte tillgodoses. Det medför att vi i Sverige, på samma sätt som inom EG, fär leva med en viss osäkerhet om reglemas innebörd intill dess att denna preciseras genom domstolsavgöranden eller på annat sätt. Det betyder dock inte att motivuttalanden helt kommer att saknas till sådana lagbestämmelser som överensstämmer med EG-regler. Det torde även fortsättningsvis vara av värde att det i förarbetena görs beskrivningar av reglemas bakgmnd, inbördes förhållande och dylikt. Även sådana uttalanden kan i många fall ge vägledning för tillämp­ningen.

Det är dock givet att ett osäkert rättsläge medför avsevärda nackdelar. När utrymme finns för det - såsom när de svenska reglema avviker från EG-direktivet - bör därför remissinstansemas önskemål om fylligare motivuttalanden tillgodoses i lämplig utsträckning. På några punkter har jag funnit det möjligt att på det sättet tillmötesgå

18

remisskritiken.

Enligt bl.a. Sveriges Advokatsamfimd torde det, eftersom EG-direk­tivet endast anger en miniminivå, vara möjligt för lagstiftaren att åstadkomma tydligare lagbestämmelser än enligt promemorieförslaget. Detta är ett i och för sig riktigt påpekande. Det skulle dock inte stämma väl med ländemas strävandena att harmonisera sina rättsord­ningar om varje enskilt land valde att i stor omfattning avvika från direktivets regler enbart för att möjliggöra en precisering av de egna regleraa.

På en punkt menar jag dock att det är befogat att delvis frångå direktivets innehåll just för att möjliggöra en precisering. Det gäller uttrycket "paketresa", som är av helt gmndläggande betydelse för lagens tillämpningsområde. Tolkningen av uttrycket är också, med de förslag som jag lägger fram, helt avgörande för var gränsen kommer att gå för skyldigheten att ställa resegaranti. Vidare kommer tolkningen av begreppet paketresa att få stor betydelse för de Allmänna Resevillkoren, vilka måste delvis revideras på gmnd av den nya lagen.

Det måste på gmnd av det anförda anses utomordentligt angeläget att begreppet paketresa ges ett någorlunda väl preciserat innehåll. Så länge preciseringarna innebär en vidgning av lagens tillämpnings­ område i förhållande till direktivet, eller i vart fall inte en in­skränkning, utgör direktivet inte något hinder. Jag har därför valt att föreslå vissa preciseringar, vilka torde tillgodose de flesta av remissinstansemas önskemål i denna del.

Prop. 1992/93:95

2.2 Tillämpningsområde m.m.

Mitt förslag: Imagen skall gälla för paketresor som arrangörer, själva eller genom återförsäljare, säljer eller marknadsför. För att säkerställa konsumentskyddet och möjliggöra lämpliga precis­eringar, skall begreppet paketresa ges ett något vidare innehåll än motsvarande uttryck i EG-direktivet. Lagen skall, liksom EG-direktivet, gälla även utanför det traditionellt konsu­menträttsliga området. Den skall vara tvingande när en resenär ingår avtal för huvudsakligen enskilt ändamål med en närings­idkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. I övrigt skall lagen vara dispositiv.

Promemorians förslag: Lagen skall tillämpas enbart på paketresor som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet säljer eller mark­nadsför till konsumenter för huvudsakligen enskilt ändamål. Begreppet

19

paketresa ges samma innehåll som i direktivet (se promemorian   Prop. 1992/93:95 s. 31 f.).

Remissinstanserna: Åtskilliga remissinstanser anser att tillämp­ningsområdet i promemorian preciserats pä ett alltför otydligt sätt, framför allt genom att begreppet paketresa är oklart i flera hänseen­den. Flera, bl.a. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms univer­sitet, menar att det strider mot EG-direktivet att avgränsa tillämp­ningsområdet på det sätt som görs i promemorian.

Skälen för mitt förslag: Tillämpningsområdet for direktivet framgår primärt av artiklama 1 och 2. I artikel 1 anges syftet med direktivet vara att medlemsstatemas lagar och andra författningar om "packages" (i den engelska versionen), som säljs eller marknadsförs inom gemenskapen skall närmas till varandra. I artikel 2.1 definie­ras sedan dels uttrycket "package", dels några andra centrala begrepp, nämligen (i svensk översättning) arrangör, återförsäljare, konsument och avtal.

Begreppet paketresa

"Package" definieras - enligt den preliminära svenska översättningen - som "en i förväg ordnad kombination av minst två av nedanstående komponenter som säljs eller bjuds ut till försäljning till ett totalpris, om tjänsten varar längre än ett dygn eller inkluderar övemattning;

a)

transport;

b)

inkvartering;

c)

andra turisttjänster som inte är direkt knutna till transport eller inkvartering och som utgör en väsentlig del av resepaketet."

Direktivets definition täcker som synes även arrangemang som inte innefattar transporter. En fråga är då om det, som i promemorie­förslaget, är lämpligt att använda uttrycket "paketresa" som motsva­righet till package och därmed den centrala termen i lagen. Det står klart att det finns åtskilliga "paket" som inte innefattar någon transport. Beträffande dessa är det uppenbarligen något oegentligt att tala om en "resa".

Emellertid finns det klara nackdelar även med andra möjliga uttryck, såsom paket, resepaket, turistpaket och paketarrangemang. Till skillnad från dessa är paketresa en relativt väl inarbetad term för de allra flesta av de företeelser som den är tänkt att omfatta. Bland remissinstansema har bara en enda ifrågasatt det lämpliga i att använda den. Härtill kommer att man i danska och finska lagförslag arbetar med termen "pakkerejse" resp. "paketresa" och att denna term torde komma att användas även i Norge och Island. Det bör tilläggas att "sällskapsresa" framstår som alltför inadekvat för att vara ett möjligt altemativ.

En tänkbar möjlighet är att - som i EG-direktivet - använda flera

20

olika termer. Även om den tekniken används behövs det dock, av   Prop. 1992/93:95 praktiska skäl, en samlingsbeteckning. "Paketresa" kommer därvid att vara fullt relevant för de allra flesta fall. Det kan då konstateras att man inte vinner särskilt mycket med att använda flera termer.

Min slutsats är - särskilt med hänsyn till att Norden bör ha en gemensam term - att uttrycket "paketresa" trots allt bör användas i den svenska lagen. Det bör sägas uttryckligen i lagen att en bestäm­melse som innehåller ordet "resa" eller avledningar av ordet - när det förekommer i lagen är avsett att omfatta även arrangemang där nägon resa inte ingår.

I promemorian diskuteras endast mycket kortfattat innebörden i uttrycket paketresa. Den definition som lagförslaget innehåller är en översättning från direktivet. Direktivets regel bör också vara utgångspunkten. Remissinstansemahar emellertid angripit definitionen i promemorieförslaget och pekat på en rad exempel där tvekan kan uppstå om humvida lagen gäller eller inte. Sålunda föreligger tolkningssvårigheter beträffande exempelvis uttrycken "i förväg planerat", "inkvartering", "annan turisttjänst som utgör en väsentlig del av arrangemanget" och "för ett gemensamt pris".

Som jag tidigare varit inne på (avsnitt 2.1) är osäkerheten i promemorians lagförslag i denna del olycklig. Det gäller inte minst med tanke på att motsvarande terminologi bör användas i resegaranti­lagen. Där stadgas straff för den som bryter mot vissa av lagens bestämmelser, varvid uttrycket "paketresa" blir ett brottsrekvisit. Då är det givetvis angeläget att det inte råder stor osäkerhet om begrep­pets innebörd.

Begreppet paketresa bör därför preciseras i lagen. Det sker lämpligast genom att definitionen byggs ut på några punkter. Därvid måste man dock hålla i minnet att tillämpningsområdet inte fär bli mindre vidsträckt än EG-direktivets. Det talar för att vissa företeelser som kan betraktas som gränsfall förs in under tillämpningsomrädet.

Utgångspunkten är att en paketresa är ett arrangemang som näringsidkaren har utformat i förväg, dvs. innan han fär kontakt med kunden. Även arrangemang som innehåller altemativa kombi­nationsmöjligheter och där den slutliga utformningen bestäms i samråd med kunden fär därvid anses utformade "i förväg". För tydlighets skull bör lagtexten förses med ett tillägg som klargör detta.

Remissinstanseraa tar upp flera exempel på kombinationer av tjänster där tolkningen av begreppen "arrangemang" och "i förväg" aktualiseras. Bl.a. nämns resor som specialkomponeras för en gmpp på så sätt att olika tjänster sätts samman efter gmppens önskemål. I specialmotiveringen går jag in på en diskussion om vissa gränsfall. Jag vill nu bara betona att uttrycket "arrangemang" givetvis fömtsätter viss planläggning och organisation från näringsidkarens sida. Att flera tjänster säljs till kunden i ett sammanhang kan inte i sig vara ett

21

kriterium på en paketresa. Har näringsidkaren däremot förberett    Prop. 1992/93:95 "paketet" genom att tillhandahålla fiera olika tjänster, som när de sätts samman kommer att framstå som en enhet, är det normalt fråga om ett arrangemang i lagens mening.

En typ av resor som också diskuteras av remissinstanseraa är kortvariga kryssningsresor med båt. Utgör dessa - under fömtsättning att de omfattar överaattning - paketresor? Här råder inte någon tvekan om att det är firåga om ett i förväg utformat arrangemang. Frågan är i stället närmast om överaattning på båten kan betraktas som "inkvartering" i lagens mening. Enligt promemorian (s. 59) bör en forutsättning vara att övernattningen sker någon annanstans än på transportmedlet. I den frågan har jag emellertid en annan uppfattning än promemorians. Det finns inte något i direktivet som talar för en så snäv tolkning. Det fär vidare anses stämma väl med normalt språk­bmk och en naturlig uppfattning att se övemattning på ett kryssnings­fartyg som "inkvartering". Dessa resor bör därför betraktas som paketresor i lagens mening.

Däremot kan inte exempelvis en tågresa i sovvagn betraktas som en paketresa. Det skulle för det första strida alltför mycket mot normalt språkbmk. Det finns också en relativt tydlig skillnad mellan sådana tågresor och kryssningsresor med båt. Medan inkvarteringen på båten framstår som i huvudsak åtskild från själva resan - främst eftersom den sker på en annan plats än den där resenären i övrigt avses befinna sig under transporten - ter sig övemattning i sovvagn som en del av transporten. Det bör tilläggas att transporter med båt inte alltid har karaktär av kryssningsresa. En båtresa med övemattning kan på samma sätt som en resa i sovvagn framstå som en enda transport­tjänst.

Begreppet inkvartering bör för tydlighets skull preciseras i lagen i linje med vad jag nu har sagt.

Ett annat rekvisit som diskuteras av remissinstansema är "för ett gemensamt pris" (2 § första stycket 3 i promemorieförslaget). Det ifrågasätts om det skall vara möjligt att komma undan de krav som lagen ställer genom att i prissättningen hålla i sär de olika tjänster som kombinerats.

I promemorieförslaget sägs uttryckligen (2 § andra stycket) att det saknar betydelse att olika tjänster debiteras för sig. Men det måste också sakna betydelse om näringsidkaren i ett tidigare skede delar upp priset i två eller flera komponenter. Är priskomponentema beroende av varandra, eller är de annars knutna till varandra genom det samband som finns mellan tjänstema, kan inte konstmktionen med flera belopp ges någon självständig betydelse.

Jag utgår från att direktivets uttryck, i den engelska versionen, "at an inclusive price" skall tolkas pä detta sätt. Såväl direktivets bestämning som promemorieförslagets "för ett gemensamt pris" är

22

dock något otydliga och kan föranleda missuppfattningar. I lagen bör    Prop. 1992/93:95 därför göras ett tillägg som ger uttryck för vad jag nyss anfört.

Flera remissinstanser berör vidare frågan om tolkning av uttrycket "annan turisttjänst som utgör en väsentlig del av arrangemanget" (2 § första stycket 1 i promemorieförslaget). Särskilt framhålls att det är osäkert när en tjänst skall anses utgöra en väsentlig del av det samlade arrangemanget.

Även jag menar att uttrycket "väsentlig del" är påtagligt oprecist. Det fär anses mindre bra i detta sammanhang. Det är bl.a. osäkert om det är en kvalitativ eller en kvantitativ bedömning som åsyftas. Därtill kommer att det är tveksamt om bestämningen tillgodoser EG-direkti­vets krav, som innebär att de nationella bestämmelsemas tillämpnings­område måste vara minst lika omfattande som direktivets. Direktivets uttryck är på engelska "a significant proportion".

För att kraven i EG-direktivet säkert skall bli tillgodosedda bör i stället uttrycket "en inte oväsentlig del av arrangemanget" användas i lagen. Därmed vidgas tillämpningsområdet jämfört med promemo­rieförslaget. Bestämningen får därtill anses lättare att tolka. Jag återkommer i specialmotiveringen till vissa tolkningsfrågor.

Konsument - resenär

Promemorieförslaget innebär att lagen om paketresor ges ett tillämp­ningsområde - vad gäller avtalets parter - som i allt väsentligt överensstämmer med tillämpningsområdet för andra lagar på konsumenträttens område. I 1 § i förslaget sägs att lagen gäller paketresor "som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet säljer eller marknadsför till konsumenter för huvudsakligen enskih ända­mål". Jag skall återkomma till avgränsningen på näringsidkarsidan strax och först diskutera frågan om lagen bör gälla endast paketresor som säljs eller marknadsförs "till konsumenter för enskilt ändamål".

Denna avgränsning kritiseras av Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet. Nämnden menar att avgränsningen strider mot direktivet, där det inte finns någon motsvarighet till begränsningen "för enskilt ändamål".

I promemorian hävdas att det måste antas att begreppet konsument i EG-direktivet används på i huvudsak det sätt som i övrigt synes vara det normala i EG. Vidare sägs att det inte kan vara avsett att direktivet skall vara tillämpligt på exempelvis konferensresor som näringsidkare företar i tjänsten och andra tjänsteresor. Det hänvisas också till uttalanden i preambeln.

Jag menar att direktivet primärt måste tolkas efter sitt egentliga innehåll. Det finns därvid inte något som visar att tillämpnings­området är så begränsat som promemorieförslaget fömtsätter. Det fiims därmed en klar risk att ett införlivande i enlighet med promemo-

23

rieförslaget kommer att stå i strid med direktivet. Avgränsningen av Prop. 1992/93:95 tillämpningsområdet i denna del bör i stället ske på så sätt att lagen tillämpas på alla avtal där den som förvärvar en paketresa passar in på direktivets definition av "consumer" i den engelska versionen. Det sagda betyder att även andra än privatpersoner kommer att omfattas av definitionen och av lagen. Lagen om paketresor blir därmed inte, som den är enligt promemorieförslaget, en traditionell konsument­skyddslag.

Enligt vad jag inhämtat bygger även de lagförslag som är under utarbetande i Danmark och Finland på den avgränsning som jag föreslår. Enligt min mening bör det eftersträvas att tillämpnings­områdena för de nordiska länderaas paketreselagar överensstämmer så långt som möjligt.

Frågan är då om uttrycket "konsument" ändå bör användas i lagen for den som förvärvar en paketresa. Enligt min mening är detta olämpligt. Begreppet konsument är djupt rotat i svensk lagstiftning och avser i alla andra sammanhang en privatperson.

Vilket ord bör då användas i stället? Lämpligast är, menar jag, det neutrala "resenär". Detta uttryck passar väl in på alla som ingår ett reseavtal. Ordet har den nackdelen att det framstår som inadekvat i de fall då arrangemanget inte innehåller någon resa. Jag har emeller­tid fuimit att uttrycket paketresa bör användas som en samlingsbeteck­ning i lagen, trots att det inte passar in på sådana arrangemang. Då är det naturligt att också välja ordet resenär. Uttrycket kommer för övrigt att vara ftillt adekvat i de allra flesta fall då det används.

För EG-direktivets engelska ord "consumer" bör således användas "resenär" i den svenska lagen.

Några remissinstanser har invänt att ordvalet i promemorieförslaget medför att definitionen på konsument - resenär enligt mitt förslag - är for inskränkt i förhållande till direktivet. Definitionen "den som själv eller genom någon annan köper en paketresa" innebär att man utesluter alla de fall då paketresan förvärvas på något annat sätt än genom köp. Jag delar dessa remissinstansers uppfattning. Saken kan åtgärdas genom att ordet "förvärvar" används i stället för ordet "köper".

Avgränsningen av tillämpningsområdet på näringsidkarsidan

"Arrangör" är enligt direktivet den som annat än tillfälligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare. "Återförsäljare" är enligt direktivet den som säljer eller marknadsför arrangörens resor. I promemorian sägs att det måste anses stå i överensstämmelse med direktivet att med utgångs­punkt härifrån avgränsa den svenska lagens tillämpningsområde genom att ange - i överensstämmelse med vad som är normalt i

24

svensk lagstiftning på det konsumenträttsliga området - att kon-   Prop. 1992/93:95 sumentens motpart skall vara en näringsidkare som agerar i sin yrkesmässiga verksamhet. Promemorieförslaget är utformat på det viset.

Även denna avgränsning kritiseras av remissinstanseraa, som menar bl.a. att det inte finns något i direktivet som säger att paketreseverk­samheten måste bedrivas yrkesmässigt för att reglema skall gälla. Ett par remissinstanser understryker också att det är materiellt olämpligt att utesluta paketresor som organiseras av icke professionella arrangörer. Dessa remissinstanser hävdar att riskeraa för resenären många gånger kan vara särskih stora i dessa fall.

Jag delar remissinstanseraas uppfattning på båda punktema. Promemorieförslagets avgränsning är således olämplig. I stället bör samma teknik användas som i direktivet, där tillämpningsområdet i nu angivet hänseende avgränsas endast genom att begreppen arrangör och återförsäljare definieras. Definitionema kan utformas som i promemo­rian, vilket innebär att de kommer att överensstämma väl med direktivet.

Ett par remissinstanser ifrågasätter hur uttrycket "annat än tillfälligt­vis organiserar" i definitionen av arrangör skall tolkas. I special­motiveringen berör jag den frågan.

Bör lagen vara tvingande?

I direktivet anges inte att medlemsländemas lagar skall göras tvingande till konsumentens fönnån. Det är osäkert om detta är ett förbiseende eller inte. Det är tydligt att lagen åtminstone i vissa avtalsrelationer har en utpräglad skyddskaraktär. Den bör därför vara tvingande för att över huvud taget bli effektiv.

Som nyss sagts bör lagen emellertid gälla inte bara på det traditio­nellt konsumenträttsliga området. Enligt mitt förslag kommer den också att gälla för exempelvis resor som en förening ordnar för föreningsmedlemmamas räkning och för resor i tjänsten, oavsett vem som företar dem. Det avgörande är om det rör sig om en "paketresa" eller inte.

Det skulle inte stämma väl med svensk rättstradition att göra lagen tvingande för de fall som jag nu har nämnt. Det finns inte heller något skäl för en sådan ordning. I stället bör lagen vara dispositiv på detta område. Undantag skulle kunna göras, om det på någon punkt befanns motiverat med tvingande regler. En genomgång av de situationer som lagen avses reglera visar emellertid enligt min bedömning att det inte finns behov av något sådant undantag.

Lagen bör således göras tvingande för vissa avtal, dispositiv för andra (jfr bl.a. 3 § lagen - 1984:81 - om fastighetsmäklare). Enligt min mening bör därvid det tvingande området avgränsas på det sätt

25

som är vanligt i svensk rätt när tillämpningsområdet för konsu­mentskyddande lagstiftning bestäms (jfr t.ex. I § konsumentköplagen, 1990:932, och 1 § konsumenttjänstlagen, 1985:716). Lagen bör sålunda vara tvingande när en resenär förvärvar en paketresa för huvudsakligen enskilt ändamäl av en näringsidkare som agerar i sin yrkesmässiga verksamhet.

Prop. 1992/93:95

2.3 Ansvarsfördelning på näringsidkarsidan m.m.

Mitt förslag: Arrangören skall genomgående ha det primära ansvaret gentemot resenären. Återförsäljaren skall ha samma ansvar i de fall då han är part i avtalet. För skador som upp­kommer vid transporter där reglema om skadeståndsansvar i sjölagen, luftfartslagen, jämvägstrafiklagen eller lagen om intemationell jämvägstrafik är tillämpliga, skall arrangören ansvara gentemot resenären enligt dessa regler.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag utom i fråga om ansvaret enligt de särskilt nämnda transporträttsliga lagama. Enligt promemorieförslaget skall ansvarsreglema i de lagaraa tillämpas fiillt ut när lagama är tillämpliga. Arrangören blir då normalt inte ansvarig för sådana skador (se promemorian s. 33 f.).

Remissinstanserna: De flesta tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Regeln att de särskilda transporträttsliga lagama skall gälla fullt ut när de är tillämpliga kritiseras dock av Sveriges Advokatsamfimd och Svenska Resebranschens Riksförbund. Några remissinstanser ifrågasätter om återförsäljaren över huvud taget blir part i avtalet.

Skälen för mitt förslag: Ofta är flera olika företag inblandade på näringsidkarsidan. Ibland kan det vara osäkert vem som i olika hänseenden bär ansvaret gentemot resenären. För denne torde det ofta vara oklart vem som på motsidan är ansvarig exempelvis för att fel som uppstår under resan rättas till.

I direktivet sägs, i fråga om ansvaret för fel och brister under resan, i artikel 5.1 (enligt den preliminära svenska översättningen) att "medlemsstatema skall vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den arrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet är ansvarig för att åtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om dessa skall fiillgöras av arrangören och/eller återförsäljaren eller av andra leverantörer av tjänster".

Enligt direktivet skall alltså den av arrangören och återförsäljaren som är part i avtalet med resenären alltid vara ansvarig för åtagan-

26

dena enligt avtalet. Detta är också den naturliga utgångspunkten och     Prop. 1992/93:95 regeln bör tas in även i den svenska lagen.

I övrigt anges inte i direktivet när arrangören resp. återförsäljaren ansvarar gentemot resenären. I de bestämmelser som preciserar innehållet i ansvaret anges i de flesta fall "arrangören och/eller återförsäljaren" som ansvarig (artiklama 4.1, 4.6 b, 5.2 och 6). I dessa fall har medlemsländema valfrihet. Det ovannämnda kravet i artikel 5.1 innebär dock att den som är part i avtalet aUtid måste stå ansvarig enligt de angivna reglema, i den mån de avser förpliktelser enligt avtalet.

Det är naturligt och rimligt, som föreslås i promemorian, att researrangören genomgående har ett primärt ansvar gentemot resenären for åtagandena enligt reseavtalet. Normalt är det arrangören som är resenärens egentlige motpart och från konsumentskyddssyn­punkt är det av betydande värde om det alltid finns en part på motsidan som resenären vet att han kan vända sig till med sina anspråk. Att arrangören har det primära ansvaret mot resenären överensstämmer också med de svenska Allmänna Resevillkoren. Ingen remissinstans har invänt mot den nu angivna gmndregeln.

Vid sidan av arrangören bör återförsäljaren alltså ansvara när han är part i avtalet med resenären. Så är vanligen inte fallet och några remissinstanser ifrågasätter om det över huvud taget förekommer. Det står dock klart att återförsäljaren, även om han inte avser att göra några åtaganden, kan bli part i avtalet enligt allmänna avtalsrättsliga gmndsatser. Det blir fallet bl.a. om återförsäljaren träffar ett avtal med resenären och därvid inte klargör för denne att han avser att träffa avtalet för arrangörens räkning och inte för egen räkning, samt detta inte heller framgår på något annat sätt.

Ett par remissinstanser har efterlyst ett klargörande i lagen av i vilka fall återförsäljaren blir part i avtalet. Frågor av detta slag bmkar emellertid inte behandlas i lagstiftningen om olika avtalstyper utan har ansetts böra lösas enligt allmänna avtalsrättsliga gmndsatser. Det bör inte heller i lagen om paketresor tas in någon uttrycklig reglering av frågan.

När återförsäljaren är part i avtalet bör han ha samma ansvar enligt lagen som arrangören har. Det betyder att arrangörens och återförsäl­jarens ansvar gentemot resenären blir solidariskt.

Inget sägs i direktivet om hur ansvaret skall regleras arrangören och återförsäljaren emellan i de fall då båda ansvarar gentemot resenären. Inte heller i den svenska lagen bör det tas in några föreskrifter om det.

Jag återkommer i det följande (avsnitt 2.4) till frågan om vem som bär ansvar för att resenären fär den information som han är berättigad till enligt lagen.

I direktivet sägs (artikel 5.1) att det primära ansvar som arrangören

27

och ibland återförsäljaren har gentemot resenären inte skall inverka    Prop. 1992/93:95

på arrangörens resp. återförsäljarens rätt att kräva ersättning av övriga

leverantörer av tjänster.  Enligt promemorian behövs inte någon

särskild regel härom i den svenska lagen, eftersom det sagda gäller

ändå enligt allmänna gmndsatser i svensk rätt. En remissinstans

menar att det bör införas en regel motsvarande direktivets. Jag

instämmer dock för min del i promemorians ståndpunkt. E>et är

uppenbart att arrangörens och återförsäljarens ansvar mot resenären

inte påverkar rätten att regressvis ställa krav mot den som utfört

tjänsten. Huravida det faktiskt finns en sådan regressrätt i ett enskilt

fall beror på vad som i det särskilda fallet avtalats mellan arrangören

och den som utfört tjänsten.

Komplikationer i ansvarsförhållandena uppkommer ibland på gmnd av att någon tvingande transporträttslig lag kan vara tillämplig på delar av paketresan. De aktuella lagaraa är sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193) om intemationell jämvägstrafik. Det ansvar som transpor­tören har enligt dessa lagar gentemot resenärema är utformat med särskilt hänsynstagande till de speciella förhållanden som präglar transportmedlet och avtalssituationen. Ansvarsförhållandena enligt dessa lagar är väletablerade sedan länge. Av dessa skäl är det olämpligt att för paketresoraa göra ingrepp i dessa ansvarsförhållan­den. (Se även s. 35 i promemorian.)

Emellertid skulle det, som flera remissinstanser påpekar, vara till stor nackdel för resenären om han, när en skada inträffat under en i paketresan ingående transport, tvingades rikta sina ersättningsanspråk mot transportföretaget. Många gånger vet resenären över huvud taget inte vem det är som svarar för transporten. Från resenärens synpunkt är det uppenbarligen av värde om han alltid kan vända sig till sin motpart, dvs. normalt arrangören, för att fä ersättning från denne. En sådan rätt för resenären överensstämmer med allmänna principer om ansvar i kontraktsförhållanden och det finns ingen anledning att i detta avseende ge resenären ett sämre skydd än som normalt gäller.

Arrangören bör alltså ansvara gentemot resenären för sådana skador som jag nu diskuterat. Men som jag också har framhållit bör ansvaret bedömas enligt de särskilda transporträttsliga lagama. Det betyder att arrangören gentemot resenären fär svara enligt de regler som gäller för exempelvis fraktförarens ansvar vid en lufttransport. Därmed åstadkoms också att konventionsbundna begränsningar i fråga om bl.a. skadeståndsbelopp blir tillämpliga vid dessa transporter. Det sägs särskilt i direktivets artikel 5.2, tredje stycket, att sådana begräns­ningar är tillåtna.

Det bör påpekas att arrangörens ställning ibland rent faktiskt torde vara sådan att han är direkt ansvarig enligt den transporträttsliga lagstiftningen (se promemorian s. 35).

28

Trafikskadelagen (1975:1410) innehåller en särskild reglering av ersättningsfrågan när skador uppkommer vid trafik med motorfordon. På gmnd av en särskild regel i den lagen (18 § första stycket) uppkommer ingen kollision mellan trafikskadelagen och bestäm­melsema om skadeståndsansvar i lagen om paketresor.

Prop. 1992/93:95

2.4 Information

Mitt förslag: EG-direktivets regler om information till resenären skall tas in i den svenska lagen i den mån de inte motsvaras av redan existerande svenska bestämmelser. Skyldigheten att infor­mera om pass- och visumbestämmelser skall begränsas på motsvarande sätt som i direktivet. Även direktivets regler om arrangörens rätt att göra ändringar i förhållande till uppgifter som lämnas i broschyrer och kataloger skall tas in i den svenska lagen. Särskilda föreskrifter skall ges om vem som ansvarar för informationen. Vid brister i informationen skall marknadsförings­lagens regler gälla.

Promemorians förslag: Skyldigheten att lämna information om pass- och visumbestämmelser skall enligt promemorieförslaget innebära att var och en av resenärema har rätt till den information som är relevant för honom. I övrigt överensstämmer förslaget i sak med mitt förslag (se promemorian s. 36 f.).

Remissinstanserna: Från resebranschens sida invänder man starkt mot förslaget om skyldighet att till var och en lämna den information om pass- och visumbestämmelser som är relevant för honom. Även andra kritiserar det förslaget. Flera remissinstanser efterlyser uttryckliga regler om vem som skall ansvara för den information som skall lämnas.

Skälen för mitt förslag: Artikel 3 och artikel 4.1 i direktivet innehåller regler om skyldigheten att ge resenären information. Det sägs (artikel 3.1) att beskrivningar av paketresan inte fär vara vilseledande för resenären och att detsamma gäller när priset eller andra avtalsvillkor anges.

Ett förbud mot vilseledande information följer av marknadsförings­lagens bestämmelser, särskilt 2 §. Att avtalsvillkor inte far anges på ett vilseledande sätt följer av avtalsvillkorslagens förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Dessa förbud gäller inom resp. lags tillämpningsområde, dvs. mellan näringsidkare och konsumenter. Som jag anfört tidigare är avsikten att paketreselagens tillämpningsområde skall vara något vidare.   Med  hänsyn  till  att  direktivets  ifrågavarande  regler är

29

osanktionerade kan det dock inte anses nödvändigt att införa särskilda    Prop. 1992/93:95

förbud   för  sådana  relativt  sällsynta  fall  då  en  arrangör  eller

återförsäljare inte är näringsidkare eller för sådana fall då resenären

inte är konsument. Därvid är också att märka att bestämmelsema i

36 § avtalslagen ger resenären ett gott skydd i de fall då ett avtal blir

oskäligt pä gmnd av vilseledande information.

De nu angivna reglema bör alltså inte föranleda särskilda bestämmelser i den nya lagen om paketresor.

Vidare sägs i direktivet (artikel 3.2 första stycket) att broschyrer skall innehålla - angivet på ett läsligt, begripligt och korrekt sätt -priset samt information om resmål, transportsätt, inkvartering m.m. I artikeln anges i sju punkter all den information som skall finnas med.

Detaljföreskrifter av detta slag bör enligt min mening inte tas in i den svenska lagen. I lagen bör i stället tas in en mindre detaljerad bestämmelse om innehållet i informationen. Detaljregleringen i EG-direktivet kan dock komma att kräva preciseringar genom verkställighetsföreskrifter. Det fär ankomma på regeringen. Konsu­mentverket eller någon annan myndighet som regeringen utser att utfärda sådana föreskrifter.

I lagrådsremissen föreslås en bestämmelse (5 § första stycket) enligt vilken viss närmare angiven information skall finnas i kataloger och broschyrer jämte "annan information som är väsentlig för konsumenten". Lagrådet menar att detta förslag - liksom förslagen i 6 § andra stycket och 8 § första stycket - utgår från att möjlighetema att komplettera lagens regler genom verkställighetsföreskrifter är mera vidsträckta än vad 8 kap. 13 § regeringsformen medger. För att regeringen skall ha normgivningsmakt enligt detta stadgande måste enligt lagrådet krävas att tillräckligt vägledande bestämmelser i den av riksdagen stiftade lagen drar upp ramen för regeringens forordningsmakt. I lagrådets förslag innehåller därför 5 § - liksom 6 och 8 §§ - mer detaljerade bestämmelser än förslaget i lagrådsremissen.

Jag delar lagrådets uppfattning att stadgandet i 8 kap. 13 § regeringsformen fömtsätter att en lag som skall kompletteras med verkställighetsföreskrifter måste dra upp ramen för regeringens forordningsmakt genom tillräckligt vägledande bestämmelser. Vad som därvid är tillräckligt vägledande kan vara föremål för delade meningar. Med den lösning som lagrådet föreslår råder det inte någon tvekan om att regleringen håller sig väl inom ramen för gmndlagsstadgandet. Bestämmelseraa i 5 § första stycket bör därför utformas så som lagrådet föreslagit. Detsamma gäller 6 § andra stycket och - med ett mindre undantag - 8 § första stycket.

Föreskrifter om innehållet i tryckta skrifter aktualiserar frågan om bestämmelsema kan komma i konfiikt med tryckfriheten. Tryck-

30

frihetsförordningen skyddar emellertid bara tryckfriheten som en art    Prop. 1992/93:95

av yttrandefrihet och omfattar därför inte framställningar av rent

kommersiell natur (se prop. 1973:123 s. 39-42 med hänvisningar samt

NJA 1975 s. 589, NJA 1977 s. 751 och NJA 1979 s. 602). Det kan

därmed inte råda någon tvekan om att föreskrifter om innehållet i

kataloger och broschyrer fär utfärdas i allmän lag utan hinder av

tryckfrihetsförordningens bestämmelser.

Det är emellertid tänkbart att en katalog eller en broschyr innehåller avsnitt som inte är av rent kommersiell natur och som därför skyddas av tryckfriheten. Sådana delar av de tryckta skrifterna träffas inte av de nu diskuterade föreskrifteraa om innehållet i kataloger och broschyrer.

Artikel 3.2 andra stycket i direktivet innehåller en regel om att uppgifter i broschyrer är bindande för "arrangören eller återförsälja­ren". Ändringar fär dock göras, om det uttryckligen framgår av broschyren att det får ske och om resenären dessutom före avtalet har klart informerats om ändringama. Vidare fär ändringar göras senare, om avtalspartema kommer överens om det.

Den sistnämnda regeln gäller i svensk rätt enligt allmänna avtals­rättsliga principer och behöver inte tas in i lagen. I övrigt bör bestämmelseraa överföras till den svenska lagen väsentligen oföränd­rade.

Enligt promemorieförslaget skall direktivets regler införlivas bl.a. genom att det föreskrivs att uppgiftema i kataloger och broschyrer är bindande "för arrangören och återförsäljaren". Några remissinstanser kritiserar den regeln och menar att återförsäljaren inte kan vara bunden av uppgifter i kataloger och broschyrer, som i praktiken arrangören ensam står bakom. Svea hovrätt påpekar vidare att bestämmelsen, såvitt den handlar om avtalsrättslig bundenhet, strider mot regeln att återförsäljaren är ansvarig gentemot resenären endast när han är part i avtalet.

Jag finner kritiken mot promemorieförslaget i denna del befogad. Endast arrangören bör ansvara för uppgifter i kataloger och bro­schyrer. I specialmotiveringen diskuteras vad ansvaret omfattar.

I artikel 4.1 finns regler om skyldighet för "arrangören eller återförsäljaren" att deb innan avtal ingås tillhandahålla allmän information om bl.a. pass- och visumkrav för "medborgare i den eller de medlemsstater som berörs", deb lämna viss noggrant preciserad information i god tid före resans start. Det sägs att informationen skall ges skriftligt eller på något annat lämpligt sätt.

Den information om pass- och visumkrav som skall lämnas behöver alltså, som direktivet får tolkas, bara avse bestämmelser som gäller för medborgare i EG-länder. Med EES-avtalet utvidgas skyldigheten till att omfatta de bestämmelser som gäller för medborgare i EG- och EFTA-ländema. I promemorieförslaget begränsas dock inte skyl-

31

digheten på detta sätt utan görs generell. Enligt promemorian kan det     Prop. 1992/93:95 inte anses förenligt med svensk rättstradition att utan starka skäl göra skillnad mellan människor av olika nationaliteter, varför detta bör undvikas så långt som möjligt.

Förslaget utsätts för häftig kritik från vissa remissinstanser, särskilt företrädarna för resebranschen. Det invänds att uppgifter om pass-och visumkrav ofta är komplicerade och svåra att över huvud taget fä fram, varför det skulle medföra orimligt mycket arbete att uppfylla en informationsskyldighet enligt promemorieförslaget. Det framhålls vidare att den föreslagna skyldigheten går avsevärt längre än de krav om ställs i de Allmänna Resevillkoren.

Jag har förståelse för invändningaraa. Det krävs uppenbarligen omfattande insatser av arrangören för att hålla reda på regleraa om pass och visum för alla nationaliteter som kan bli aktuella. Bestäm­melsema är inte sällan komplicerade och särbestämmelser kan gälla för många länder. Bestämmelsema förändras också frän tid till annan. Det kan inte anses orimligt att resenärema själva undersöker sina möjligheter att komma in i det land dit resan går och skaffar sig kunskap om vad som därvid fordras.

Jag är därför inte beredd att föreslå en så långtgående informa­tionsskyldighet som promemorieförslaget innebär. I stället bör skyldigheten i fråga om pass och visum begränsas på det sätt som skett i EG-direktivet. Att skyldigheten omfattar medborgare i EES-området kan på sitt sätt sägas stämma med en av EES-avtalets gmndtankar, den om fri rörlighet för mäimiskor inom det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Reglema i direktivet om information som skall lämnas före resans start bör tas in i den svenska lagen i princip oförändrade. De bör emellertid i lagen utformas på ett mindre detaljerat sätt än i direktivet och i allt väsentligt i enlighet med Lagrådets förslag (se ovan). Med EG-direktivets uttryck "minor" torde dock få förstås underårig, dvs. en person under 18 år. Liksom i fråga om information i kataloger och broschyrer kan det komma att krävas preciseringar i verkställighetsföreskrifter. Det fär ankomma på regeringen. Konsumentverket eller någon annan myndighet som regeringen utser att utfärda sådana föreskrifter .

Flera remissinstanser efterlyser uttryckliga regler om vem eller vilka som ansvarar för den information som skall lämnas enligt de nu diskuterade reglema. Promemorians utläggning i denna fråga (s. 37) kritiseras.

I direktivet sägs inte vem som bär ansvaret för att information lämnas på föreskrivet sätt. Det hindrar självfallet inte att sådana regler införs i den svenska lagen. Att på det sättet klargöra ansvarsförhållan­dena har ett värde, eftersom det inte är alldeles givet vad som annars skall gälla.

32

I fråga om uppgifter som lämnas i kataloger och broschyrer bör arrangören själv bära ansvaret. Återförsäljaren har ofta inget med dessa trycksaker att göra. På samma sätt som han inte bör vara bunden av de utfästelser som där lämnas bör han inte heller åläggas något ansvar för innehållet.

Däremot bör återförsäljaren, tillsammans med arrangören, ha ett ansvar för de uppgifter som skall lämnas till resenären innan avtal träffas och inför resan (6 § i promemorieförslaget).

Direktivet innehåller inte några regler om påföljder när regleraa om information inte följs. För svensk rätts del finns i marknads­föringslagen en etablerad rättslig ordning för att åstadkomma att konsumenten får sådan information som anses väsentlig för honom. Lagens informationsregler bör lämpligen kopplas till denna ordning genom en särskild regel (jfr 8 § konsumentkreditlagen, 1992:830). I specialmotiveringen beskrivs närmare vad regleringen innebär.

Prop. 1992/93:95

2.5 Avtalet

Mitt förslag: EG-direktivets regler om formema för och inne­hållet i avtalet skall tas över i den svenska lagen. I enlighet härmed skall införas bestämmelser om bl.a. att alla avtalsvillkor skall anges i en skriftlig handling.

Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mitt förslag.

Remissinstanserna: Några remissinstanser föreslår kompletteringar till de föreslagna bestämmelsema. I övrigt görs inga erinringar utom beträffande lagtekniska frågor och detaljer (sepromemorians. 38 f.).

Skälen för mitt förslag: Direktivet innehåller i artikel 4.2 regler om hur reseavtalet skall utformas och vad det skall innehålla. Alla avtalsvillkor skall anges skriftligen eller på något motsvarande sätt som är begripligt och tillgängligt för resenären. Denne skall fä del av villkoren innan avtal träffas och skall dessutom fä en egen kopia av villkoren. Bland avtalsvillkoren skall ingå vissa preciserade uppgifterom resan, t.ex. resmål, detaljerom inkvarteringen, tidsplan, pris, betalningsordning osv. Slutligen sägs (punkt c) att reglema inte får hindra "sena" beställningar eller avtal.

Enligt direktivet är det, som framgår av vad jag nyss anfört, inte nödvändigt att avtalsvillkoren tas in i en skriftlig handling. De kan också anges på något motsvarande begripligt och för resenären tillgängligt sätt ("such other form as is comprehensible and accessible to the consumer"). Av ett uttalande ("statement") till EG-rådets

3 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

33

protokoll framgår att det som avses härmed är överföring av data via Prop. 1992/93:95 television eller något annat elektroniskt medel. För resenären är det emellertid av stor betydelse att ha avtalsvillkoren lätt tillgängliga så att han vid behov kan studera dem, exempelvis under resan och om någon tvistefråga aktualiseras. Det bör därför krävas att avtals­villkoren framgår av en skriftlig handling och att resenären får ett eget exemplar av handlingen. En sådan reglering strider inte mot direktivet, eftersom reglema som tidigare sagts fär göras förmånligare för resenären.

I direktivet krävs inte att partema skall skriva under handlingen. Inte heller i den svenska lagen bör uppställas något sådant krav.

Detaljerade föreskrifter finns alltså i direktivet om innehållet i avtalet. Föreskriftema finns i en bilaga till direktivet - vartill hänvisas i artikel 4.2 a - i form av en uppräkning av sådana uppgifter som alltid skall finnas med. Inte bara uppgifter som har karaktär av avtalsvillkor anges i uppräkningen utan även bl.a. "namn och adress för arrangören, återförsäljaren och, när det är lämpligt, försäkrings­bolaget". Den skriftliga handlingen skall alltså också innehålla viss information.

I lagen bör anges att alla avtabvillkor skall finnas med i den skriftliga handlingen. Men för att lagen skall uppfylla direktivets krav måste den också innehålla föreskrifter om att arrangören skall se till att avtalet innehåller uttryckliga villkor i de hänseenden som anges i direktivet samt att den skriftliga handlingen dessutom innehåller de övriga uppgifter som krävs enligt direktivet.

De detaljerade föreskrifter som direktivet innehåller bör inte tas in i lagen. Bestämmelsema bör i stället utformas i något mera allmänna termer. Som jag sagt tidigare (avsnitt 2.4) anmärker Lagrådet på lagrådsremissens förslag i denna del. I enlighet med vad jag tidigare har anfört (avsnitt 2.4) bör bestämmelseraa utformas på det sätt som Lagrådet föreslagit. Det bör dock inte föreskrivas att arrangören skall se till att avtalet innehåller ett uttryckligt villkor om möjligheten av prisändringar. En sådan föreskrift stämmer inte väl överens med de regler som bör gälla om fömtsättningaraa för att arrangören skall ha rätt att höja priset (11 §, se avsnitt 2.7.1).

Även här kan EG-direktivets detaljföreskrifter komma att kräva ytterligare preciseringar genom verkställighetsföreskrifter (jfr avsnitt 2.4).

I promemorian diskuteras (s. 41) om de föreskrifter i den nämnda bilagan till direktivet som innehåller krav på viss information borde, närmast av lagtekniska skäl, tas in bland övriga regler om information. Promemorians slutsats är dock att detta leder till svårigheter och att i stället den uppdelning som gjorts i direktivet bör tillämpas även i lagen om paketresor. Jag har inte funnit anledning till någon annan bedömning i denna fråga.

34

Som jag tidigare varit inne på skall resenären, enligt direktivet Prop. 1992/93:95 (artikel 4.2 b), innan avtal träffas del av de avtabvillkor och den information som skall tas in i den skriftliga handlingen. Men det sägs inte något om på vilket sätt resenären skall fä del av avtalsvillkoren. Följaktligen kan detta, enligt direktivet, ske exempelvis per telefon. Det exemplar av den skriftliga handlingen som skall överlämnas till resenären behöver, enligt direktivet, inte lämnas innan avtal träffas. Den kan således, enligt direktivet, exempelvis sändas per post.

I promemorian föreslås att dessa regler skall införlivas med svensk rätt med endast det tillägget att konsumenten skall fä del av avtals­villkoren "på lämpligt sätt". Enligt promemorian är det väsentliga för konsumenten att han får del av villkoren på ett sådant sätt att ban förstår dem och kan lägga dem till gmnd för sitt beslut att köpa eller inte köpa paketresan. Han skall inte behöva drabbas av obehagliga överraskningar i efterhand. Själva avtalet bör, enligt promemorian, kunna träffas på telefon, varför det inte bör krävas att konsumenten före avtalet fär del av villkoren i en skriftlig handling.

En remissinstans menar att det är motsägelsefullt att kräva en skriftlig handling, om det inte samtidigt ställs krav på att resenären måste få del av handlingen innan avtal träffas. Jag kan inte finna denna anmärkning befogad. Inför avtalet är det viktigaste för resenären att han får god och ändamålsenlig information. Visserligen är det på många sätt en fördel - och oftast dessutom mest praktiskt för näringsidkaren - om detta sker genom överlämnande av en handling. Men av praktiska skäl bör det inte ställas upp något krav på detta i lagen. En annan sak är att resenären i rimlig tid efter att avtalet träffats bör få tillgång till det i skrift. Jag hänvisar till vad jag tidigare anfört härom.

Som sägs i promemorian är det ändamålsenligt att föreskriva att resenären före avtalet skall fä del av den skriftliga handlingen "på lämpligt sätt".

Reglema om formeraa för avtalet och dess innehåll skall enligt direktivet inte hindra beställningar eller avtal "i sbta minuten". Denna regel införlivas i promemorieförslaget med den svenska lagen genom en undantagsbestämmelse (8 § tredje stycket). Iimebörden är att resenären inte behöver fä del av avtalsvillkor eller information före avtalet i de fall då avtal träffas "omedelbart före avresan". Inte heller behöver han då fä någon egen kopia av den skriftliga handlingen. Alla remissinstanser har godtagit denna regel och den bör tas in i lagen. Som en remissinstans föreslagit bör dock undantaget utsträckas något i tiden, vilket kan ske genom att "omedelbart före avresan" ersätts med "kort före avresan".

Det finns i direktivet inte någon bestämmelse om påföljd för det fallet att formföreskrifterna inte iakttas. Det är oklart om avsikten varit att detta skall medföra att avtalet blir helt eller delvis ogiltigt

35

eller om det bara är fråga om en ordningsföreskrift, möjligen med    Prop. 1992/93:95 viss bevisverkan.

Uppenbarligen skulle det vara mycket opraktiskt om avtalet ansågs ogiltigt därför att kravet på skriftlig form inte iakttagits. I många fall upptäcks kanske inte ett sådant formfel förrän resan påbörjats, ibland inte förrän den avslutats. Att då anse avtalet ogiltigt är inte rimligt. Men inte heller om formfelet upptäcks före avresan är det lämpligt att anse avtalet ogiltigt. Att arrangören, mot resenärens vilja, skulle få genomdriva att avtalet är ogiltigt kan naturligtvis inte komma i fråga. Men det är inte heller rimligt med en "haltande bundenhet" på så sätt att arrangören är bunden av avtalet, medan resenären kan välja om han skall fullfölja det eller inte. En sådan regel kan leda till ett komplicerat rättsläge och skulle under alla förhållanden behöva kompletteras med föreskrifter om resenärens skyldighet att vid någon tidpunkt klargöra för arrangören hur han avser att göra.

Vidare skulle det innebära en anmärkningsvärd särbehandling av reseavtal, jämfört med andra konsumenträttsliga avtal, om just dessa skulle bli ogiltiga på gmnd av bristande skriftform.

Det kan mot bakgmnd av det sagda inte antas att bestämmelsen i direktivet om skriftlig form skall tolkas på så sätt att avtalet blir ogiltigt - helt eller delvis - om formkravet inte iakttagits. I stället lär regeln ses som en ordningsföreskrift som i princip är utan sanktion. Enligt promemorieförslaget bör den utformas på det sättet också i den svenska lagen.

Ett par remissinstanser föreslår att bestämmelsema kompletteras -liksom reglerna om informationsskyldighet (avsnitt 2.4) - med en föreskrift om att marknadsföringslagens regler skall gälla om formföreskrifterna inte iakttas. Jag är dock inte beredd att föreslå en sådan regel. Föreskriften om att avtalsvillkoren skall framgå av en skriftlig handling har inte med marknadsföring att göra och marknads­föringslagens regelsystem bör inte utsträckas för långt. Det står också klart, som sägs i promemorian, att föreskriften om skriftlig form får betydelse vid den tillsyn som Konsumentverket föreslås utöva. Vidare är det givet att näringsidkaren kan komma att stå sämre i bevishän­seende i fråga om uppgifter som inte tas in i en skriftlig handling.

Några remissinstanser önskar att reglema kompletteras med bl.a. bestämmelser om vad som skall anses ingå i avtalet mellan partema och när avtal skall anses träffat. Sådana frågor är dock av allmän avtalsrättslig karaktär och bör inte regleras i en lag som avser en speciell avtalstyp.

36

2.6 Överlåtelse av resan

Prop. 1992/93:95

Mitt förslag: Liksom enligt direktivet skall resenären ha rätt att överlåta resan. Överlåtelse skall dock fä ske bara till den som uppfyller alla villkor för att fä delta i resan. För att ha rätt att överlåta resan skall resenären i skälig tid före avresan underrätta arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt. Överlåtaren och förvärvaren skall vara solidariskt ansvariga för vad som återstår att betala och för extra kostnader som uppkommer på gmnd av överlåtelsen.

Promemorians förslag: Enligt promemorieförslaget är det inte ett villkor för rätt att överlåta paketresan att resenären underrättat arrangören eller återförsäljaren. I övrigt överensstämmer förslaget med mitt (se promemorian s. 41 f.).

Remissinstanserna: Flera remissinstanser påpekar att det i fråga om paketresor som går med reguljärflyg måste vara ett villkor för överlåtelserätten att intemationella bestämmelser om flygtrafik inte lägger hinder i vägen. Ett par remissinstanser anser att resenären inte bör fä överiäta paketresan, om han inte viss tid före avresan under­rättat arrangören om sin avsikt. Konsumentverket riktar invändningar mot regeln om solidariskt ansvar för överlåtaren och förvärvaren.

Skälen för mitt förslag: Resenären har enligt direktivet (artikel 4.3) rätt att överlåta resan, om han är förhindrad att delta i den. Han måste dock överlåta den till någon som uppfyller alla villkor för att fä delta i resan. Härmed torde avses exempelvis sådana fall då resan är förbehållen en viss ålders- eller yrkeskategori. Det kan också vara fråga om att förvärvaren skall uppfylla visumkrav o.d.

Enligt direktivet skall resenären vidare, innan han överlåter resan, ge arrangören besked om sin avsikt i skälig tid före avresan. Han är tillsammans med förvärvaren solidariskt ansvarig för vad som kan återstå att betala för resan och för eventuella merkostnader som uppkommer med anledning av överlåtelsen.

Enligt promemorieförslaget skall dessa regler tas in i lagen om paketresor, dock med den skillnaden att överlåtelse fär ske även om resenären inte är förhindrad att själv delta. I motiven uttalas att det vanligen inte torde förekomma några villkor som förvärvaren måste uppfylla för att fä överta paketresan.

Alla remissinstanser godtar att resenären fär en i princip fri rätt att överlåta resan. Men flera invänder att det inte kan föreligga någon fri överlåtelserätt när transporten sker i form av en reguljär flygresa, eftersom det då flnns intemationella flygtrafikregler som i princip förbjuder överlåtelse av flygbiljetter. Det måste därför i sådana fall.

37

enligt vad flera har framhållit,  vara ett  "villkor för resan"  att    Prop. 1992/93:95 flygbolaget godtar överlåtelsen.

Intemationella flygregler är till för att främja flygsäkerhet, förhindra terroristattacker m.m. Självfallet kan inte överlåtelserätten utformas på ett sätt som gör att den kommer i strid med dessa regler. Jag anser därför, liksom remissinstansema, att det måste ses som ett sådant villkor som lagen åsyftar att föreskrifter som gäller för transportmed­let i fråga inte lägger hinder i vägen för överlåtelsen.

Även i fråga om andra tjänster kan det ibland vara ett relevant "villkor för att fä delta i resan" - som en remissinstans varit inne på - att en underleverantör godkänner överlåtelsen. Jag återkommer till denna fräga i specialmotiveringen.

För vissa transportmedel finns i lag bestämmelser om begräns­ningar i rätten att överiäta bokningar. En särskild fråga är hur sådana regler kommer att förhålla sig till en lagstadgad rätt att fritt överlåta paketresor.

Sjölagen innehåller sådana bestämmelser i 177 §:

Avser befordringsavtalet bestämd person, får denne inte överlåta sin rätt enligt avtalet till någon annan. Sedan resan har påbörjats får överlåtelse inte äga mm, även om avtalet inte avser bestämd person. Bestämmelsema - som är dispositiva - har till syfte främst att förebygga att rabattering av biljettpriser berövas sin mening genom överlåtelse, t.ex. vid utnyttjande av säsongbiljett (prop. 1973:137 s. 136 och SOU  1971:90 s. 40).  De har tillkommit i nordiskt samarbete men synes  sakna motsvarighet i övriga EES-länders lagstiftning. När bestämmelseraa tillkom uttryckte den svenske lagstif­taren för sin del tvivel om deras värde men hänvisade till övriga nordiska länders uppfattning att bestämmelsema var motiverade.

Införlivas EG-direktivets regler om överlåtelserätt med svensk rätt, uppkommer en lagkonfiikt för vissa fall, om bestämmelsema i 177 § sjölagen samtidigt behålls oförändrade. Direktivet om paketresor lämnar emellertid inte något utrymme för lagstadgade inskränkningar i överlåtelserätten för vissa transportslag. Det bör därför enligt min mening införas en särskild bestämmelse i sjölagen med innebörd att begränsningama i 177 § inte gäller när lagen om paketresor är tillämplig på reseavtalet.

Också   i järnvägstrafiklagstiftningen   finns   bestämmelser   som

begränsar överlåtelserätten. Artikel 11 § 5 i "Enhetliga rättsregler för

avtal om intemationell jämvägsbefordran av resande och resgods"

(CIV) innehåller:

Om inte annat anges i de interaationella tariffema, får en biljett

överlåtas, om den inte är utställd på en namngiven person och resan

inte har börjat.

Bestämmelsema gäller, enligt lagen (1985:193) om intemationell jämvägstrafik, som svensk lag.

38

I artikel 62 i CIV finns emellertid en undantagsbestämmelse av Prop. 1992/93:95 innebörd att vad som föreskrivs i CIV inte gäller i den mån det strider mot de bestämmelser som vissa stater meddelar för trafiken mellan sig vid tillämpningen av särskilda fördrag. Fördraget om den Europeiska ekonomiska gemenskapen nämns som exempel. Undan­tagsbestämmelsen innebär bl.a. att EG-direktivets regel om rätt att överlåta paketresor gäller - i den mån en regelkonflikt uppkommer -framför den citerade regeln om begränsningar i överlåtelserätten. Till följd av EES-avtalet gäller motsvarande företrädesordning även för Sveriges del.

Bestämmelsema på jämvägstrafikens område kommer därför inte i konflikt med en regel om överlåtelserätt i lagen om paketresor.

Det finns inte några motsvarande regler om inskränkningar i överlåtelserätten i lufttrafik- eller vägtrafiklagstiftningen.

Enligt promemorian skall resenären i rimlig tid före avresan underrätta arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt att överlåta resan. Men detta är enligt promemorieförslaget inte något villkor för att han skall få utnyttja överlåtelserätten. Ett par remissinstanser invänder mot detta och menar att en underrättelse viss tid före avresan bör vara ett nödvändigt villkor. De hänvisar därvid särskilt till säkerheten vid fiygresor.

Jag anser invändningen välgmndad. Arrangören måste ges tid att kontrollera om överlåtelsen möter något hinder samt att vidta vissa praktiska åtgärder, exempelvis ändra i bokningslistor. Inte minst de säkerhetskrav som måste ställas, särskilt vid flygresor, gör det olämpligt att resenären fritt kan överlåta resan i sista stund.

I linje med direktivet bör det därför föreskrivas som ett villkor att resenären i skälig tid före avresan underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt. För de fall då resenären får förhinder så sent att han på gmnd av detta villkor inte kan överlåta resan, är han hänvisad till de möjligheter som finns att teckna s.k. avbeställ-ningsskydd.

Som framhålls i promemorian är det knappast behövligt, eller ens ändamålsenligt, att resenären skall få överlåta resan bara när han själv är förhindrad att delta. Remissinstansema har inte några invändningar mot promemorians förslag att något sådant villkor inte skall gälla. Även jag godtar promemorieförslaget om en från direktivet avvikande regel i denna del.

Promemorieförslaget föreskriver, liksom direktivet, att överlåtaren och förvärvaren är solidariskt ansvariga gentemot den andra parten för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomma på gmnd av överlåtelsen. Konsumentverket invänder att det inte finns någon anledning att införa ett sådant solidariskt ansvar. En allmän gmndsats är emellertid att en gäldenär inte får överlåta sina förpliktelser utan borgenärens medgivande. En rätt för

39

resenären att överlåta resan bör utformas på ett sådant sätt att den blir förenlig med denna gmndsats. Eftersom resenären i princip fritt kan välja vem han skall överlåta resan till, är det rimligt att han får ta ett ansvar för förvärvarens förmåga och vilja att betala. Arrangören bor därför ges det ekonomiska skydd som det iimebär att överlåtaren även efter överlåtelsen är ansvarig för de ekonomiska förpliktelsema i avtalet. Detta ansvar bör överlåtaren bära solidariskt med förvärvaren. Det är vidare rimligt att, som föreskrivs i direktivet, det solidariska ansvaret gäller även för merkostnader som uppkommer på arrangörs­sidan med anledning av överlåtelsen.

Prop. 1992/93:95

2.7 Ändringar av pris m.m. före avresan 2.7.1 Ändringar i avtalsvillkoren i allmänhet

Mitt förslag: Överenskomna avtalsvillkor skall få ändras till resenärens nackdel endast om det framgår tydligt i avtalet att detta får ske. För prishöjningar skall, i enlighet med direktivets regel, vissa ytterligare villkor gälla. Det skall bl.a. framgå tydligt av avtalet hur det nya priset skall fastställas. Ett villkor om prisänd­ringar skall inte få vara ensidigt till konsumentens nackdel. Under de sista 20 dagama före avtalad avresedag skall prishöjningar inte få ske över huvud taget.

Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mitt förslag (se promemorian s. 42 f.).

Remissinstanserna: Konsuraentverket anser att prishöjningsrätten bör inskränkas ytterligare. I övrigt godtar remissinstansema förslaget i sak.

Skälen för mitt förslag: Direktivet innehåller inte någon allmän regel om arrangörens rätt att göra ändringar i de avtalade villkoren. Däremot finns, i artikel 4.4, särskilda bestämmelser om ändringar av prbet efter att avtal ingåtts. I den preliminära svenska översättningen

-

med en mindre ändring som gjorts här - lyder bestämmelseraa: "a)  Det avtalade priset får inte ändras såvida inte avtalet uttryckligen medger en ändring uppåt eller nedåt och exakt anger hur prisänd­ringen skall beräknas. Därvid får beaktas endast variationer i:

-

transportkostnader, inklusive bränslekostnader,

-

skatter och avgifter för vissa tjänster, t.ex. landningsskatter eller start- och landningsavgifter i hamnar eller på flygplatser,

-

de växlingskurser som används i samband med det resepaket det gäller.

b)    Prishöjning får inte ske senare än 21 dagar före avresan."

40

I promemorieförslaget tas dessa bestämmelser in i den svenska Prop. 1992/93:95 lagen utan några ändringar i sak, varvid det uttryckligen anges att ett villkor om ändring av priset inte får vara ensidigt till resenärens nackdel. I fråga om växelkursförändringar anges det i den föreslagna bestämmelsen (12 §) att endast förändringar som påverkar arrangörens kostnader för resan får åberopas som skäl för en prishöjning.

Konsumentverket menar att arrangören bör ha rätt att kompensera sig för kostnadsökningar endast i den mån ökningen inte kunde fömtses när avtalet ingicks. Vidare menar Konsumentverket att de Allmänna Resevillkorens bestämmelser om ökade kostnader för bränsle eller valuta borde tas in i lagen. Enligt min mening finns det dock inte skäl att avvika från direktivet på dessa punkter. Jag hänvisar till vad jag anfört om de allmänna utgångspunktema för införlivande av EG-direktivet (se avsnitt 2.1).

I övrigt godtas promemorieförslaget i sak av remissinstansema. Också jag ställer mig bakom förslaget.

För att bestämmelsema skall bli mer lättbegripliga bör det dock -som flera remissinstanser också varit inne på - göras vissa lagtekniska justeringar i promemorieförslaget. Därvid bör det för tydlighets skull införas en uttrycklig regel som gäller för alla slags villkorsändringar. I regeln bör anges att ändringar får göras endast om det framgår tydligt i avtalet att det är tillåtet.

När det gäller prisändringar flnns i jämvägstrafiklagstiftningen bestämmelser som avviker från den regel som jag här föreslagit (lagen, 1985:193, om interaationell jära vägstrafik, Bihang A, artikel 5 § 4). Som jag redogjort för tidigare (avsmtt 2.6) gäller emellertid de ifrågavarande konventionsbundna regleraa på järnvägs­området bara i den mån de inte strider mot bestämmelser som vissa stater meddelar för trafiken mellan sig vid tillämpningen av särskilda fördrag. Fördraget om den Europeiska ekonomiska gemenskapen och EES-avtalet är exempel på sådana fördrag. Det betyder att reglema om prishöjningar i EG-direktivet om paketresor gäller, i den mån de är tillämpliga på samma avtal, framför de enhetliga järavägstrafikreg-leraa. Det synes inte erforderligt att i lagen särskilt erinra om detta.

41

2.7.2 Ändringar som är väsentligt till resenärens nackdel

Prop. 1992/93:95

Mitt förslag: Resenären skall ha rätt att frånträda avtalet, dels om arrangören avser att bryta avtalet och avtalsbrottet är av väsentlig betydelse för resenären, dels om avtalsvillkoren ändras väsentligt till resenärens nackdel. Avser arrangören att bryta mot avtalet, eller vill han ändra villkoren, skall han underrätta resenären snarast och därvid lämna besked om rätten för denne att frånträda avtalet.

Om resenären frånträder avtalet, skall han ha rätt till en ersättningsresa av likvärdig eller högre kvalitet. Detsamma skall i regel gälla när arrangören ställer in resan. Avstår resenären från ersättningsresa, skall han få tillbaka vad han har betalat. Resenä­ren skall också ha rätt till skadestånd, om det är skäligt. Ar­rangörens skadeståndsansvar för att en resa ställts in skall preci­seras på samma sätt som i bl.a. konsumentköplagen (kontroll­ansvar).

Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag (se promemorian s. 43 f.). Särskilda regler om anteciperat kontraktsbrott saknas dock.

Remissinstanserna: En remissinstans anser att resenären bör ha rätt att häva avtalet endast om han underrättar arrangören eller återförsäl­jaren inom viss tid om sin önskan att häva avtalet. Åtskilliga påpekanden görs, främst från lagteknisk synpunkt, rörande de lösningar som valts i promemorian. I sak godtas dock promemorians förslag i allt väsentligt.

Skälen för mitt förslag: EG-direktivet innehåller i artikel 4.5-4.7 särskilda regler om väsentliga ("significant") ändringar i avtals­villkoren. Sådana ändringar ger resenären en rätt att häva avtalet och en rätt att kräva att få gÖra en annan resa - likvärdig eller bättre -som ersättning. Resenären har vidare under vissa fömtsättningar rätt till skadestånd.

Resenärens rätt att frånträda avtalet num.

Vid väsentliga ändringar i avtalsvillkoren har resenären enligt direktivet (artikel 4.5) en rätt att frånträda avtalet. I stället för att frånträda avtalet kan han välja att acceptera ett tilläggsavtal som -enligt den preliminära svenska översättningen - "specificerar ändringaraa och hur dessa påverkar priset". Arrangören skall snarast möjligt underrätta resenären när han finner att han måste göra väsentliga ändringar. Resenären skall i sin tur så snart som möjligt informera arrangören eller återförsäljaren om humvida han väljer att

42

häva avtalet eller att ingå ett tilläggsavtal.

Prop. 1992/93:95

Enligt pfomemorieförslaget skall reglema införlivas med den svenska lagen utan ändringar i materiellt hänseende. Dock avser regleraa, enligt förslaget, uttryckligen bara ändringar som är väsentligt till resenärens nackdel.

Remissinstansema godtar förslaget i sak. Flera invänder dock mot den lagtekiuska utformningen och menar att reglema blivit onödigt komplicerade. Jag instämmer i detta och föreslår att reglema utformas delvis annorlunda. Det är bl.a. inte nödvändigt - vid sidan av den allmänna regel om villkorsändringar som jag föreslagit i föregående avsnitt - med en särskild regel som begränsar rätten att göra väsent­liga villkorsändringar. Det är vidare inte nödvändigt att föreskriva att parteraa skall träffa en särskild överenskommelse för det fallet att resenären väljer att inte häva avtalet. Det ligger i sakens natur att arrangören i samband med att han berättar om villkorsändringen förklarar vad den kommer att innebära och eventuellt erbjuder kompensation eller andra följdändringar i avtalet. Ett beslut av resenären att inte häva avtalet kommer därmed naturligen att föregås av någon form av överenskommelse om vad som skall gälla mellan partema (jfr artikel 4.5 i direktivet).

Jag menar - på samma sätt som anförs i promemorian men i motsats till en remissinstans som invänder mot förslaget - att hävningsrätten bör gälla endast för avtalsvillkorsändringar som är till resenärens nackdel. Att föreskriva hävningsrätt på gmnd av villkorsändringar som är till resenärens fördel är inte rimligt. Jag hänvisar till special­motiveringen angående frågan hur det bör avgöras om en villkors­ändring är till resenärens nackdel eller inte.

Lagrådets förslag avviker från lagrådsremissens på så sätt att Lagrådet föreslår en uttrycklig bestämmelse om att resenärens rätt att frånträda avtalet skall gälla även dä arrangören förklarar att han inte kommer att fullgöra vad han har åtagit sig.

Resenären torde ha rätt att frånträda avtalet vid anteciperat kontraktsbrott redan på gmnd av allmänna kontraktsrättsliga principer. Sett enbart från den synpunkten torde det därför inte vara nödvändigt att komplettera bestämmelsen på det sätt som Lagrådets förslag innebär. Emellertid är det oklart om direktivets motsvarande bestämmelse (artikel 4.5) avsett att inrymma inte bara ändringar inom ramen för vad som avtalats utan även anteciperat kontraktsbrott, dvs. att arrangören avser att ändra villkoren till resenärens nackdel utan stöd i avtalet. Mycket talar för att direktivet är avsett att inrymma även det senare fallet, även om det på sitt sätt kan sägas bryta systematiken i regleringen.

Härtill kommer att väsentliga rättigheter för resenären i övrigt är kopplade till rätten att frånträda avtalet. Det gäller rätten till en ersättningsresa enligt 13 § och rätten till skadestånd enligt 14 § i

43

lagrådsremissens förslag. Om lagen inte innehåller någon bestämmelse    Prop. 1992/93:95 om anteciperat kontraktsbrott, kan det därför bli föremål för tvekan om resenären, när han frånträder avtalet i ett sådant fall, är berättigad till ersättningsresa resp. skadestånd enligt lagens bestämmelser.

På gmnd av vad jag sålunda anfört bör bestämmelsen utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Som Lagrådet föreslagit bör en fömtsättning för resenärens rätt att frånträda avtalet vid anteciperat kontraktsbrott vara att kontraktsbrottet är av väsentlig betydelse för honom.

Liksom enligt direktivet bör arrangören vara skyldig att informera resenären snarast när han vill ändra avtalsvillkoren. Skyldigheten bör gälla för alla villkorsändringar. Arrangören bör därvid - på samma sätt som enligt direktivet - vara skyldig att informera resenären om dennes rätt att frånträda avtalet vid ändringar som är väsentligt till hans nackdel.

Motsvarande informationsskyldighet bör gälla när arrangören avser att bryta kontraktet på det sätt som sagts ovan.

Resenären bör - i enlighet med direktivet - vara skyldig att underrätta arrangören eller återförsäljaren om han önskar frånträda avtalet. Varken i direktivet eller i promemorieförslaget föreskrivs någon påföljd för det fall att resenären försummar denna skyldighet. En remissinstans menar att resenären i så fall borde gå miste om sin rätt att frånträda avtalet. Även jag finner detta rimligt. För arrangören är det av stor betydelse att snarast få besked om resenären vill stå kvar eller om dennes plats måste bjudas ut på nytt. Får arrangören inte över huvud taget något besked, riskerar han en onödig ekonomisk förlust. Det är mot denna bakgmnd inte för mycket begärt att resenären - sedan han fått information om villkorsändringen och haft skäligt rådmm för att överväga eventuella förslag från arrangören om kompensation för ändringen eller andra förändringar i avtalet - utan ytterligare fördröjning ger arrangören besked om humvida han vill frånträda avtalet eller inte. Gör han inte detta, bör han gå miste om rätten att frånträda avtalet.

Det måste dock undersökas om det står i strid med direktivet att införa en preklusionsregel, dvs. en regel som innebär att resenären förlorar sin rätt att frånträda avtalet efter viss tid. Direktivet lyder på denna punkt i sin engelska version: "The consumer shall inform the organizer or the retailer of his decision as soon as possible." I denna bestämmelse finns inte något förbud mot en preklusionsregel. Med hänsyn till de starka skäl som talar för en sådan regel får, under sådana förhållanden, direktivet antas hålla den möjligheten öppen.

Resenärens rätt till ersättningsresa mm.

Enligt artikel 4.6 i direktivet har resenären, i det fall han väljer att

44

frånträda avtalet, rätt till en annan paketresa som är av likvärdig eller    Prop. 1992/93:95

bättre kvalitet. Samma rätt har han om arrangören ställer in resan.

Rätten gäller dock bara under fömtsättning att arrangören kan erbjuda

en lämplig ersättningsresa. Är en erbjuden resa sämre än den som

inte blev av för resenären, har han - om han accepterar resan - rätt

till ersättning för prisskillnaden.

Väljer resenären att avstå från sin rätt till ersättningsresa, skall han så snart som möjligt få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet.

Är resenären skuld till att resan ställts in, har han inte rätt att få någon ersättningsresa eller att få tillbaka vad han har betalat.

E>essa bestämmelser i direktivet bör övertas i den svenska lagen väsentligen oförändrade. Som föreslås i promemorian bör dock resenären ges möjlighet till en ersättningsresa även i det fallet att återförsäljaren men inte arrangören kan erbjuda en sådan. Endast en remissinstans invänder mot detta förslag. Enligt min mening är det rimligt att resenären får en sådan rätt i de fall som det här är fråga om, dvs. när avtalsvillkoren ändrats väsentligt till resenärens nackdel eller den ordinarie resan ställts in utan hans skuld.

Det bör vidare sägas uttryckligen, som påpekas av en remissinstans, att rätten att återfå betalning gäller inte bara i det fallet att resenären avstår från sin rätt till ersättningsresa utan också när någon ersätt­ningsresa över huvud taget inte kunnat erbjudas.

I specialmotiveringen diskuteras bl.a. frågan i vilka fall resenären förlorar sin rätt på gmnd av att han "är skuld till" att en resa ställs in.

Resenärens rätt till skadestånd

Artikel 4.6 innehåller ocksä regler om resenärens rätt till skadestånd när han häver avtalet på gmnd av väsentliga villkorsändringar eller när arrangören ställer in resan. Resenären har, enligt dessa bestäm­melser, rätt till skadestånd "om det är skäligt" ("if appropriate") utom i två fall. Dessa undantagsfall avser båda den situationen att resan ställts in. Något undantag från rätten till skadestånd i hävningsfallet görs således inte.

Det första undantaget avser det fallet att resan ställts in på gmnd av att fårre personer än nödvändigt anmält sig till resan. För att detta skall befria arrangören från skadeståndsansvar skall han dock ha angivit ett minimiantal resenärer i avtalet och även underrättat resenären inom en i avtalet angiven tid före avresan om att denna har ställts in.

Det andra undantaget avser s.k. force majeure, vilket i den preliminära svenska översättningen av direktivet - som här ändrats något för att ligga närmare den engelska versionen - uttrycks: "ovanliga och ofömtsebara omständigheter som den part som åberopar dem inte kan påverka och vilkas följder inte kunde ha undvikits ens

45

med vederbörlig aktsamhet". - Det framgår att "överbokning" inte    Prop. 1992/93:95 räknas som force majeure. Vad som därvid torde avses är överbok­ning inte hos arrangören själv - då det ju inte finns anledning att ställa in resan - utan hos någon som han anlitar, exempelvis ett flygbolag eller ett hotell på den ort dit resan skulle gå.

Undantaget för force majeure enligt direktivets definition ligger nära det s.k. kontrollansvar som numera är etablerat i den svenska förmögenhetsrätten (se 27 och 40 §§ köplagen, 14 och 30 §§ konsumentköplagen samt 31 § konsumenttjänstlagen). En skillnad är att omständigheteraa i fråga, enligt direktivets definition, uttryckligen skall ha varit "ovanliga" för att befria från skadeståndsansvar. En annan skillnad är att bestämmelseraa om kontrollansvar innehåller uttryckliga regler för det fallet att kontraktsbrottet beror på någon som säljaren har anlitat eller på en leverantör eller någon annan i tidigare säljled. Det föreskrivs att säljaren är fri från ansvar endast om också nu nämnda personer skulle ha varit fria från ansvar vid en bedömning enligt principeraa för kontrollansvar.

Det är av värde om skadeståndsreglema i lagen om paketresor i princip överensstämmer med motsvarande reglering i köplagen och konsumentköplagen. En regel om kontrollansvar fär anses likvärdig med direktivets regel om force majeure. Slutligen framstår en regel om kontrollansvar som mer ändamålsenlig än direktivets regel, bl.a. eftersom den uttryckligen reglerar vad som skall gälla om dröjsmålet beror på någon som den primärt ansvarige näringsidkaren anlitat eller någon i tidigare led.

Konsumentverket har föreslagit att det i lagen tas in en regel om att arrangören skall få ställa in resan bara om resenären underrättats viss tid före avresan. Även om en sådan regel allmänt sett framstår som motiverad bör den, med hänsyn till de allmänna utgångspunkter som gäller för arbetet med införlivande av EG-direktivet med svensk rätt (se avsnitt 2.1), inte nu tas in i lagen.

Min slutsats är, liksom promemorians, att en regel om kontroll­ansvar bör införas i den svenska lagen i stället för direktivets regel om frihet från skadeståndsansvar vid force majeure. Remissinstan­sema har inte haft någon invändning mot detta förslag.

Promemorian innehåller inte någon regel om bevisbördan. Det anförs att arrangören i enlighet med allmänna principer får anses ha bevisbördan för att det förelegat ett sådant hinder som gett honom rätt att ställa in paketresan. En remissinstans föreslår att denna regel får komma till uttryck i lagen. Även jag menar att bevisbördans placering bör framgå av en uttrycklig bestämmelse (jfr bl.a. 14 § konsument­köplagen och 31 § konsumenttjänstlagen).

Undantagen från skadeståndsansvaret avser alltså i direktivet bara det fallet att resan ställts in. Motsvarande undantag finns inte för den situationen att resenären frånträtt avtalet. Det enda som krävs i de

46

fallen för att resenären skall få skadestånd är att det "är skäligt".

Att denna skillnad görs mellan det fallet att resenären frånträder avtalet och det fallet att resan ställts in är i och för sig något svårförklarligt. Vid implementeringen får dock den svenska bestäm­melsen inte avvika från direktivets till nackdel för resenären, varför det inte är möjligt att utvidga undantagen till frånträdandefallet. Vid tillämpning av den skälighetsregel som skall gälla i detta fall torde man dock få beakta samma omständigheter som tillmäts relevans i det fallet att resan ställts in.

Skadeståndsregleraa i direktivet bör sålunda tas in i den svenska lagen med endast de ändringar som jag nu har angett. Någon särskild regel om överbokning behövs inte, eftersom fallet täcks av regeln om kontrollansvar.

Prop. 1992/93:95

2.8 Ändringar efter avresan samt fel

2.8.1 Tjänster enligt avtalet kan inte tillhandahållas

Mitt förslag: Om resan har påbörjats och en väsentlig del av de avtalade tjänstema inte kan tillhandahållas, skall arrangören vara skyldig att ordna lämpliga ersättningsarrangemang. Kan han inte göra detta, skall resenären, om det är skäligt, bl.a. ha rätt till fri hemtransport. Innebär förändringen en försämring för resenären, skall denne, i den mån det är skäligt, ha rätt till prisavdrag och skadestånd.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se promemorian s. 47 f.).

Remissinstanserna: Ett par remissinstanser invänder att regleraa om påföljder vid brister och fel under resan är svåra att förstå och att det är tveksamt om det är befogat att, som i 16 och 17 §§ i promemo­rieförslaget, göra en uppdelning mellan två olika typer av fel­situationer. I övrigt godtas promemorieförslaget i allt väsentligt.

Skälen för mitt förslag: Brister arrangören i uppfyllelse av avtalet, kan resenären enligt direktivets bestämmelser göra gällande olika typer av påföljder. Artikel 4.7 handlar om det fallet att en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa inte kan tillhandahållas av arrangören. I så fall är arrangören skyldig att försöka ordna lämpliga ersättnings­arrangemang utan extra kostnad för resenären. Kan han inte göra det, har resenären rätt att, om det är skäligt, få fri hemtransport. Det­samma gäller om resenären avvisar erbjudna ersättningsarrangemang och gör det på goda gmnder.

Hemtransporten skall, enligt direktivet, gå till den plats som avresan

47

skedde från eller till någon annan plats som resenären går med på.    Prop. 1992/93:95 Transporten skall vara "equivalent", varmed torde avses att den skall vara likvärdig med den transport som skulle ha använts om resan fortsatt som planerat.

Vare sig det blir ett ersättningsarrangemang eller hemtransport, har resenären rätt till ersättning när det är skäligt ("where appropriate").

Enligt promemorians förslag skall reglema tas in i den svenska lagen med i allt väsentligt samma materiella innehåll som i direktivet men med vissa lagtekniska förändringar och med ett par tillägg. Det bör för det första, enligt förslaget, tas in en uttrycklig regel om att ersättmng skall betalas när förändringaraa inneburit en försämring för resenären. För det andra bör, enligt förslaget, rätten till ersättning preciseras - i kongmens med lagens ersättningsbestämmelser i övrigt och svensk konsumenträtt på andra områden - som en rätt till dels prisavdrag, dels skadestånd under vissa närmare angivna fömtsätt­ningar.

Ett par remissinstanser invänder att promemorieförslagets regler om påföljder vid brister och fel under resan är svåra att förstå. Dessa instanser anser det tveksamt om det är befogat att, som i 16 och 17 §§ i promemorieförslaget, göra en uppdelning mellan å ena sidan det fallet att en del av tjänsteraa inte kan tillhandahållas, å andra sidan fel av annat slag.

Jag har förståelse för invändningen. De föreslagna bestämmelsema är relativt komplicerade och det är svårt att omedelbart förstå vad som motiverar gränsdragningen mellan 16 § och 17 § i promemorie­förslaget. Jag menar dock att det är motiverat att - på det sätt som skett i direktivet och promemorian - upprätthålla en skillnad mellan å ena sidan vad som närmast kan karakteriseras som "brister" (16 § i förslaget) och å andra sidan fel i resan av annat slag (17 §). Av särskild betydelse för mitt ställningstagande är därvid den omständig­heten att den ansvarsgmnd som jag föreslår i fråga om fel i allmänhet - ett modifierat kontrollansvar (se avsnitt 2.8.2) - inte sällan lämpar sig mindre väl för en bedömning av om arrangören uppfyllt sina förpliktelser när det gäller att exempelvis ordna ett lämpligt ersätt­ningsarrangemang .

Av betydelse är självfallet också att promemorieförslaget speglar direktivets uppxlelning. Uppenbarligen finns det ett värde i att regleraa om påföljder vid brister och fel är så långt som möjligt harmoniserade de olika ländema emellan. Systematiken i direktivet bör därför inte överges annat än om det finns starka skäl för det. Enligt min mening föreligger inte sådana skäl.

Jag ansluter mig alltså till promemorieförslaget. I jämförelse med det förslaget bör dock den förändringen göras att inte bara rätten till skadestånd utan också rätten att få göra prisavdrag fömtsätter att "det är skäligt". Resenären bör exempelvis inte ha rätt till någon ekono-

48

misk kompensation över huvud taget, om bristen i arrangemangen i väsentlig mån kan skyllas på honom själv (jfr avsnitt 2.8.2).

Jag återkommer strax (avsnitt 2.8.2) till frågan om även person- och sakskada skall kunna ersättas med tillämpmng av den regel jag nu föreslår.

Prop. 1992/93:95

2.8.2 Andra fel

Mitt förslag: Vid andra fel skall resenären ha rätt till prisavdrag och skadestånd utom i vissa preciserade fall. Regleraa om skadestånd i direktivet skall tas över i den svenska lagen, varvid dock arrangörens ansvar preciseras på samma sätt som i t.ex. konsumentköplagen (kontrollansvar). Resenärens rätt till skadeständ skall omfatta ersättning inte bara för ren förmögen­hetsskada utan också för person- och sakskada.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se promemorian s. 48 f.).

Remissinstanserna: Ett par remissinstanser invänder mot syste­matiken och den lagtekniska utformningen (se ovan i 2.8.1). En remissinstans anser att det bör införas en regel som gör det möjligt för arrangören att i avtalet begränsa sitt skadeståndsansvar. I övrigt godtas förslaget med vissa mindre anmärkningar.

Skälen för mitt förslag: I artikel 5.2 i direktivet behandlas resenärens rätt till skadestånd vid andra fel i de avtalade tjänsteraa än sådana som jag nu har nämnt (avsnitt 2.8.1). Vid andra fel ("the failure to perform or the improper performance of the contract") har resenären rätt till ersättning för "damage". Detta engelska uttryck innefattar rätt till skadestånd såväl för ren förmögenhetsskada som för person- och sakskada. Rätten till skadestånd gäller utom i vissa preciserade fall, nämligen när felet inte beror på någon försummelse av vare sig arrangören eller någon som han har anlitat, därför att (enligt den preliminära svenska översättningen, något justerad): "-    avtalsbrottet är orsakat av resenären,

avtalsbrottet är orsakat av en tredje man utan anknytning till de avtalade tjänsteraa och har inte kunnat fömtses eller undvikas, avtalsbrottet beror på force majeure enligt definitionen i artikel 4.6 b ii eller på en händelse som arrangören och/eller återförsäl­jaren eller leverantören av tjänsten inte kunnat fömtse eller undvika även om de hade iakttagit vederbörlig aktsamhet." I ett särskilt stycke sägs - med hänvisning till de fall som anges i andra och tredje strecksatsema - att arrangören och/eller återförsäl­jaren omedelbart skall bistå en resenär i svårigheter.

4 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

49

Som föreslås i promemorian bör dessa bestämmelser införlivas med Prop. 1992/93:95 den svenska lagen väsentligen oförändrade. På samma sätt som i den bestämmelse som handlar om att resan ställs in (se avsnitt 2.7.2) bör därvid skadeståndsansvaret utformas som ett s.k. kontrollansvar. Det betyder här att den andra och den tredje av de punkter i direktivet som anger undantag från skadeståndsansvaret (utanförstående tredje man ansvarig samt force majeure o.d.) bör ersättas i den svenska lagen med en regel som bygger på principen om kontrollansvar. £)etta blir inte sämre för konsumenten än enligt direktivets reglering, varför en sådan regel inte möter något hinder enligt direktivet.

Det bör anges uttryckligen att arrangören har bevisbördan för att felet beror på något hinder som medför att han undgår skadestånds­ansvar.

Det bör sägas för tydlighets skull i lagen att rätten till skadestånd omfattar rätt till ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Fel som föranleder rätt till ersättning för personskada och sakskada kan exempelvis vara att en chaufför som arrangören anlitar kör vårdslöst och därför orsakar en olycka.

Person- och sakskador torde endast sällan kunna uppkomma i sådana fall som avhandlats i föregående avsnitt. För att omotiverade skillnader mellan de olika skadeståndsreglema skall undvikas, bör bestämmelsema emellertid utformas så att person- och sakskada kan ersättas även i de fall då tjänster enligt avtalet inte kan tillhandahällas.

I direktivet görs ingen åtskillnad mellan prisavdrag och skadeständ. I den svenska lagen bör, i överensstämmelse med hos oss vedertagen systematik, tas in en särskild bestämmelse om att resenären har rätt till prisavdrag vid fel i de avtalade tjänsterna. I jämförelse med promemorieförslaget bör dock en ändring göras. Om felet beror på resenären, bör denne förlora inte bara rätten till skadestånd utan också rätten att få göra prisavdrag.

Ett par remissinstanser invänder, som jag nyss nämnde, mot systematiken i reglema och den lagtekniska utformningen. Jag hänvisar i dessa frågor till vad jag tidigare har anfört (se avsnitt 2.8.1).

I det föregående (avsnitt 2.3) har jag diskuterat skadeståndsansvaret enligt vbsa tvingande transporträttsliga lagar, nämligen sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193) om internationell järavägstrafik. Jag har föreslagit en regel av innebörd att arrangören skall bära ansvaret mot resenären även när de transporträttsliga lagama är tillämpliga men att ansvaret skall fastställas enligt bestämmelsema i de lagama. Det betyder att de regler om skadestånd som jag nu har diskuterat inte kommer att bli tillämpliga. Kontrollansvarets särskilda regel om ansvar när felet beror på ett bakomliggande led (se 17 § andra stycket i promemorieförslaget) sätts därmed ur spel i dessa fall.

50

Direktivet öppnar också möjligheten att i lagen tillåta ytterligare begränsningar i arrangörens skadeståndsansvar vid andra skador än personskador (artikel 5.2, Qärde stycket, och artikel 5.3). En remissinstans framför uppfattningen att lagen borde innehålla en bestämmelse om att arrangören får begränsa sitt skadeståndsansvar under fömtsättning att begränsningen inte är oskälig. Jag instämmer emellertid här i den uppfattning som framförs i promemorian. Åtminstone såvitt framkommit finns det inte anledning att i den svenska lagen ta in en sådan begränsning som föreslås.

Prop. 1992/93:95

2.9 Reklamation

Mitt förslag: Resenären skall reklamera inom skälig tid hos arrangören eller återförsäljaren. Vid utebliven reklamation skall resenären normalt förlora sin rätt att åberopa felet eller bristen. Arrangören eller hans representanter skall vara skyldiga att genast vidta åtgärder när resenären framför klagomål som inte är obefogade.

Promemorians förslag: Skiljer sig från mitt förslag framför allt på två punkter. Enligt promemorieförslaget skall reklamation alltid ske hos den som skall fullgöra prestationen. Enligt promemorieförslaget medför vidare utebliven reklamation inte att resenären förlorar sin rätt att åberopa felet (se promemorian s. 50 f.).

Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att resenären alltid skall ha rätt att reklamera hos sin motpart. Åtskilliga remissinstanser kritiserar promemorians förslag att utebliven reklamation inte skall få någon betydelse för resenärens rätt att göra felet gällande. Ett par remissinstanser menar att det bör finnas en skyldighet att vidta åtgärder på gmnd av klagomål från resenären endast om klagomålen inte är obefogade.

Skälen för mitt förslag: En regel om reklamationsskyldighet finns i artikel 5.4 i direktivet. Resenären är skyldig att reklamera ett fel eller en brist genast till den som skall fullgöra prestationen och - om detta är någon annan än arrangören - till arrangören och återförsäl­jaren eller en av dessa. Den sistnämnda reklamationen skall ske så snart som möjligt. 1 avtalet skall skyldigheten att reklamera anges klart och uttryckligt.

Promemorians förslag innebär att dessa regler tas över i den svenska lagen. Flera remissinstanser kritiserar emellertid förslaget och menar att resenären alltid bör ha rätt - i enlighet med allmänna principer - att reklamera direkt hos sin motpart. Det framhålls att det

51

kan vara besvärligt - inte minst ibland på gmnd av språksvårigheter    Prop. 1992/93:95 - för en ovan resenär att framföra sina klagomål till exempelvis en hotellvärd på resmålet.

Jag har samma uppfattning som remissinstansema. Resenären bör alltid kunna reklamera till sin motpart. Dessutom bör han ha möjlighet att reklamera till återförsäljaren.

Självfallet är det många gånger i resenärens eget intresse att påtala felet även hos den som skall fullgöra prestationen. Det kan ofta vara en fömtsättning för att snabbt kunna få det åtgärdat. Någon skyldighet att reklamera till den som skall fullgöra prestationen bör dock enligt min mening inte föreskrivas. En annan sak är att en sådan under­rättelse ibland kan få betydelse för resenärens möjlighet att få skadestånd av arrangören. Enligt allmänna principer får resenären nämligen anses skyldig att begränsa sin skada.

I direktivet finns inte angiven någon påföljd av att reklamation inte sker. Det är osäkert om detta är ett förbiseende eller inte. Slutsatsen i promemorian är att det inte bör föreskrivas någon påföljd, eftersom detta skulle stå i strid med direktivets lydelse. Det anmärks särskilt att detta innebär att reklamationsskyldigheten förlorar avsevärt i praktisk betydelse.

Ett flertal remissinstanser riktar invändningar mot promemorie­förslaget. Flera påf)ekar att en reklamationsskyldighet är meningslös om det inte får någon verkan att reklamation uteblir.

Direktivets regel uttrycks i den engelska versionen (artikel 5.4): "The consumer must communicate any failure in the performance of a contract which he perceives on the spöt ..." Jag menar, liksom ett par remissinstanser, att denna regel mycket väl kan tolkas så att resenären förlorar sin rätt att göra påföljder gällande om han inte reklamerar. I det föregående (avsnitt 2.7.2) har jag gjort motsvarande bedömning i fråga om resenärens skyldighet att meddela att han önskar frånträda avtalet. Det är uppenbart att en reklamationsregel utan påföljd är verkningslös. Detta är en omständighet som i sig gör det troligt att det med direktivets regel avsetts att utebliven reklamation skall medföra att resenären förlorar sin rätt att åberopa ett fel.

I lagen bör alltså tas in en regel av innebörd att resenären inte får åberopa fel i vad han har att fordra enligt avtalet, om han inte inom skälig tid reklamerar på föreskrivet sätt. Dock bör resenären inte förlora sin rätt att göra fel gällande om arrangören eller återförsälja­ren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder (jfr bl.a. 24 § konsumentköplagen, 1990:932, och 17 § andra stycket konsumenttjänstlagen, 1985:716).

I lagrådsremissen föreslås att resenären skall gå miste om sin rätt att åberopa fel, om han inte underrättar arrangören eller återförsäljaren inom skälig tid efter det att "han märkt eller bort

52

märka" felet. I Lagrådets förslag finns uttrycket "eller bort märka" inte med. Vanligen innehåller reklamationsregler i svensk rätt ett sådant uttryck. E)etta innebär att man lägger en viss plikt på den som skall reklamera att vara uppmärksam, vilket får anses rimligt. En sådan regel är också lämplig från bevisbördesynpunkt. Emellertid finns det inte i direktivet någon motsvarande begränsning i resenärens rättigheter. För att inte regeln skall komma i konfiikt med direktivet bör den därför utformas i enlighet med Lagrådets förslag.

I artikel 6 finns en särskild regel om att arrangören och återförsälja­ren eller en av dem eller en lokal representant för arrangören, om det finns nägon, skall vidta omedelbara åtgärder vid klagomål från resenären. Åtgärdema skall gå ut på att finna lämpliga lösningar. Regeln kan överföras till den svenska lagen utan svårigheter. Det bör dock föreskrivas uttryckligen att den angivna skyldigheten att vidta åtgärder inte gäller, om resenärens klagomål är obefogade. I promemorieförslaget sägs att ätgärder skall vidtas utom i fall där klagomålenär "uppenbart obefogade". Flera remissinstanser kritiserar detta förslag och påpekar att det innebär att obefogade klagomål skall föranleda åtgärder så länge de inte är uppenbart obefogade.

Jag instämmer i kritiken mot utformningen av den föreslagna regeln. Ordet "uppenbart" torde för övrigt i sammanhanget inte få någon större betydelse, eftersom åtgärder skall vidtas omedelbart och arrangören eller hans företrädare därför knappast kan avstå frän att vidta åtgärder, om det inte står klart att klagomålen är obefogade. Enligt min mening torde även direktivet få läsas med den reser­vationen att obefogade klagomål inte skall behöva föranleda några åtgärder från arrangörens sida.

Prop. 1992/93:95

2.10 Tillsyn

Mitt förslag: I lagen skall uttryckligen anges att Konsumentverket utövar tillsyn över att lagen följs. För tillsynen skall Konsu­mentverket ha rätt att bl.a. kräva in vissa uppgifter från arrangörer och återförsäljare.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 52).

Remissinstanserna: Två remissinstanser anför att det bör framgå tydligare vad som är avsikten med tillsynen och vilka åtgärder som Konsumentverket skall kunna vidta. Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för mitt förslag: Direktivet innehåller inte någon föreskrift

53

om tillsyn. Enligt promemorian är det emellertid viktigt - särskilt mot    Prop. 1992/93:95

bakgmnd av att många av reglema i lagen utformas utan särskild

sanktion - att det finns en myndighet som bevakar att regleraa följs

och kan vidta lämpliga åtgärder om så inte är fallet. Det bör därför,

enligt promemorian, införas en särskild tillsynsordning, vilken blir

särskilt  viktig  på  de  områden  där  inte  marknadsföringslagens

regelsystem kan utnyttjas (jfr avsnitt 2.4 om informationsregleraa).

Uppdraget bör, enligt promemorian, anförtros åt Konsumentverket.

Jag har i denna del samma uppfattning som den som uttrycks i promemorian. För att tillsynen skall kunna bli effektiv fordras, som anförs i promemorian, att Konsumentverket får vissa möjligheter att företa inspektioner och att infordra handlingar och annat material som behövs för tillsynen. Regler härom bör införas.

Bestämmelseraa bör, som föreslås i promemorian, utformas efter mönster av konsumentkreditlagens (1992:830) regler. Det betyder bl.a. att beslut av Konsumentverket om vitesföreläggande föreslås bli överklagade till kammarrätten. Det bör dock anmärkas att Domstols­utredningen i sitt betänkande (SOU 1991:106) E)omstolaraa inför 2000-talet har föreslagit att den första domstolsprövningen av i princip alla förvaltningsbeslut skall ske i länsrätt. Ordningen för överklagande av Konsumentvekets beslut om vitesföreläggande kan därför komma att ändras.

Ett par remissinstanser invänder att det är oklart vad tillsynen skall omfatta och hur den skall kunnas göras effektiv.

Det får ankomma på Konsumentverket att - inom ramen för de befogenheter som lagen ger - avgöra hur tillsynen lämpligast bör utformas. Jag utgår från att det finns anledning för verket att bevaka såväl att informationsregleraa och reglema om hur avtal skall träffas följs som att avtalsvillkor utformas och tillämpas i överensstämmelse med lagens föreskrifter. Främst får tillsynen betydelse på så sätt att Konsumentverket får bättre insyn i resemarknaden och underlag för åtgärder som kan förbättra konsumentemas situation på den markna­den. Verket får bl.a. underlag för marknadsundersökningar och informationsinsatser. Genom de möjligheter som verket har att göra känt vilka företag som bryter mot reglema får tillsynen också en viss betydelse i det enskilda fallet, även om tvångsmedel i stor utsträck­ning saknas.

54

2.11 Resegaranti

Prop. 1992/93:95

Mitt förslag: Resegarantilagens tillämpningsområde skall ändras så att det överensstämmer med EG-direktivets och paketreselagens tillämpningsområde.

Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 52 f.).

Remissinstanserna: Remissinstanseraa har inga invändningar mot förslaget att resegarantilagen skall anpassas till den nya lagen om paketresor. Resegarantinämnden påpekar dock att vissa konsumenter därigenom kommer att förlora ett skydd som de har i dag. Flera remissinstanser framhåller det angelägna i att resegarantilagens tillämpningsområde är väl avgränsat.

Skälen för mitt förslag: Enligt direktivet, artikel 7, skall arran­gören och återförsäljaren eller en av dem förebringa tillräckligt bevis för att säkerhet finns för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av resenären vid insolvens.

Resegarantilagen (1972:204) uppställer i stort sett samma krav i fråga om säkerhet som EG-direktivet. Lagen ger dock resenären ett bättre skydd än direktivet på sä sätt att arrangörens eller återförsäl­jarens insolvens inte är en nödvändig fömtsättning för att en ställd säkerhet skall få tas i anspråk. Enligt 6 § får säkerheten tas i anspråk när resan blir inställd eller "eljest inte kommer till stånd". Vidare får den ibland tas i anspråk när resan påbörjats men inte slutförts.

Lagens tillämpningsområde är i två avseenden mer begränsat än direktivets. Den ena skillnaden avser tillämpningsområdet i geogra­fiskt hänseende. Den andra har med definitionen av sällskapsresa att göra.

Skyldigheten enligt lagen att ställa säkerhet gäller enligt 1 § för "den som yrkesmässigt anordnar sällskapsresa till något annat land än Danmark, Finland, Island, Norge eller Sverige". Paketreselagen avses gälla, liksom EG-direktivet, även för resor i de nordiska länderaa.

Skyldigheten att ställa säkerhet gäller vidare för "den som yrkes­mässigt tillhandahåller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådant slag". Enligt 2 § avses med sällskapsresa "resa, som utformats för en under åtminstone någon del av resan sammanhållen gmpp av resenärer". Vidare likställs med sällskapsresa "individuell resa, om resan marknadsföres med i förväg uppgjort program och priset innefattar, fömtom resekostnad, även kostnad för övemattning på annan plats än på fårdmedlet".

Definitionen av "sällskapsresa" i resegarantilagen skiljer sig alltså en del från definitionen av "paketresa" enligt förslaget till paketrese-

55

lag. Paketresa är ett på flera sätt vidare begrepp, men det finns också    Prop. 1992/93:95

vissa sällskapsresor som inte är paketresor. Det gäller bl.a. för

gmppresor som bara innefattar transport, exempelvis en resa till en

konsert där gruppdeltagama själva ordnar entrébiljetter, mat m.m. Det

gäller vidare för alla gmppresor som varar mindre än 24 timmar och

inte inbegriper övemattning.

Resegarantilagens tillämpningsområde bör ändras så att det kommer att överensstämma med tillämpningsområdet för den nya lagen om paketresor. På så sätt kommer direktivets krav att uppfyllas.

Som Lagrådet påpekar är lagrådsremissens lagförslag i fråga om tillämpningsområdet för begränsat. Skyldigheten att ställa säkerhet enligt resegarantilagen bor, som Lagrådet föreslår, gälla den som är att anse som arrangör eller återförsäljare enligt lagen om paketresor. Detta medför ett antal följdändringar i lagen i övrigt.

Det tillämpningsområde som resegarantilagen fär genom att den kopplas till lagen om paketresor innebär, som Resegarantinämnden påpekar, att vissa konsumenter som i dag skyddas av resegaranti kommer att sakna sådant skydd efter lagändringen. Det synes dock röra sig om ett ringa antal resor och det finns enligt min mening inte skäl att komplicera regleringen genom att göra resegarantilagens tillämpningsområde vidare än paketreselagens.

Som jag tidigare har framhållit är EG-direktivet ett minimidirektiv. Medlemsländeraa tillåts alltså ha regler som är mer förmånliga för resenären. Det finns därför inte anledning att göra någon ändring i 6 § resegarantilagen med anledning av att ersättningsreglema i den paragrafen går längre än vad som krävs enligt EG-direktivet.

Flera remissinstanser framhåller att resegarantilagens tillämpnings­område bör vara väl avgränsat. Detta blir, enligt remissinstansema, inte fallet om promemorieförslagets definition på "paketresa" läggs till gmnd för bestämningen. Frågan om avgränsningen av lagens tillämpningsområde har jag behandlat i avsnitt 2.2. De ändringar som jag där har föreslagit torde lösa de problem som remissinstansema tagit upp beträffande tillämpningsområdet också när det gäller resegarantilagen.

Ändringama i resegarantilagen medför att resegarantisystemet kommer att växa. Enligt flera remissinstanser tvingas ett stort antal nya företag att ställa garanti till följd av ändringama. I många fall rör det sig om paketresor med mycket begränsad omfattning. Flera remissinstanser menar att det nuvarande resegarantisystemet inte är anpassat till sådana paketresor och att resegaranti kommer att få ställas i många fall där det inte finns något behov av det. Vissa förslag har framställts om generella undantag för vissa branscher.

EG-direktivet lämnar inte något utrymme för undantag för vissa branscher. Inte heller är det möjligt att undanta paketresor av exempelvis "mindre omfattning". Jag har övervägt ett undantag för

56

sådana fall då resenären inte erlägger något förskott för paketresan, men inte heller ett sådant undantag skulle överensstämma fullt ut med EG-direktivets krav. Enligt direktivet skall ju säkerheten omfatta inte bara återbetalning av erlagda belopp utan även kostnad för hemtran­sport.

Enligt min uppfattning medger således inte EG-direktivet att det görs några undantag av nu berört slag från skyldigheten att ställa garanti. Jag vill dock påpeka att Kommerskollegium, enligt 4 § resegarantilagen, har möjlighet att i vissa fall efterge skyldigheten att ställa säkerhet.

Svenska Resebranschens Riksförbund och underorganisationer har i framställningar till Justitiedepartementet och Civildepartementet hemställt att resegarantilagen skall ses över. Enligt organisationema är lagen otidsenlig och resegarantisystemet onödigt kostsamt. Frägan om en översyn av resegarantilagen bereds för närvarande i Civil­departementet.

Prop. 1992/93:95

2.12 Ikraftträdande m.m.

Mitt förslag: Den nya lagen om paketresor skall träda i kraft den I januari 1993, medan ändringama i resegarantilagen skall träda i kraft den 1 juli 1993. Paketreselagens bestämmelser om kataloger och broschyrer skall inte tillämpas på kataloger och broschyrer som har framställts före ikraftträdandet.

Promemorians förslag: Enligt promemorieförslaget skall både lagen om paketresor och ändringaraa i resegarantilagen träda i kraft den 1 januari 1993 (se promemorian s. 54).

Remissinstanserna: Remissinstanseraa godtar förslaget om ikraftträdande den 1 januari 1993. Många iiramhäller dock att ett så tidigt ikraftträdande medför svårigheter för såväl företag som myndigheter. Särskilt betonas de svårigheter som hör samman med resegarantilagen.

Skälen för mitt förslag: Den nya lagen om paketresor och ändringaraa i resegarantilagen är föranledda dels av EES-avtalet, dels av ett luftfartsavtal mellan Sverige, Norge och EG (se avsnitt 1). Oavsett när EES-avtalet träder i kraft är Sverige förpliktat att, såvitt gäller luftfarten, anpassa sin lagstiftning till EG-direktivet om paketresor senast den 1 januari 1993. Detta följer av luftfartsavtalet, som godkänts av riksdagen i mars 1992 (prop. 1991/92:29, bet. 1991/92:TU4, rskr. 1991/92:111, SFS 1992:138) men som avses upphöra att gälla den dag då EES-avtalet träder i kraft (prop.

57

1991/92:170 s. 209).

Prop. 1992/93:95

Lagen om paketresor bör till följd härav träda i kraft den I januari 1993.

Flera remissinstanser, bl.a. Kommerskollegium, framhåller att tiden till det planerade ikraftträdandet är så kort att det inte blir möjligt att åstadkomma att alla som enligt lagen skall ställa resegaranti hinner göra det i tid.

Det är, enligt min mening, uppenbart olämpligt att ändringama i resegarantilagen genomförs i sådan takt att berörda företag inte får möjlighet att följa lagen. Det gäller i all synnerhet som plikten att ställa resegaranti är straffsanktionerad. Ikraftträdandetidpunkten bör därför, i fråga om resegarantilagen, skjutas fram till den 1 juli 1993.

Många remissinstanser pekar på olika svårigheter som följer av att lagen om paketresor införs redan den 1 januari 1993. De flesta researrangörer har redan låtit trycka sina resekataloger och broschyrer för säsongen 1993. Omtryck eller kompletteringar medför dryga, ej fömtsedda kostnader.

Det kan inte krävas av arrangörema att de låter trycka om sina kataloger för att anpassa dem till bestämmelseraa i lagen om paketresor. I övergångsbestämmelser bör därför föreskrivas dels att bestämmelseraa med vissa krav på kataloger och broschyrer inte gäller för kataloger eller broschyrer som framställts före ikraft­trädandet, dels att uppgifter i sådana kataloger eller broschyrer får ändras när avtal träffas, även om det inte gjorts något förbehåll om det i katalogen eller broschyren.

I enlighet med allmänna principer inom civilrätten blir lagen om paketresor tillämplig endast i fråga om avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Det behövs inte någon särskild övergångsregel om detta. Också sådana regler som inte fömtsätter att ett avtal har träffats tillämpas i princip fr.o.m. ikraftträdandet. Inte heller härom behövs någon särskild regel.

På motsvarande sätt följer av allmänna principer att de nya bestämmelsema i resegarantilagen skall tillämpas bara på förhållanden som råder efter ikraftträdandet.

2.13 Förslagens kostnadseffekter

Av de föreslagna lagändringama kommer förslaget till ändring i resegarantilagen att medföra en ökad ärendetillströmning hos Kommerskollegium. Även Resegarantinämnden kommer att få mer att göra. Dessa ökade belastningar får klaras av inom ramen för beflntliga resurser.

Lagen om paketresor berör bland myndigheteraa främst Konsument­verket, som skall utöva tillsyn enligt lagen. Konsumentverket torde

58

också behöva genomföra en informationsinsats inledningsvis. Vidare   Prop. 1992/93:95

behöver de Allmänna Resevillkoren förhandlas om. I avvaktan på

resultatet    av    pågående    utredningsarbete    angående     bl.a.

finansieringsbehov och finansieringsalteraativ på Konsumentverkets

område (jfr bl.a. prop. 1992/93:111 s. 40) bör verkets nya uppgifter

med anknytning till lagen om paketresor kunna klaras genom en

omfördelning av tillgängliga resurser.

Inte heller i övrigt torde den nya regleringen komma att medföra några nämnvärda kostnadseffekter för stat eller kommun.

För resebranschen medför regleringen initialt kostnader för att utarbeta nya Allmätma Resevillkor, utbilda personal m.m. Dessutom tillkommer en kostnadsökning för de företag som berörs av utvidg­ningen av resegarantilagen.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom Justitiedepartementet upprättats förslag till

1. lag om paketresor,

2.

lag om ändring i resegarantilagen (1972:204),

3.

lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1). Lagrådet har granskat förslagen.

Beträffande lagförslag 2 har jag samrått med chefen för Civildepar­tementet.

59

4 Specialmotivering

Prop. 1992/93:95

4.1 Förslaget till lag om paketresor

I propositionen föreslås en ny lag om paketresor. Lagen ansluter nära till EG-direktivet av den 13 juni 1990 "on package travel, package holidays and package tours" (90/314/EEG). I bilaga 9 finns en "jämförelsetabell" med en sammanställning av bestämmelseraa i den föreslagna nya lagen och motsvarande bestämmelser i EG-direktivet. I tabellen anges också närmast motsvarande bestämmelser i "Allmä­nna Resevillkor för sällskapsresor", som gäller sedan den 15 november 1991 efter en överenskommelse mellan å ena sidan Konsumentverket och å andra sidan riksorganisationer företrädande researrangörema.

Lagen föreslås vara tvingande till resenärens förmån när denne förvärvar paketresan för huvudsakligen enskilt ändamål från en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. I övrigt skall den vara dispositiv. Lagen upptar först vissa inledande bestämmelser med bl.a. definitioner (1-4 §§). Därefter innehåller den bestämmelser om bl.a.

information som skall lämnas till resenären (5-7 §§),

reseavtalets utformmng och innehåll (8 §),

ansvarsfördelningen på näringsidkarsidan (9 §),

resenärens rätt att överlåta resan (10 §),

begränsningar i researrangörens rätt att ändra avtalsvillkoren

(11 §),

resenärens rättigheter när avtalsvillkor ändras väsentligt eller

resan ställs in (12-14 §§),

brister och fel i resan och de påföljder som resenären dä kan

göra gällande (15-18 §§),

reklamation (19 §),

arrangörens skyldighet att vidta åtgärder vid klagomål från

resenären (20 §) samt -     tillsyn (21-23 §§).

För lagen gäller naturligtvis allmänna principer om tolkning och tillämpning av svensk lag. Eftersom lagen bygger på ett EG-direktiv, och de flesta bestämmelsema fömtsätts ha väsentligen samma innebörd som motsvarande bestämmelser i EG-länderaas och de övriga EFTA-ländemas lagar, kan dock vägledande uttalanden i de svenska förarbetena inte förekomma på samma sätt som annars. Tolkningen av bestämmelsema blir i vissa fall ytterst en fråga för EG-domstolen eller den särskilda EFTA-dorastol som skall tillskapas enligt EES-avtalet (se artikel 107 och artikel 111.3 i EES-avtalet, det särskilda avtalet om inrättande av ESA och EFTA-domstolen samt en översiktlig beskrivning i Utrikesdepartementets Handelsavdelnings s.k.

60

Grönbok "Avtalet om Europeiska Samarbetsområdet", febmari 1992,    Prop. 1992/93:95 s. 135 f.).

I den mån bestämmelsema har samma materiella innehåll som EG-direktivet innehåller specialmotiveringen huvudsakligen en beskrivning av bestämmelsemas innehåll och inbördes förhållande samt, när det gäller tolkning och tillämpmng, vissa allmänna utgångspunkter och antaganden. Antaganden om innebörden görs normalt bara om de bedöms som säkra, men de måste ändå läsas mot bakgmnd av reservationen i föregående stycke. Vissa bestämmelser i lagen avviker från motsvarande regler i EG-direktivet. På dessa punkter är specialmotiveringen något mera utförlig och innehåller rekommendationer och förklaringar pä det sätt som är vanligt i svensk lagstiftning.

Inledande bestämmelser

Under denna mbrik finns fyra paragrafer. Den första anger lagens tillämpningsområde. Den har ingen direkt motsvarighet i EG-direktivet. Bestämmelsema i 2 och 3 §§ innehåller definitioner av några gmndläggande begrepp. Genom definitionema preciseras lagens tillämpningsområde. Reglema i 2 § svarar mot artikel 2.1, medan 3 § motsvarar artikel 2.2-5 i direktivet. Av 4 § framgår att lagen är tvingande till resenärens förmån i sådana avtalsrelationer som i svensk rätt traditionellt benämns "konsumentavtal". Denna regel saknar motsvarighet i direktivet.

1 § Denna lag gäller paketresor som arrangörer, själva eller genom återförsäljare, säljer eller marknadsför.

(Jfr 1 § i promemorians förslag.)

1       paragrafen anges lagens tillärapningsoraråde, som sedan preciseras

i 2 §, där det för lagen gmndläggande begreppet paketresa definieras.

Ytterligare preciseringar sker i 3 §, som innehåller definitioner av

bl.a. "arrangör" och "återförsäljare". I fråga om begreppens innehåll

hänvisas till specialmotiveringen till 2 resp. 3 §. Lagens tillämpnings­

område har behandlats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen.

Som framgår behandlas i lagen inte bara kontraktsrättsliga frågor utan också marknadsföring av paketresor.

2       § Med paketresa avses i lagen ett arrangemang sora har utformats

innan avtal träffas och som

1.  består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster

i korabination med någon turisttjänst som utgör en inte oväsentlig del

av arrangeraanget och som inte är direkt knuten till transport eller

inkvartering,

2.    varar mer än 24 timmar eller inbegriper övemattning samt

61

3. säljs eller marknadsförs för ett gemensamt pris eller för skilda    Prop. 1992/93:95 priser som är knutna till varandra.

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arrangemanget skall betalas var för sig.

Med inkvartering avses i första stycket 1 logi som inte är att anse som enbart ett led i en transporttjänst.

När ordet resa eller avledningar därav förekommer i lagen avses även arrangemang där transport inte ingår.

(Jfr 2 § i promemorians förslag.)

I denna paragraf defineras begreppet paketresa, som diskuterats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen och som självfallet är av primärt intresse i lagen. Det motsvarar "package" i den engelska versionen av EG-direktivet (artikel 2.1) och avses ha väsentligen samma innebörd som detta begrepp. Det betyder att även vissa arrangemang som inte innehåller någon resa ryms under begreppet paketresa. I sista stycket i paragrafen finns en regel av innebörd att lagens bestämmelser gäller även för sådana arrangemang.

De Allmänna Resevillkor om sällskapsresor som förhandlats fram mellan Konsumentverket och researrangörsorganisationer gäller enligt sin mbrik för "sällskapsresor" enbart, men enligt ett särskilt protokoll gäller de för "sällskaps- och paketresor". De har därmed väsentligen samma tillämpningsområde som lagen.

En paketresa är ett arrangemang som har utformats innan avtal träffas. Denna bestämning är avsedd att motsvara direktivets "pre-arranged combination" men med den preciseringen i den svenska lagen att det klart utsågs att arrangemanget kan ha utformats ända fram till dess att avtalet ingås. Det är alltsä inte nödvändigt, för att det skall vara fråga om en paketresa, att arrangemanget har organi­serats redan innan det har börjat marknadsföras.

I övrigt är avsikten att det skall råda parallellitet mellan EG-begreppet och den svenska lagens uttryck. När begreppet "arrangemang" diskuteras här skall därför den reservationen göras att det inte ankommer på den svenske lagstiftaren att precisera begreppet (se inledningen till specialmotiveringen).

Av ordet "arrangemang" får anses framgå att en paketresa fömtsät­ter ett visst mått av organisation och planläggning. Man får utgå från att detta måste innefatta ett inte oväsentligt arbete av arrangören. Den kombination av tjänster sora arrangemanget består av torde i regel framstå som en enhet, bl.a. på ett sådant sätt att det ter sig naturligt att hålla arrangören ansvarig för kombinationens delar och för helheten.

Av det sagda följer att det inte är fråga om en paketresa bara för att näringsidkaren säljer flera tjänster på en gång till kunden. Inte ens om det finns ett samband mellan tjänstema är kombinationen en paket-

62

resa, om den inte utgör ett arrangemang i enlighet med vad som nyss    Prop. 1992/93:95 sagts.

Ett arrangemang torde normalt fömtsätta att arrangören arbetat med det innan han över huvud taget får kontakt med kunden. Men det är också möjligt att all orgamsation och planläggning äger mm mellan den första kundkontakten och avtalet. Inskränker sig därvid närings­idkarens arbete till att boka in resenären på ett flygplan, ett hotell på bestämmelseorten och något evenemang, är det inte fråga om en paketresa. Annorlunda förhåller det sig om näringsidkaren sätter samman tvä eller flera tjänster till en enhet för vilken han tar ett ansvar.

En avgörande faktor kan ofta vara om näringsidkaren enligt allmänna avtalsrättsliga principer är part i avtalet med resenären i fråga om de tjänster som ingår i kombinationen. Är han inte part i fråga om en viss tjänst, utan enbart förmedlare, torde sålunda tjänsten normalt inte kunna anses ingå i ett paket. Omvänt är det normalt fråga om ett paket - fömtsatt att övriga rekvisit är uppfyllda - när näringsidkaren intar en partsställning i förhållande till resenären i fräga om tvä eller flera tjänster.

Det nu sagda - om betydelsen av partsförhållandena - gäller dock inte utan undantag. Är det fråga om ett arrangemang som närings­idkaren organiserat, kan han inte komma ifrån sitt ansvar genom att i avtalet föra in att endast underleverantörerna skall ses som parter i avtalet. Och omvänt utgör en kombination av två tjänster inte ett paket - även ora näringsidkaren intar partsställning beträffande båda - om det inte finns det samband mellan dem som karakteriserar ett "arrangemang"

Resor som är specialkoraponerade för en gmpp eller för en enstaka resenär kan vara paketresor men behöver inte vara det. Avgörande är främst om kriterieraa pä ett "arrangemang" är uppfyllda enligt vad som nu sagts.

Det är givet att gränsdragningsproblem uppkoraraer vid fastställande av vad som är ett arrangemang. Det får överlämnas ät domstolaraa och berörda myndigheter att precisera gränsen. Sora sagts tidigare ligger dock det slutliga avgörandet i EG-dorastolens och EFTA-dorastolens hand.

Paragrafens första stycke anger i tre punkter olika fömtsättningar för att ett arrangemang skall vara en paketresa enligt lagen. Villkoren enligt alla tre punkteraa måste vara uppfyllda för att lagen skall vara tilläraplig.

Enligt punkt 1 skall en paketresa alltid inkludera åtrainstone en av tjänstema transport och inkvartering. Ora båda dessa ingår, är det krav som uttrycks i punkt 1 uppfyllt. Ingår bara en av dessa båda tjänster, raåste ytterligare någon "turisttjänst" tillkomma. Denna måste därvid utgöra en inte oväsentlig del av arrangemanget och den får inte

63

vara "direkt knuten" till transport eller inkvartering.

Prop. 1992/93:95

Bestämningen i denna punkt är avsedd att motsvara EG-direktivets med deb den skillnaden att begreppet inkvartering preciseras i lagen (se tredje stycket), deb den skillnaden att uttrycket "utgör en inte oväsentlig del", med avseende på turisttjänster, torde medföra att något fler tjänster omfattas än som blir fallet enligt EG-direktivets engelska uttryck "accounting for a significant proportion". En turisttjänst får i regel anses utgöra en inte oväsentlig del av ett arrangemang om den är beaktansvärd i sammanhanget. Saknar den betydelse för båda parter, måste den betraktas som en oväsentlig del. Det behöver däremot inte vara fallet för att resenären saknar intresse av tjänsten. Han kan ha köpt ett paket enbart för att på ett billigt sätt komma över en av två ingående tjänster. Det hindrar inte att arrangemanget skall ses som en paketresa.

Sådana "turisttjänster" som enligt lagen gör arrangemanget till en paketresa kan vara exempelvis ett teater-, film- eller museibesök, en natumtflykt med fårdledare, hyra av en cykel, tillträde till en skidliftanläggning eller inträde till en idrottstävling. Tjänster som inte gör arrangemanget till en paketresa är exempelvis servering på ett flygplan och normal service på hotell. Dessa får anses vara direkt knutna till transporten (här flygresan) resp. inkvarteringen (här hotellvistelsen).

Av det sagda följer - som också sagts här ovan - att paketresor inte alltid innefattar resor. Ett teaterbesök med tillhörande hotellvistelse kan sålunda vara en paketresa i lagens mening. Detsamma gäller en guidad Qällvandring raed övemattning i stugor, även om var och en själv tagit sig till utgångspunkten för vandringen. Detta har föranlett ett förtydligande i paragrafens sista stycke.

Begreppet "transport" torde inte raedföra några tolkningssvårigheter. Det kan däremot vara fallet med "inkvartering", varför detta begrepp preciserats särskilt i lagen (tredje stycket).

För att det skall röra sig om en paketresa ställs också krav - enligt punkt 2 - på viss varaktighet. Denna punkt överensstämmer med EG-direktivets motsvarande bestämning. Arrangemanget skall antingen vara raer än 24 timmar eller inbegripa övemattning. I "övernattning" torde ligga att det skall röra sig om nattvila. En resa till och från ett diskotek, inklusive besök på diskoteket under natten, är således inte en paketresa, om den inte varar mer än 24 timmar.

Enligt punkt 3 skall arrangemanget säljas eller marknadsföras "för ett gemensamt pris eller för skilda priser som är knutna till varandra". Det andra ledet har lagts till i den svenska lagen - EG-direktivets engelska uttryck är "at an inclusive price" - för att betona det väsentliga. Det avgörande är sålunda inte om ett eller flera belopp anges. Avgörande är i stället om det pris som tas ut framstår som ett pris för en kombination av tjänster och inte som flera, av varandra

64

oberoende priser för olika tjänster.

Prop. 1992/93:95

De olika tjänster som ingår skall alltså, på nu angivet sätt, behand­las gemensamt vid prissättningen. Det räcker att detta sker i mark­nadsföringen. Då är det fråga om en paketresa, även om de olika tjänsteraa sedan delas upp när avtalet träffas och betalning sker. På motsvarande sätt kan det vara fråga om en paketresa om tjänsteraa i fråga om priset behandlas som ett gemensarat arrangemang när de säljs, även om de inte dessförinnan marknadsförts till ett gemensamt pris eller till priser som är knutna till varandra.

Med uttrycket "knutna till varandra" avses att det skall finnas ett sädant samband mellan priseraa - i det fall flera belopp anges - att beloppen är beroende av varandra. Om priseraa för var och en av två tjänster är desamma oberoende av om resenären köper en eller båda, är det sålunda normalt inte fråga om en paketresa. Om emellertid resenären får köpa den ena tjänsten endast under fömtsättning att han också köper den andra, bör prisema anses knutna till varandra på det sätt som åsyftas i bestämmelsen.

I praktiken torde rekvisitet i tredje punkten endast sällan ha någon självständig betydelse. Är det fråga om ett "arrangemang" i egentlig mening, torde i regel rekvisitet i punkt 3 vara uppfyllt.

I andra stycket - som får ses som en precisering av bestämmelsen i punkt 3 i första stycket - sägs att lagen gäller även om olika tjänster i arrangemanget skall betalas var för sig. Behandlas tjänsteraa gemensamt i fråga om priset i marknadsföringen eller när försäljning sker, eller finns det ett samband mellan olika priser på det sätt som nyss sagts, spelar det således inte någon roll att de olika tjänsteraa åsatts individuella priser när betalmng skall ske.

Den omständigheten att de olika tjänsteraa faktureras separat kan dock vara en indikation på att det i själva verket inte är fråga om en paketresa.

Tredje stycket innehåller en precisering av begreppet inkvartering, som förekommer i första stycket punkt 1. Preciseringen, som saknar motsvarighet i EG-direktivet, har tagits in i lagen för att underlätta tolkningen i vissa fall av stor praktisk betydelse. Tveksamhet har sålunda uttalats i frågan ora humvida vissa kortare kryssningsresor med båt, som inkluderar övemattning på båten, är paketresor i lagens mening. En avsikt med preciseringen i tredje stycket är att slå fast att sådana resor normalt utgör paketresor.

Med inkvartering förstås, enligt bestäraraelsen, "logi sora inte är att anse som enbart ett led i en transporttjänst". Att logi erbjuds ombord på transportmedlet hindrar alltså inte i och för sig att det är fråga om inkvartering i lagens mening. Men det får inte framstå som enbart ett moment i transporten, såsom exempelvis är fallet vid resor i sovvagn på tåg. Sora har uttalats i den allraänna motiveringen framstår i det fallet transport och logi som en enda tjänst, främst därför att

65

5 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

resenären normalt uppehåller sig på samma plats under i princip hela    Prop. 1992/93:95

resan. Men om även andra utrymraen står till resenärens förfogande

och inkvarteringen sker pä en annan plats än den där resenären i

övrigt förväntas befinna sig under resan - såsom är fallet vid

kryssningsresor med båt - är logi och transport att anse som två olika

tjänster.

Självfallet kan dock inte alla båtresor med överaattning i hytt ses som paketresor. Om resenären tar exempelvis en nattbåt mellan Stockholm och Helsingfors samt därvid bara köper fårdbiljett och hyttplats för natten, torde likheteraa med en resa i sovvagn vara så stora att det finns anledning att behandla båda slagen av resa på samma sätt vid tillämpningen av lagen om paketresor.

I fiärde stycket finns ett förtydligande som är föranlett av att terminologin i lagen genomgående utgår från att det i paketresor ingår någon transport. Så är det i själva verket inte alltid, vilket framgår av definitionen på paketresa. Det stadgas därför i fjärde stycket att, när ordet resa eller avledningar därav förekoramer i lagen, även sådana arrangemang avses som inte innefattar någon transport. De avledning­ar av "resa" som förekommer i lagen är "resmål", "avresa", "avresedag" och "ersättningsresa" samt givetvis "resenär".

När de bestämmelser som innehåller ordet resa eller avledningar av det skall tillämpas på andra typer av arrangemang passar bestäm­melseraas ordalydelse mindre väl. Innebörden av 2 § fjärde stycket är att bestämmelsema vid behov får anpassas till den verkliga situationen. Ett exempel kan häratas från 13 § första stycket, där det talas ora resenärens rätt i vissa fall till en "ersättningsresa". Om det arrangemang som skall ersättas är ett "teaterpaket" - hotellvistelse i Stockholm med teaterbesök - får resenären kräva att arrangören ordnar ett annat likvärdigt eller bättre arrangemang. "Ersättningsresa" kan då, och i andra liknande fall, bytas mot "ersättningsarrange­mang".

3 §  I lagen avses med

arrangör: den som annat än tillfålligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dera direkt eller genom en återförsäljare,

återförsäljare: den som säljer eller marknadsför paketresor som organiseras av någon annan såsom arrangör,

resenär: den som själv eller genom någon annan förvärvar en paketresa,

avtal: den överenskommelse om en paketresa som träffas mellan å ena sidan resenären och å andra sidan arrangören och återförsäljaren eller en av dessa.

(Jfr 3 § i promemorieförslaget.)

I 3 § definieras ytterligare fyra begrepp. Dessa har berörts kort i

66

avsmtt 2.2 i den allmänna motiveringen. Definitionema har främst    Prop. 1992/93:95 den funktionen att de klargör innebörden av vissa begrepp som återkommer flera gånger i lagen.

Termen arrangör är av stor betydelse med hänsyn till det ansvar som lagen lägger på arrangören (se bl.a. 9 § första stycket). Arran­gören är den som organiserar paketresan. Häri ligger främst att han svarar för sammansättningen av paketet och samordnar de tjänster som ingår. Det finns en självklar parallell mellan "arrangör" och begreppet "arrangemang" i 2 § första stycket. Föreligger ett arran­gemang, finns det i regel en arrangör till detta.

Endast den som "annat än tillfålligtvis" ordnar paketresor är dock arrangör i lagens mening. Uttrycket är avsett att motsvara "other than occasionally" i den engelska versionen av EG-direktivet. Vid bedömningen av vad som i detta sammanhang är "annat än tillfålligt­vis" torde man få beakta dels hur ofta vederbörande ordnar paketresor men dels också hur regelbundet eller sporadiskt resoraa återkommer. Den som varje år ordnar resor till en viss återkommande kongress eller något annat evenemang torde sålunda få anses vara arrangör i lagens mening. Men den som ordnar två eller tre paketresor tätt efter varandra till ett visst evenemang omfattas knappast av lagen, om han i övrigt inte alls organiserar resor. Detsamma torde gälla den som oregelbundet och relativt sällan ordnar resor.

Vidare är endast den arrangör i lagens mening som "säljer eller marknadsför" paketresor. Det betyder att det skall finnas en "kund­relation" mellan arrangören och resenären. Härigenom utesluts paketresor som t.ex. idrottsföreningar, församlingar och skolor själva ordnar för sina medleraraar resp. elever. Den som därvid stär för arrangemangen kan inte anses vara arrangör i lagens mening.

Återförsäljare är den som säljer eller marknadsför paketresor som organiseras av någon annan. E>en andre skall vara arrangör enligt lagen. En person eller ett företag kan givetvis vara återförsäljare med avseende pä en paketresa men arrangör med avseende på en annan. Den som är återförsäljare ansvarar normalt inte för förpliktelseraa mot resenären men bär ett ansvar - enligt 9 § andra stycket - för det fall att han är part i avtalet.

Arrangörens motpart kallas i lagen för resenär. Denne kan vara en privatperson, sora förvärvar paketresan för enskilt ändaraål, men också en affärsman som reser i tjänsten. Lagen skyddar alltsä alla resenärer. Genom bestämmelsen i 4 § görs eraellertid den skillnaden mellan olika kategorier att lagen är tvingande i traditionella "konsu­mentavtal", raedan den är dispositiv i andra saramanhang.

Resenär är den som "förvärvar" en paketresa. Det saknar betydelse om förvärvet sker genom köp, gåva, vinst i en tävling eller på något annat sätt (jfr dock 1 §, där det krävs att resan säljs eller marknads­förs). Det saknar också betydelse ora resenären förvärvat resan direkt

67

från arrangören eller en återförsäljare eller om förvärvet skett från    Prop. 1992/93:95 någon annan. Den sora förvärvar en resa för någon annans räkning är inte själv resenär. Det är i stället huvudmannen som är att anse som resenär i detta fall.

Det torde sällan uppkomma några problera att avgöra vem som är resenär. Att begreppet inte helt enkelt kunnat definieras som "den som gör resan" hänger saraman med att lagens regler i många fall avhandlar situationer där paketresan inte blir av eller ännu inte blivit av.

I paragrafen definieras slutligen termen avtal som "den överenskom­melse om en paketresa som träffas mellan å ena sidan resenären och å andra sidan arrangören och återförsäljaren eller en av dessa". Innebörden av denna definition torde inte behöva utvecklas. Det är att märka att den inte säger något om vad avtalet innehåller eller när avtalet träffas. Dessa frågor får avgöras enligt allmänna avtalsrättsliga regler och gmndsatser.

4 § Avtalsvillkor som i järaförelse med bestämmelseraa i denna lag är till nackdel för resenären är utan verkan mot denne, ora han förvärvar paketresan huvudsakligen för enskih ändaraål från en näringsidkare i dennes yrkesraässiga verksarahet.

(Jfr 4 § i proraeraorians förslag.)

Av paragrafen fraragår i vilka fall lagen är tvingande och därmed motsatsvis i vilka fall den är dispositiv. Bestämmelsen, sora saknar motsvarighet i EG-direktivet, har behandlats sist i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen.

Lagen är tvingande till resenärens förmån i de fall då denne förvärvar resan huvudsakligen för enskilt ändaraål från en närings­idkare i dennes yrkesraässiga verksamhet. Detta är i princip sarama bestämning som bmkar användas för att avgränsa tillämpningsområdet för civilrättsliga konsuraentlagar (se t.ex. 1 § konsuraentköplagen, 1990:932, och 1 § konsumenttjänstlagen, 1985:716).

Såväl begreppet "huvudsakligen för enskilt ändamål" som begrepj)en "näringsidkare" och "i sin yrkesmässiga verksamhet" avses här ha väsentligen samma innebörd som annars i svensk konsumenträtt (se bl.a. prop. 1984/85:110 Konsumenttjänstlag, s. 139 f.).

Lagen är tvingande när resenären förvärvar paketresan "från en näringsidkare". Det innebär att motparten i avtalet skall vara näringsidkare. För sådana fall då en privatperson arrangerar en paketresa och bjuder ut denna genora en näringsidkare är lagen således dispositiv, om han själv ingår avtalet med resenären.

Det torde inte vara ovanligt att en paketresa är en blandning av en tjänsteresa  och  en  privatresa.   Det  avgörande  för  om  lagen  är

68

tvingande i sådana fall är vilket som är det huvudsakliga ändamålet    Prop. 1992/93:95 med resan.

I de fall då lagen är tvingande kan det inte i avtalet med bindande verkan tas in föreskrifter som är särare för resenären än lagens bestäraraelser. Jämförelsen skall i princip göras mellan enskilda avtalsvillkor resp. lagbestämmelser. Ett avtalsvillkor kan därför stå i strid med lagens regler, även om avtalet vid en helhetsbedömning ger resenären en förmånligare ställning än som följer av lagen.

Självfallet får resenären, när det är fråga om "konsumentavtal", alltid åberopa avtalsvillkor sora är förmånligare för honom än motsvarande lagbestämmelse. Lagen ger aUtså ett minimiskydd för resenären i dessa fall.

Att lagen är tvingande får betydelse för avtalsvillkor som innebär att resenären på förhand godtar inskränkningar av sina rättigheter enligt lagen. Den hindrar inte att resenären i ett konkret fall avstår från en befogenhet eller förmån sedan denna väl aktualiserats.

Det sagda motsvarar i princip vad som gäller enligt annan lagstift­ning på konsumentområdet, t.ex. konsumentköplagen, konsuraent-tjänstlagen, konsumentkreditlagen och konsumentförsäkringslagen.

I övriga fall är lagen alltså dispositiv, vilket innebär att partema har frihet att avtala som de önskar raen att lagens bestämmelser tillämpas i den mån det inte finns något avtalsvillkor. Detta gäller i alla de fall då resenären är en person som reser i tjänsten eller som representant för en förening e.d. Det gäller också i alla fall då arrangören är en privatperson eller någon annan som inte är att anse som närings­idkare. Vidare gäller det om en näringsidkare säljer resan utanför sin yrkesmässiga verksamhet.

Information m.m.

Under mbriken information m.m. finns tre paragrafer, 5-7 §§. I 5 § ställs vissa krav på innehållet i kataloger och broschyrer samt anges att de uppgifter som där lämnas i princip är bindande för arrangören. Paragrafen motsvarar artikel 3.1 och 3.2 i EG-direktivet. I 6 § anges vilken information som skall lämnas till resenären, dels innan avtalet sluts, dels sedan avtal träffats men före avresan. Denna paragraf svarar mot artikel 4.1 (a och b) i direktivet. I 7 §, slutligen, finns regler som anger vem eller vilka som svarar för att information lämnas enligt 5 och 6 §§. Där finns också (i tredje stycket) en regel som innebär att marknadsföringslagen blir tillämplig när information inte lämnas enligt lagen. Denna regel saknar motsvarighet i direktivet.

5 § Kataloger och broschyrer som tillhandahålls resenärer skall innehålla tydlig och begriplig information om priset samt i förekom­mande fall om resmål, transporter, inkvartering, måltider, resplan, inresebestämmelser, betalningsvillkor och villkor ora rainsta antal

69

resenärer för resan.

Prop. 1992/93:95

.. Uppgifteraa i kataloger och broschyrer är bindande för arrangören. Ändringar får dock göras innan avtal träffas, om ett uttryckligt förbehåll om det har gjorts i katalogen eller broschyren och om resenären tydligt informeras om ändringaraa.

(Jfr 5 § i promemorians förslag.)

Paragrafen handlar om den information som lämnas i resekataloger och resebroschyrer. Bestämmelseraa har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 2.4. De motsvarar artikel 3.1 och 3.2 i EG-direktivet.

Syftet med bestämmelseraa är framför allt att resenären skall få all den information som är väsentlig för honom när han skall bestämma sig för om han skall köpa en paketresa.

Iförsta stycket anges vilken information som alltid måste finnas. Den skall vara "tydlig och begriplig". Priset måste alltid anges. I övrigt skall information fiimas "i förekommande fall", dvs. i den män den är relevant för paketresan i fråga. Om paketresan innefattar endast transport och teaterbesök, kan det naturligtvis inte lämnas någon information om exempelvis inkvartering.

Med "inresebestämmelser" avses vad som gäller för landet i fråga beträffande pass, visum o.d. När det talas om "villkor om minsta antal resenärer för resan" åsyftas de fall då arrangören tänker genomföra resan endast om ett visst minsta antal personer anmäler sig till den.

I lagen sägs bara att kataloger och broschyrer skall innehålla "information om" vissa saker. Det preciseras alltså inte närmare vilken information som skall finnas. EG-direktivet är mera detaljerat och innehåller en rad specifika krav. Som anförts i den allmänna motiveringen kan de svenska bestämmelseraa komma att preciseras på samma sätt genom verkställighetsföreskrifter.

Som vidare har anförts i den allmänna motiveringen kan det förekomma att delar av en katalog eller en broschyr skyddas av tryckfrihetsförordningens bestämmelser. I den mån så är fallet gäller inte föreskriftema i första stycket.

Regeln i andra stycket är mer än en informationsregel. Den handlar om arrangörens avtalsrättsliga bundenhet. Uppgifter i kataloger och broschyrer är i princip bindande, vilket betyder att de ingår i reseavtalet om de inte avtalas bort eller ändras. Ändringar i jämförel­se med kataloger eller broschyrer får göras bara under vissa i lagen angivna omständigheter. Det fordras för det första att det uttryckligen framgår av katalogen eller broschyren att ändringar får göras. I "uttryckligen" bör anses ligga ett krav på en tydlig angivelse, som är lätt att hitta för resenären. För det andra fordras att resenären tydligt

70

informeras om ändringama.

Prop. 1992/93:95

Givetvis får inte möjlighetema att ändra villkoren sättas i system på ett sådant sätt att den information som finns i katalogen eller broschyren i själva verket är vilseledande. Ett sådant förfarande måste anses innefatta otillbörlig marknadsföring enligt 2 § marknadsförings­lagen.

Genom föreskriften i 9 § andra stycket kommer även återförsäljaren i vissa fall att vara bunden av uppgiftema i kataloger och broschyrer. Det blir fallet om återförsäljaren är part i avtalet med resenären.

De nu diskuterade bestämmelsema avser den situationen att arrangören innan avtal träffas vill ändra en utfästelse som gjorts i marknadsföringen. I 11 - 14 §§ finns bestämmelser om ändringar i avtalsvillkor som görs efter det att avtal har träffats. I 15 - 17 §§ finns regler om ändringar som görs sedan paketresan har påbörjats.

Övergångsbestämmeberna innehåller regler som medför att bestämmelsema i 5 § första och andra styckena delvis inte kommer att gälla beträffande kataloger eller broschyrer som framställts före lagens ikraftträdande.

6 § Innan ett avtal sluts skall resenären på lämpligt sätt informeras ora sådana hälsobestämmelser som blir tillämpliga under resan samt, i den mån det har betydelse för resenären, om vad som gäller i fråga om pass och visum för medborgare i stater inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

I god tid före resan skall resenären på lämpligt sätt få information om

1.    transportarrangemang och försäkrinsmöjligheter,

2.  sådana uppgifter som gör det möjligt dels för resenären att

komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan,

dels för anhöriga att komma i kontakt med resenären om denne är

underårig.

(Jfr 6 § i promemorians förslag.)

Paragrafen innehåller regler om infonnation som skall lämnas innan avtal träffas samt efter det att avtal har träffats men före avresan. Reglema, som motsvarar artikel 4.1 a och b i EG-direktivet, har behandlats i avsmtt 2.4 i den allmänna motiveringen.

I första stycket finns informationsbestämmelser som syftar till att förhindra att resenären ingår ett avtal som han sedan inte kan utnyttja på gmnd av att han förbisett vissa viktiga fömtsättningar för resan. Sålunda skall resenären informeras om sådana hälsobestämmelser som blir tillämpliga under resan. Det kan gälla exempelvis en skyldighet för resenären att låta vaccinera sig mot vissa sjukdomar eller en skyldighet för honora att uppvisa intyg från läkare om att han är fri från en sjukdom.

Resenären skall också, i den mån det har betydelse för honom, få

71

information angående vad som gäller beträffande pass och visum.    Prop. 1992/93:95

Denna informationsskyldighet är begränsad på så sätt att den bara

omfattar bestämmelser som gäller för medborgare i de stater som

ingår i EES-området. Begränsningen härrör frän EG-direktivet där

regeln avser endast bestämmelser av relevans för EG-ländemas

medborgare. Att informationsskyldigheten inte utsträckts till att gälla

bestämmelser avseende alla resenärer beror på att detta bedömts

kunna ge arrangöreraa oproportionerligt mycket arbete i vissa fall.

Emellertid bör det kunna krävas av arrangörema och återförsäljarna

att de uppmanar medborgare i andra stater än EES-ländema att själva

undersöka relevanta bestämmelser om pass och visum.

Skyldigheten att informera om vad som gäller i fråga om pass och visum får anses innefatta en skyldighet att ange hur lång tid det dröjer att ordna dessa formaliteter. En sådan skyldighet anges uttryckligen i EG-direktivet.

Frågan om arrangörens resp. återförsäljarens skadeståndsansvar i dessa fall berörs inte i lagen. För det fall resenären lider skada på gmnd av utebliven information, torde han ibland kunna gmnda ett skadeståndsanspråk på allmänna principer om s.k. culpa in contra-hendo.

Det sägs att informationen skall lämnas "på lärapligt sätt". Tydlig skriftlig inforraation direkt till kunden lär alltid vara tillräcklig. Däremot är informationskravet normalt inte uppfylh enbart genom ett anslag på väggen i resebyråns lokaler.

I 8 § andra stycket finns en regel om ytterligare viss information som skall lämnas till resenären innan avtal träffas.

Enligt andra stycket skall resenären dessutom "på lämpligt sätt" få viss annan information. Denna skall lämnas "i god tid före resan".

Det som i punkt I avses med information om "transportarran­gemang" är uppgifter om tider för transporter, om eventuella uppehåll och byten, om resenärens plats på transportmedlet o.d. (jlr artikel 4.1 b i i direktivet).

Med kravet på information i punkt 2 åsyftas främst namn, adress och telefonnummer till arrangören eller återförsäljaren resp. till en underårig resenär eller den sora har ett ansvar för denne under resan. Den särskilda bestäraraelsen om underåriga resenärer blir tillämplig bl.a. vid ungdomars språkresor.

Direktivet innehåller en ännu mer detaljerad uppräkning av fakta som resenären skall få information om. Som anförts i den allmänna motiveringen kan de svenska bestämmelsema behöva preciseras på samma sätt genom verkställighetsföreskrifter (jfr vad som sagts angående 5 §).

Uttrycket "i god tid före resan" får tolkas med hänsyn till omstän­digheteraa i det enskilda fallet. Träffas avtalet alldeles före avresan måste det vara tillräckligt att uppgifteraa lämnas då. Utgångspunkten

72

bör i princip vara att resenären skall ha informationen i så god tid    Prop. 1992/93:95 före resan att han kan vidta nödvändiga åtgärder.

7 § Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller information enligt 5 § första stycket.

Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information läranas enligt 6 §.

I fråga om Underlätelse att lämna information enligt 5 och 6 §§ skall marknadsföringslagen (1975:1418) tillämpas.

(Jfr 7 § i promemorieförslaget.)

Paragrafen, som har berörts i avsnitt 2.4 i den allmänna motive­ringen, innehåller deb bestäraraelser om vem eller vilka som svarar för informationen till resenären, deb en hänvisning till marknads­föringslagens regelsystem. Paragrafen saknar motsvarighet i EG-direktivet.

Enligt första stycket ansvarar arrangören för att kataloger och broschyrer innehåller den information som de skall innehålla enligt 5 § första stycket, dvs. resans pris, resmål, transportsätt, inkvartering och annan information som är väsentlig för resenären. Återförsäljaren har således inget ansvar för kataloger och broschyrer, även om han tillhandahåller dem i sina lokaler. Det har motiverats med att arrangören själv står bakom framställningen och att återförsäljama inte har möjlighet att påverka innehållet.

Regleringen innebär att en talan i Marknadsdomstolen enligt marknadsföringslagen på gmnd av brister i en katalogs eller en broschyrs innehåll (se tredje stycket) kan väckas enbart mot arran­gören.

I andra stycket anges att arrangören och återförsäljaren båda svarar för att information lämnas enligt 6 §. Vad det här rör sig om är dels infonnation före avtalet om hälsobestämmelser samt pass- och visumbestämmelser, dels väsentlig information inför avresan. Lämnas inte sådan information enligt bestämmelsema kan såväl arrangören som återförsäljaren instämmas till Marknadsdomstolen.

Möjlighetema att komraa till rätta med bristfållig information till resenären regleras i tredje stycket genom en hänvisning till marknads­föringslagen. Innebörden av detta är först och främst att den arrangör eller återförsäljare som inte följer regleraa kan åläggas att lämna information som överensstäraraer med regleraa (3 § marknadsförings­lagen).

Vid sidan härav blir även marknadsföringslagens handläggnings-regler tillämpliga. Det betyder bl.a. att en fråga om informations-åläggande kan tas upp inför Marknadsdorastolen av Konsuraent-orabudsraannen, att näringsidkare är skyldiga att avge yttrande angående informationsplikten och att näringsidkare även i vissa fall är

73

skyldiga att tillhandahålla handlingar och  liknande som kan ha   Prop. 1992/93:95 betydelse för utredningen.

Informationsäläggande kan komma i fråga inte bara om närings­idkare vid marknadsföring av en paketresa helt underlåter att i kataloger eller broschyrer lämna information om t.ex. priset, utan också om information visserligen lämnas men är oriktig. Är det fråga om en uppsåtligt vilseledande framställning, kan även straff­bestämmelsen i 6 § marknadsföringslagen bli tillämplig.

Informationsäläggande enligt 3 § marknadsföringslagen skall enligt 5 § samma lag förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl är obehövligt. Det kan finnas anledning att avstå firån vitesföreläggande t.ex. om KO vill ta upp ett ärende främst i syfte att få fram ett prejudikat i en principiellt betydelsefull fråga.

Det är att märka att marknadsföringslagens bestämmelser genom hänvisningen i 7 § tredje stycket kommer att tillämpas, när det gäller marknadsföring av paketresor, inte bara i förhållande mellan näringsidkare och konsument. Lagens tillämpningsområde är annars i princip begränsat till sådana relationer (1 § marknadsföringslagen). Som tidigare sagts behöver resenärer emellertid inte vara kon­sumenter, och inte heller behöver arrangörer eller återförsäljare vara näringsidkare.

Avtalet

Under denna mbrik finns två paragrafer. Den första, 8 §, innehåller bl.a. ett krav på skriftlig form. Den motsvarar artikel 4.2 i direktivet. I 9 § finns regler om arrangörens resp. återförsäljarens ansvar gentemot resenären. Dessa bestämmelser har sin motsvarighet i direktivet i en föreskrift i artikel 5.1.

8 § Arrangören skall se till att avtalet innehåller uttryckliga villkor om priset för resan och kostnader som kan tillkomma, betalnings­villkor och reklamationsfrister samt, beroende på vad som ingår i paketresan, om resmål, resplan, transporter, inkvartering, andra turisttjänster, särskilda önskemål från resenärens sida som godtagits ocb försäkringar. Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig handling. Arrangören skall också se till att handlingen innehåller uppgifter som gör det möjligt att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan.

Innan avtal träffas skall resenären på lämpligt sätt få del av avtalsvillkor och inforraation enligt första stycket. Han skall få ett eget exemplar av den skriftliga handlingen.

Andra stycket gäller inte när avtal träffas kort före avresan.

(Jfr 8 § i promemorians förslag.)

Paragrafen innehåller föreskrifter om hur avtalet skall utformas och om hur resenären skall få del av dess innehåll. Den har behandlats i

74

avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen och motsvarar artikel 4.2 i    Prop. 1992/93:95 direktivet.

Enligt rra stycket krävs att arrangören ser till att vissa väsentliga förhållanden regleras uttryckligen i avtalet. Denna bestämmelse finns iförsta meningen. Priset, kostnader som kan tillkomma, betalnings­villkor och eventuella reklamationsfrister skall därvid alltid fiimas med. Dämtöver skall vissa firågor regleras i den mån de är relevanta, dvs. om de över huvud taget har aktualitet för den ifrågavarande paketresan. Det är detta som avses med uttrycket "beroende på vad som ingår i paketresan". Självfallet kan avtalet inte innehålla exempelvis resplan, om ingen resa skall göras.

I lagen sägs bara att avtalet skall innehålla "uttryckliga villkor om" vissa saker. EG-direktivet är mera detaljerat och innehåller specifika krav på flera punkter. Som anförts i den allmänna motiveringen kan de svenska bestämmelseraa komma att preciseras på samma sätt genom verkställighetsföreskrifter.

Bestämmelsen hindrar inte att vissa avtalsvillkor anges på ett sätt som innebär att en viss precisering skall ske senare. Det är således tillåtet att exempelvis ange att "inkvartering sker i enkel- eller dubbelmm".

I andra meningen finns ett krav på skriftlig form för alla av­talsvillkor. Denna bestämmelse avser alltså även sådant som parteraa inte nödvändigtvis måste träffa överenskommelse om enligt första meningen. I den mån avtal ingås om en fråga skall det anges i den skriftliga handlingen. Utan att det sägs uttryckligen avser även denna bestämmelse en förpliktelse för arrangören, som alltså är skyldig att se till att inget av överenskommelsen lämnas utanför den skriftliga handlingen. Det krävs inte att handlingen skrivs under av parteraa.

Regeln innehåller inte någon påföljd för det fallet att skriftlighets-kravet inte tillgodoses. Avtalet blir alltså giltigt med det innehåll som parteraa komrait överens om, givetvis under fömtsättning att det inte stär i strid med lagens tvingande regler. Arrangören får dock anses ha bevisbördan för att muntliga avtalsvillkor har det innehåll som han påstår. Konsumentverket, som är tillsynsmyndighet enligt lagen, kan vidare framställa kritik mot den näringsidkare som inte följer skriftlighetskravet. Verket har även möjlighet att ge spridning åt kritiken, exempelvis genom att publicera anmärkningar mot de näringsidkare som inte följer bestämmelseraa. För tillsynen har Konsumentverket i övrigt vissa maktraedel, se 22 och 23 §§.

Enligt tredje meningen skall arrangören se till att den skriftliga handlingen innehåller uppgifter "som gör det möjligt att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan". Vad som avses är främst uppgifter om naran, adress och telefonnummer. Sådana uppgifter är inte avtalsvillkor och har därför inte nämnts i första meningen.

75

Enligt andra stycket skall resenären, innan avtal träffas, få del av Prop. 1992/93:95 avtalsvillkor och information enligt första stycket. Avsikten med regeln är att resenären innan han bestämmer sig skall veta allt som är väsentligt för honom att känna till angående resan. Det är att märka att viss viktig infonnation sora skall lämnas innan avtalet träffas preciseras i 6 § första stycket.

Resenären skall få del av avtalsvillkoren och infonnationen "på lämpligt sätt" (jfr 6 § första stycket). Det är alltså inte nödvändigt att det sker genom överlämnande av en skriftlig handling enligt första stycket. Anledningen är att avtal bör kunna träffas per telefon o.d. I ett sådant fall är det tillräckligt om näringsidkaren lämnar informa­tionen muntligen. Det mäste dock ske på ett sådant sätt att resenären lätt kan uppfatta och förstå informationen. Har resenären tillgång till telefax eller har han möjlighet att ta emot meddelanden på en dataskärm e.d., kan ett sådant medium användas. I de fall då partema träffas i samband med att avtalet ingås bör infonnationen normalt ges i den formen att resenären får del av den skriftliga handlingen.

Inte heller dessa föreskrifter utgör formkrav i egentlig mening utan är att se som ordningsregler. Vad som sagts angående första stycket om verkan i bevishänseende och om Konsumentverkets tillsyn gäller även här.

Resenären skall också få ett eget exemplar av den skriftliga handling som enligt första stycket skall upprättas. Det kan inte anses nödvän­digt att handlingen överlämnas innan avtal träffas. Anledningen är att detta ibland kan vara praktiskt ogörligt. Normalt bör dock den skriftliga handlingen överlämnas när avtalet ingås. Träffas avtalet per telefon, bör den skriftliga handlingen sändas till resenären omedelbart därefter.

I tredje stycket görs undantag från kraven i andra stycket för det fallet att avtal träffas kort före avresan. Regeln har sin gmnd i att paketresor inte sällan köps "i sista minuten" till reducerat pris. Ett krav på att resenären i dessa fall skall få del av alla avtalsvillkor och all väsentlig information före avtalet, och även få en egen kopia av den skriftliga handlingen, skulle medföra betydande praktiska olägenheter utan motsvarande nytta.

Hur sent skall avtal träffas för att det skall anses vara "kort före avresan"? EG-direktivets uttryck är "last-minute reservations or contracts". Ändamålet med regeln är att det inte skall läggas hinder i vägen för ett praktiskt förfarande när "sistaminutenresor" säljs. Regeln bör tolkas mot den bakgmnden. Finns i det enskilda fallet inga olägenheter med ett vanligt avtalsförfarande, torde detta böra följas.

9 § Arrangören ansvarar gentemot resenären för vad denne har rätt att fordra till följd av avtalet. Ansvaret gäller även för sådana prestationer som skall fullgöras av någon annan än arrangören.

76

Om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han mot resenären på    Prop. 1992/93:95 samma sätt som arrangören.

Paragrafen klargör ansvarsförhållandena på näringsidkarsidan, dvs. frågan om vem eller vilka som ansvarar på gmnd av avtalet gentemot resenären. Den har behandlats i avsnitt 2.3 i den allmänna motive­ringen och har sin motsvarighet i artikel 5.1 i EG-direktivet.

Av första stycket framgår att resenären alltid kan vända sig raot arrangören med sina anspråk på gmnd av avtalet och - vilket i och för sig bara innebär ett förtydligande av detta - att arrangörens ansvar gäller även för sådana prestationer som skall fullgöras av någon annan. Arrangören kan alltså inte i något sammanhang hänvisa till att någon annan ansvarar för fel eller brister i vad resenären har rätt att fordra till följd av avtalet.

Ibland kan tveksamhet uppstå om en viss tjänst eller en viss utfåstelse ingår i arrangörens ansvar eller inte. Det kan exempelvis gälla transporten till ett evenemang pä resmålet. Frågan får lösas med tillämpning av allmänna avtalsrättsliga principer.

Även i 18 § finns bestämmelser som reglerar ansvarsförhållandena på näringsidkarsidan. Paragrafen avser skadeståndsansvar vid transporter som regleras i särskilda transporträttsliga lagar. Bestäm­melsema innebär bl.a. att principen ora att arrangören alltid ansvarar genteraot resenären gäller även i dessa fall.

Norraalt svarar inte återförsäljaren gentemot resenären för åtagan­dena enligt reseavtalet. Men ora återförsäljaren har ställning som part i avtalet är han givetvis ansvarig enligt detta. I andra stycket sägs att återförsäljaren i detta fall ansvarar gentemot resenären "på samma sätt som" arrangören. Detta innebär, om båda är ansvariga, att ansvaret är solidariskt. Det innebär också att återförsäljaren, liksom arran­gören, ansvarar för sådana prestationer som följer av avtalet och som skall fullgöras av någon annan.

Regeln i andra stycket fär också betydelse för hur lagens ansvars­regler skall läsas. I de paragrafer i lagen där ansvaret gentemot resenären behandlas omnämns bara arrangören uttryckligen som ansvarig. Genom regeln i förevarande andra stycke blir även återförsäljaren ansvarig enligt de ifrågavarande bestämmelsema i de fall då han är part i avtalet. Ett exempel är 5 § andra stycket. Om återförsäljaren är part i avtalet, är han liksom arrangören bunden av uppgifter i kataloger och broschyrer.

Ibland kan det vara tveksarat om återförsäljaren har ställning sora part eller inte. Frågan torde få lösas med tillärapning av allmänna principer i avtalsrätten.

77

överlåtelse av resan

Prop. 1992/93:95

Under denna mbrik finns en paragraf som rör resenärens rätt att överlåta sin paketresa. Paragrafen motsvarar artikel 4.3 i EG-direktivet.

10 § Resenären fär överiäta paketresan till någon som uppfyller alla villkor för att få delta i resan, om han i skälig tid före avresan underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt.

När resan överlåts enligt första stycket är överlåtaren och förvärva­ren solidariskt ansvariga gentemot den andra parten i avtalet för vad som äterstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomma på gmnd av överlåtelsen.

(Jfr 10 § i promemorians förslag.)

Bestämmelsema om resenärens rätt att överlåta resan har behandlats i avsmtt 2.6 i den allmänna raotiveringen.

Iförsta stycket sägs att resenären fär överlåta resan. Två fömtsätt­ningar gäller dock. Den ena är att överlåtelsen måste göras till nägon som "uppfyller alla villkor för att få delta i resan". Vanligen torde det inte finnas nägra villkor sora måste uppfyllas. Ibland kan det dock röra sig om en resa för exempelvis en viss yrkes- eller åldersgrapp, varvid gmpptillhörigheten kan vara ett relevant villkor. I andra fall kan ett relevant villkor för resan vara att giltigt visum finns eller att resenären är villig att underkasta sig vissa regler.

För det fallet att paketresan sker med reguljärflyg hindras en överlåtelse ofta av intemationella flygtrafikregler, som arrangören måste rätta sig efter. Att det inte föreligger ett hinder av det slaget får anses vara ett relevant villkor enligt paragrafen.

Även i fråga om andra tjänster kan arrangören vara tvungen att i förhållande till den som tillhandahåller tjänsten göra utfästelser om begränsningar i resenärens rätt att överlåta resan. Att överlåtelse inte sker i strid med en sådan begränsning i överlåtelserätten får då anses utgöra ett relevant villkor för att få delta i resan enligt 10 § första stycket.

Självfallet kan inte arrangören omintetgöra överlåtelserätten genom att på eget initiativ göra utfåstelser gentemot underleverantörer om att inte tillåta överlåtelser. Sådana utfåstelser kan således inte anses utgöra "villkor för att få delta i resan" i paragrafens raening.

I 177 § sjölagen (1891:35 s. 1) finns bestämmelser sora begränsar resenärernas rätt att överlåta båtbiljetter. Genom en särskild bestäm­melse i den paragrafen, som införts samtidigt med lagen om paket­resor, ges emellertid regleraa i lagen ora paketresor företräde i de fall då en lagkonflikt annars skulle uppkomma. Rätten att överlåta paketresor till sjöss inskränks alltså inte genom bestämmelsema i

78

177 § sjölagen.

Prop. 1992/93:95

Även i jämvägstrafiklagstiftningen finns bestämmelser som inskränker överlåtelserätten. Som jag redogjort för i den allmänna motiveringen kommer emellertid inte heller dessa bestäraraelser i konfiikt med paketreselagens regel.

Den andra fömtsättningen för rätten att överlåta resan är att resenären underrättar arrangören eller återförsäljaren i skälig tid före avresan om sin avsikt. E)et räcker alltså med ett meddelande till den ene av arrangören och återförsäljaren. Skälet för regeln är främst att arrangören skall få tillfälle att vidta de åtgärder som kan föranledas av bytet samt att undersöka eventuella hinder mot överlåtelsen. Uttrycket "i skälig tid före avresan" får tolkas mot bakgmnd av detta ändamål. Uttrycket är avsett att motsvara EG-direktivets, i den engelska versionen, "reasonable notice ... before departure".

Arrangören har inte rätt att ta ut någon särskild avgift för att överlåtelse sker. Det skulle strida mot regeln om att paketresan får överlåtas fritt. Däremot får arrangören - som framgår av andra stycket - ta ut ersättning för de merkostnader som uppkommer på gmnd av överlåtelsen.

I andra stycket sägs att överlåtaren och förvärvaren är solidariskt ansvariga för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader på gmnd av överlåtelsen. Överlåtaren kan alltså inte korama ifrån ett betalningsansvar som han ådragit sig genora att överlåta paketresan.

Det är att märka att regeln i fråga om merkostnader på gmnd av överlåtelsen inte innehåller annat än att överlåtaren och förvärvaren är solidariskt ansvariga. Härav följer dock också, som tidigare anraärkts, att arrangören kan vara berättigad till ersättning för kostnader, om sådana uppkomrait raed anledning av överlåtelsen.

Uppkoraraer tvist om arrangörens rätt till kostnadsersättning får arrangören anses skyldig att visa att den begärda ersättningen avser kostnader som beror på överlåtelsen.

Det solidariska ansvaret innebär att arrangören kan kräva betalt från vem han vill av de ansvariga. Överlåtaren och förvärvaren får därefter göra upp sig eraellan. Lagen befattar sig inte raed förhållan­det mellan överlåtaren och förvärvaren. Norraalt torde förvärvaren ha att betala hela resans pris till överlåtaren, raedan frågan om vem som skall bära eventuella extrakostnader beror på innehållet i det avtal varigenom överlåtelsen sker.

Ändringar före avresan, m.m.

Under denna mbrik finns fyra paragrafer, som alla handlar ora det fallet att det före avresan görs ändringar i avtalsvillkoren eller i planeraa för resan.   Reglema i   11 §  innehåller begränsningar i

79

arrangörens  rätt att ändra avtalsvillkoren.  Prishöjningar regleras    Prop. 1992/93:95

därvid särskilt. I 12 § finns bestämmelser om hävningsrätt m.m. för

resenären när avtalsvillkoren ändras väsentligt till hans nackdel innan

resan påbörjas. Bestämmelseraa i 13 § handlar om resenärens rätt till

en annan resa m.m. i vissa fall när den avtalade resan inte blir av för

honom. I 14 §, slutligen, regleras resenärens rätt till skadestånd vid

ändringar före avresan.

11 §  Avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdel endast om det framgår tydligt av avtalet att detta får ske. Priset fär höjas endast om det dessutom av avtalet framgår tydligt hur det nya priset skall fastställas. Priset fär höjas endast på gmnd av

1.

ändringar i transporöcostnader,

2.

ändringar i skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingår i resan, eller

3.

ändringar i växelkurser som påverkar arrangörens kostnader för resan.

Priset får inte höjas under de sista 20 dagaraa före den avtalade avresedagen. Ett villkor om att priset kan ändras får inte vara ensidigt till resenärens nackdel.

(Jfr 

II 

och 12 §§ i proraeraorians förslag.)

Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.7.1 i den allmänna motiveringen, motsvarar artikel 4.4 i EG-direktivet. Den innehåller regler om ändringar i de överenskomna avtalsvillkoren, varvid prishöjningar behandlas särskilt.

Huvudprincipen för paketresor, liksom för avtal i övrigt, är att de överenskomna villkoren skall stå fast och inte kunna ändras ensidigt av den ena parten. Avtal om paketresor träffas emellertid ofta långt i förväg och olika händelser kan göra att arrangörens kostnader för resan ändras väsentligt. Det är därför rimligt att arrangören har vissa raöjligheter att justera villkoren, bl.a. priset, i efterhand. I 11 § anges fömtsättningama för detta.

Iförsta stycket sägs i första raeningen att avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdel endast om det framgår tydligt av avtalet att detta får ske. Denna bestäraraelse saknar motsvarighet i direktivet men uttrycker en regel som raöjligen skulle gälla även ora den inte hade angetts uttryckligen i lagen.

Att ändringsrätten skall framgå tydligt i avtalet får anses innebära att den skall framgå av en klar och tydlig klausul i det skriftliga avtalet.

Frågan om en viss ändring är till resenärens nackdel eller inte är avsedd att bedömas utifrån den enskilde resenärens önskemål och uppfattning. Alla ändringar som han raotsätter sig raed någon rimlig motivering får därmed anses vara till hans nackdel. Arrangören kan

80

sålunda inte ändra exempelvis resmålet från Köpenhamn till Paris,    Prop. 1992/93:95 åberopande att det är till resenäremas fördel med en längre och dyrare resa för samma pris.

Det kan förefalla motsägelsefullt när regeln föreskriver att avtals­villkor får ändras, om det framgår av avtalet att det fär ske. Det kan hävdas att avtalsvillkoret i ett sådant fall inte är definitivt utan kan variera och att det därför inte är fråga om en "ändring" i villkoret när det varieras i enlighet med avtalets föreskrifter. Termen avtals­villkor ses dock här i trängre mening; det avser priset och övriga villkor sädana de är när avtalet ingås.

Det skall observeras att paragrafen bara handlar om att avtalsvillkor ändras i egentlig mening. Skulle det i avtalet ha hållits öppet exempelvis hur en viss transport skall ske eller om inkvartering skall ske i enkel- eller dubbelmm (se ovan angående 8 § första stycket), är det inte fråga om en ändring när arrangören sedan preciserar villkoret.

I andra meningen föreskrivs ytterligare en fömtsättning för att priset skall få höjas, nämligen att det framgår tydligt av avtalet hur det nya priset skall fastställas. Därvid kan kravet inte sträckas så långt att man alltid skall kunna utläsa av exempelvis en formel vilket det nya priset blir; detta är i praktiken ogörligt. Men angivelsen torde åtminstone behöva vara så preciserad att arrangören utifrån den kan redovisa sin beräkning pä ett sådant sätt att resenären har rimlig möjlighet att kontrollera att det nya priset är konekt beräknat. En lämplig ordning kan ofta vara att arrangören anger prishöjningen som en viss andel av den kostnadsökning som han drabbas av, varvid han dessutom får vara beredd att visa hur han beräknar sin kostnadsökning.

Av andra stycket framgår vilka oraständigheter som får föranleda prishöjningar. Andra händelser eller förändringar får således inte åberopas av anangören som skäl för att höja priset.

Enligt punkt 1 berättigar ändrade transportkostnader arrangören att höja priset. Det kan exempelvis vara fråga om plötsligt höjda bränslekostnader eller prishöjningar som företas av någon under­entreprenör som arrangören anlitar för transport. Arrangören bör dock kunna åberopa endast sådana höjningar som han inte själv har ett avgörande inflytande över.

Punkt 2 ger arrangören möjlighet att höja priset på gmnd av ändringar i skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingär i resan. Uttrycket "avseende tjänster som ingår i resan" hänför sig till såväl skatter och tullar som avgifter. Det kan exempelvis röra sig om en flygskatt som påverkar arrangörens kostnader för resan. Med avgifter torde avses enbart offentligrättsliga avgifter (jfr de exempel på sådana avgifter som finns i direktivet, artikel 4.4).

Den tredje typen av händelser som berättigar till prishöjningar är växelkursförändringar   som  påverkar   arrangörens   kostnader   för

81

6 Riksdagen 1992193. 1 saml Nr 95

paketresan (punkt 3). Om arrangören träffat avtal med en under-    Prop. 1992/93:95

leverantör om en viss tjänst som ingår i resan, kan hans kostnader för

tjänsten öka betydligt, om en främmande valuta som avtalet träffats

i stiger kraftigt i värde i förhållande till den svenska kronan. En sådan

kostnadsökning får arrangören alltså övervältra på resenären. Däremot

fär han inte på det sättet kompensera sig för en växelkursförlust som

saknar samband med paketresan i fråga.

Enligt tredje stycket första meningen får prishöjningar över huvud taget inte ske under de sista 20 dagarna före den avtalade avrese­dagen. Kostnadsökningar som inträffar under den tiden får alltså arrangören stå risken för.

I andra meningen i tredje stycket stadgas att ett villkor om att priset kan ändras inte får vara utformat ensidigt till resenärens nackdel. Det betyder att avtalet måste innehålla en föreskrift om motsvarande prissänkningar, om arrangören vill förbehålla sig rätten till prishöj­ningar i vissa fall. Beräkningsprincipema får inte missgynna resenä­ren.

Regleraa om prishöjningar i 11 § innebär att resenären kan kräva att få fullfölja paketresan till det från början överenskomna priset, om fömtsättningarna för prishöjning inte är uppfyllda. Arrangören är således bunden av avtalet enligt de urspmngliga villkoren. Vägrar han ändå att låta resenären resa till det överenskomna priset, torde denne i princip kunna återkräva den oberättigade prishöjningen i efterhand. Är höjningen "väsentligt till resenärens nackdel" har resenären dessutom rätt att häva avtalet enligt 12 §.

Jämvägstrafiklagstiftningen innehåller bestäraraelser sora i fråga om prishöjningar avviker från bestämmelserna i 11 § (lagen, 1985:193, om intemationell jämvägstrafik, Bihang A, artikel 5 § 4). På gmnd av en särskild undantagsbestämmelse (artikel 62) i "Enhetliga rättsregler för avtal om internationell järnvägsbefordran av resande och resgods" (CIV) har emellertid reglerna i lagen om paketresor företräde framför jämvägslagstiftningens regler.

12 § Resenären får frånträda avtalet, om arrangören förklarar att han inte kommer att fullgöra vad han har åtagit sig och avtalsbrottet är av väsentlig betydelse för resenären. Resenären får ocksä frånträda avtalet, om avtalsvillkoren ändras enligt 11 § och ändringen är väsentligt till hans nackdel.

Om arrangören avser att bryta avtalet, eller ora han vill ändra avtalsvillkoren, skall han underrätta resenären snarast och därvid lämna besked om dennes rätt att frånträda avtalet enligt första stvcket.

Resenären skall inom skälig tid raeddela anangören eller återförsäl­jaren om han vill frånträda avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin rätt att frånträda avtalet.

(Jfr 11 och 13 §§ i proraemorians förslag.)

82

Paragrafen, som handlar om resenärens rätt att frånträda avtalet, har   Prop. 1992/93:95 behandlats i avsnitt 2.7.2 i den allmänna motiveringen. Den motsvarar artikel 4.5 i EG-direktivet.

Enligt första stycket har resenären rätt att frånträda avtalet, om arrangören förklarar att han kommer att göra sig skyldig till kon­traktsbrott. Det framgår av första meningen, där det också sägs att en fömtsättning för resenärens rätt att frånträda avtalet är att kontrakts­brottet är "av väsentlig betydelse" för honom.

Det kan förefalla något opraktiskt att arrangören skulle meddela resenären att han kommer att göra sig skyldig till ett kontraktsbrott. Den situation som åsyftas i bestämmelsen är emellertid att arrangören vill ändra exempelvis priset, transportmedel eller en hotellbokning utan att ha stöd för det i avtalet. Givetvis kan resenären i ett sådant fall i och för sig kräva - enligt allmänna kontraktsrättsliga gmndsatser - att få fullfölja paketresan i enlighet med vad som avtalats. Om arrangören emellertid förklarar sig inte gä med pä detta, kan resenären alltså bli fri från avtalet enligt bestämmelsen i första meningen.

Vid en prövning av vad som är "av väsentlig betydelse för resenären" får gängse normer för denna typ av bedömningar tilläm­pas (se t.ex. 29 § konsuraentköplagen raed förarbeten i prop. 1989/90: 89 s. 127 f.). Frågan skall bedömas från resenärens synpunkt. Det är således inte fråga om en abstrakt bedömning av vad som kan anses väsentligt. Men om kontraktsbrottet är sådant att det för resenärer i allmänhet framstår sora ringa, får det ankomraa på resenären att visa att kontraktsbrottet är väsentligt just för honom. För en person med allergibesvär kan det exempelvis vara särskilt viktigt att slippa bo i ett område med dålig luft.

När det gäller prisändringar o.d. tar väsentlighetsbedömningen naturligen sikte på avvikelsens storlek i förhållande till vad som avtalats. Även här kan dock individuella skillnader förekomma.

Enligt andra meningen har resenären rätt att frånträda avtalet även i vissa fall då en ändring av pris eller andra villkor ligger inom ramen för en ändringsrätt som arrangören har enligt avtalet. Detta innebär en utvidgning av den rätt sora resenären har enligt första meningen och en förbättring för resenären jämfört med vad som normalt gäller i avtalsförhållanden. Resenären kan sålunda frånträda avtalet när anangören före avresan ändrar avtalsvillkoren väsentligt till hans nackdel.

Ändringar som är väsentligt till resenärens nackdel kan exerapelvis vara betydande prishöjningar, avsevärt försärarad inkvartering eller något uteblivet eveneraang som var en viktig del av paketet. Flera raindre försämringar kan tillsaramans innebära att villkoren ändras väsentligt till resenärens nackdel.

Att avtalsvillkoren "ändras" betyder här detsamma sora i 11 §. Den

83

omständigheten att ändringen är tillåten enligt föreskrifter i avtalet   Prop. 1992/93:95 hindrar alltså inte att avtalsvillkoren anses bli ändrade.

Liksom enligt 

II 

§ skall frågan om vad som är till resenärens nackdel bedömas utifrån den uppfattning och de önskemål som denne själv har. Också för väsentlighetsbedöraningen får detta tillraätas betydelse. Vid den bedöraningen måste dock även en objektiv måttstock tillämpas. Det kan sålunda inte vara helt avgörande hur resenären själv uppfattar ändringen.

113 § finns bestämmelser om vissa rättigheter för resenären när han frånträder avtalet.

Enligt andra stycket skall anangören, om han avser att bryta avtalet eller ändra avtalsvillkoren, snarast underrätta resenären och lämna besked om dennes rätt att frånträda avtalet enligt första stycket. Underrättelseskyldigheten gäller alltså inte bara när ett avtalsbrott är "av väsentlig betydelse för resenären" eller när arrangören vill ändra villkoren "väsentligt till resenärens nackdel". Detta sammanhänger med att det kan råda delade meningar om humvida dessa fömtsätt­ningar är uppfyllda. Meddelandet ora rätten att frånträda avtalet torde fä framställas på ett sådant sätt att resenären får klart för sig att rätten är villkorad av att ett avtalsbrott är av väsentlig betydelse för resenären resp. att en villkorsändring är väsentligt till hans nackdel.

I tredje stycket sägs att resenären "inora skälig tid" skall undenätta arrangören eller återförsäljaren ora han vill frånträda avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin rätt.

I uttrycket "inom skälig tid" får anses ligga att resenären skall ges rimlig tid att överväga sitt beslut, varefter han är skyldig att genast lämna sitt meddelande. I princip är tidpunkten för anangörens undenättelse enligt andra stycket utgångspunkten för beräkning av den tid som resenären har på sig att lämna besked. Pågår förhandlingar mellan parterna om en överenskommelse, bör dock tiden räknas från den tidpunkt då anangören lämnat sitt slutliga förhandlingserbju­dande.

Det skall anmärkas att paragrafen inte innehåller någon uttömmande reglering av resenärens rätt att frånträda avtalet på gmnd av händelser före avresan. Skulle resenären på något annat sätt göra sig skyldig till ett kontraktsbrott före avresan - exempelvis genora att inte lämna nödvändig information - får resenären häva avtalet, om det följer av allraänna kontraktsrättsliga gmndsatser. Detta torde innebära att han får häva när raotparten gör sig skyldig till ett väsentligt kontrakts­brott.

13 § Frånträder resenären avtalet enligt 12 §, har han rätt till en annan paketresa som är av likvärdig eller högre kvalitet, ora anan­gören eller återförsäljaren kan erbjuda detta. Om resenären godtar en sämre ersättningsresa, har han rätt till ersättning för prisskillnaden.

84

Avstår resenären från sin rätt till ersättningsresa, eller kan en sådan    Prop. 1992/93:95 resa inte erbjudas, skall han snarast få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet.

Bestämmelseraa i första och andra styckena gäller också om arrangören ställer in resan utan att resenären är skuld till det.

(Jfr 14 § i promemorians förslag.)

Paragrafen handlar om situationer då resan inte blir av för resenär­en, antingen därför att han fränträder avtalet på gmnd av kontrakts­brott av väsentlig betydelse eller väsentliga villkorsändringar (se 12 §) eller därför att arrangören ställer in resan. Den har behandlats i avsnitt 2.7.2 i den allmänna motiveringen och motsvarar artikel 4.6 första stycket i EG-direktivet.

När resenären frånträder avtalet skall han enligt r.sfa stycket, om han så önskar, få göra en annan resa i stället. Denna skall vara av likvärdig eller högre kvalitet än den som inte blev av. Är ersättnings­resan sämre, skall resenären - om han accepterar resan - ha ersättning för prisskillnaden.

Vid bedömning av om en erbjuden ersättningsresa är likvärdig, bättre eller sämre bör man normalt kunna utgå från de katalogpriser som gäller. Resenärens egna prioriteringar bör i de flesta fall sakna betydelse för denna bedömning. Den ersättning som skall utgå enligt andra meningen - dvs. om resenären godtar en särare resa - bör därför normalt kunna beräknas till skillnaden mellan priset för den irspmngliga resan och priset för ersättningsresan.

Ibland måste man dock vid jämförelsen raellan den planerade resan och en erbjuden ersättningsresa kunna beakta även subjektiva faktorer. Om resenären exempelvis fåst särskild vikt vid ett evenemang som han gått raiste ora genom att den planerade resan inte blivit av, eller om det planerade resmålet i övrigt haft något särskilt att erbjuda resenären, torde det ofta framstå som rimligt att detta vägs in vid bedömningen.

En fömtsättning för att resenären skall kunna kräva en ersätt­ningsresa är att arrangören eller återförsäljaren kan erbjuda en sådan. Arrangören kan alltså inte avböja att erbjuda en annan resa med hänvisning till att han inte själv anordnar någon lämplig sådan resa. Resenären kan kräva att bli erbjuden en ersättningsresa även från det övriga sortimentet hos återförsäljaren. Däremot ger inte bestäm­melsen resenären rätt att fritt välja bland alla resor som arrangören eller återförsäljaren skulle kunna erbjuda. Arrangören torde bara vara skyldig att erbjuda ersättningsresor sora är någorlunda jämförbara med den som inte blev av.

Enligt andra stycket skall resenären, om han avstår från sin rätt till en ersättningsresa eller ora en sådan resa inte kan erbjudas, snarast få

85

tillbaka vad han har betalat enligt avtalet. En skyldighet att betala   Prop. 1992/93:95 tillbaka pengama till resenären torde uppkomma genast i och med att resenären gör klart att ett erbjudande om ersättningsresa inte antas.

Enligt tredje stycket skall bestämmelseraa i de föregående två styckena i paragrafen gälla också i det fallet att arrangören ställer in resan. Även då har alltså resenären rätt till en ersättningsresa enligt första stycket första meningen, rätt till ersättning för eventuell mellanskillnad enligt första stycket andra meningen och rätt till återbetalning enligt andra stycket. I själva verket torde en inställd resa vara det vanligaste skälet till att dessa bestämmelser blir aktuella.

Ett undantag görs i tredje stycket för det fallet att det är resenären själv som är skuld till att resan ställs in. Då har han inte rätt till någon ersättningsresa och i princip inte heller till återbetalning av erlagt belopp.

Att en enstaka resenär är skuld till att en resa ställs in torde vara ovanligt. Det kan förekomma exempelvis om resenären genom sitt uppträdande eller på något annat sätt orsakar att flera andra personer avbeställer resan. För att undantagsbestämmelsen skall bli tillämplig torde det fordras att arrangören kan visa att resan skulle ha blivit av om det inte hade varit för resenärens handlande.

En enstaka resenär kan också orsaka att en resa måste ställas in genom att själv avbeställa den på gmnd av sjukdom eller av någon annan anledning. Är det fråga om en mindre gmppresa kan ett återbud vara avgörande. Såvitt gäller den person som i ett sådant fall orsakat att resan ställts in omfattas dock inte detta fall över huvud taget av bestämmelsema i 13 § tredje stycket. I förhållande till den resenär som själv lämnat återbud kan arrangören inte anses ha ställt in resan.

14 §  I sådana fall som avses i 13 § har resenären rätt till skadestånd från arrangören, om det är skäligt.

Rätt till skadestånd på gmnd av att arrangören ställt in resan föreligger inte, om arrangören visar

1.  att fårre personer än ett i avtalet angivet minimiantal anmält sig

till resan och resenären inom en i avtalet angiven tid skriftligen under­

rättats om att resan ställts in, eller

2.  att resan inte kunnat genoraföras på gmnd av ett hinder utanför

arrangörens kontroll sora denne inte skäligen kunde förväntas ha

räknat raed när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller

skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Beror det på någon som arrangören har anlitat att resan har ställts in, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om ocksä den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Detsamma gäller om orsaken är hänförlig till nägon annan i ett tidigare led.

(Jfr 15 § i promemorians förslag.)

86

Även 14 § avser de situationer då resan inte blir av för resenären,    Prop. 1992/93:95 antingen det beror på att han själv frånträder avtalet eller att ar­rangören ställer in resan. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.7.2 i den allmänna motiveringen och motsvarar artikel 4.6 andra stycket i EG-direktivet.

Enligt r.yra stycket har resenären rätt till skadestånd, "om det är skäligt". Detta uttryck är avsett att motsvara EG-direktivets "if appropriate". Bedömningen av i vilken utsträckning skadestånd bör utgå enligt denna regel får överlämnas till rättstillämpningen. I två särskilt angivna fall har dock resenären över huvud taget inte någon rätt till skadestånd. Dessa beskrivs i andra stycket. Båda avser den situationen att resan ställts in av arrangören. Dessa särskilda begräns­ningar i skadeståndsskyldigheten gäller alltså inte när resenären frånträtt avtalet enligt 11 §.

Den angivna distinktionen mellan de olika situationeraa bygger pä den uppdelning som görs i direktivet. Vid en ren ändamålsbedömning kan det ifrågasättas om den är motiverad. Vid bedöraning av "ora det är skäligt" med skadestånd i den situationen att resenären frånträtt avtalet torde man i stor utsträckning få ta hänsyn till bl.a. sådana förhållanden som medför att skadestånd inte skall utgå i det fallet att resan ställts in.

Arrangören har bevisbördan för att det föreligger ett sådant fall då han inte är skadeståndsskyldig på gmnd av att resan ställts in. Detta framgår av uttrycket "ora anangören visar" i inledningen till andra stycket.

Enligt/JM/jfo / föreligger ingen skadeständsskyldighet för arrangören när resan ställts in på gmnd av att för få personer anmält sig. Det fordras dock dessutom att miniraiantalet angetts i avtalet. Att det skall ha angetts ett "minimiantal" innebär att det också skall ha sagts ifrån uttryckligen i avtalet att resan kunde komma att ställas in om detta antal underskreds. Vidare fordras att resenären fått besked viss tid före avresan om att resan ställts in. Tiden skall ha angetts i avtalet. Däremot finns inte i lagen något krav på hur lång tiden skall vara. Det kan dock inte anses skäligt om arrangören endast några dagar i förväg skulle kunna lämna ett besked om att resan ställts in. En avtalsbestämmelse med den innebörden torde kunna jämkas eller ogiltigförklaras raed tillärapning av 36 § avtalslagen.

Resenären har, enligt punkt 2, inte heller rätt till skadeständ när beslutet att ställa in resan beror på ett hinder som var utanför arrangörens kontroll och som han inte heller skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet träffades. För att arrangören skall undgå skadeståndsansvar fordras dessutora att följdema av hindret "inte skäligen kunde ha undvikits eller övervunnits". Arrangörens ansvar är alltså ett s.k. kontrollansvar efter raönster av köplagens (27 och 40 §§), konsuraentköplagens (14 och 30 §§) och konsumenttjänst-

87

lagens (31 §) skadeståndsregler. Detta skiljer sig något, till resenärens   Prop. 1992/93:95

förmån, från det ansvar som gäller för arrangören enligt direktivet.

Angående principema för tillämpningen kan hänvisas till förarbetena

till konsumentköplagen, prop.  1989/90:89 s.  129 f. Exempel på

situationer där arrangören undgår skadeståndsansvar är att resmålet

drabbats av en naturkatastrof eller att det pågår våldsamma politiska

omvälvningar i landet.

Regeln i andra stycket är en fortsättning på bestämmelsen i första stycket punkt 2. Arrangörens kontrollansvar preciseras på i princip samma sätt som säljarens ansvar enligt köplagen och konsumentköp­lagen. Beror det sålunda på någon som arrangören har anlitat att resan ställts in, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Antag exempelvis att hotellföretaget på resmålet förklarar sig inte kunna ta emot några gäster, eftersom det skett en dubbelbokning. Detta kan vara utanför arrangörens egen kontroll enligt första stycket 2, men anangören blir ändå ansvarig eftersom det inträffade inte kan anses ha varit utanför hotellföretagets kontroll.

Uttrycket "någon sora anangören har anlitat" syftar inte bara på den som utför någon tjänst enligt reseavtalet för arrangörens räkning. Det syftar också på leverantörer. Skulle exempelvis en bussrese­arrangör tvingas ställa in en resa av den anledningen att en buss inte levererats på avtalad tid, är anangören skadeståndsansvarig om inte leverantören i sin tur går fri från skadeståndsansvar med tillämpning av kontrollansvarsregeln. Vidare gäller - enligt andra meningen - att arrangören i princip inte heller kan åberopa hinder som beror på den som befinner sig i ett tidigare led, exempelvis en mäklare som anlitats av hotellföretaget i exemplet ovan eller ett företag som bygger buss­motorer och som misslyckats med att leverera i tid till bussleveran­tören i det senaste exemplet. Det fordras att mäklaren resp. motor­byggnadsföretaget går fria enligt kontrollansvarsregeln.

Ora skadestånd skall betalas, torde man vid bestämmande av beloppet få tillärapa allmänna principer om skadestånd vid kontrakts­brott. Resenären skall då ha full ersättning för den skada han faktiskt lidit. Däri kan bl.a. ingå ersättmng för exempelvis förlorad rekreation (se prop. 1984/85:110, s. 271 f., och prop. 1989/90:89, s. 41 f.).

Ändringar efter avresan, m.m.

Under denna mbrik har saralats sex paragrafer som alla avser den situationen att resenären inte får vad han har rätt att förvänta sig enligt avtalet. Regeln i 15 § klargör bl.a. att arrangören ibland är skyldig att ordna andra arrangemang som ersättning för sädana som av olika skäl inte blir av. Motsvarande regel i EG-direktivet finns i

artikel 4.7. I 16 § behandlas resenärens rätt i vissa fall till prisavdrag Prop. 1992/93:95 och skadestånd. Bestämmelsen har i fråga om skadestånd en motsva­righet i direktivets artikel 5.2, första och andra styckena, och kan i övrigt härledas ur artikel 4.7. 117 § klargörs att rätten till skadestånd omfattar ersättmng inte bara för ren förmögenhetsskada utan också för personskada och sakskada. Någon motsvarighet till denna bestäm­melse finns inte i direktivet. Regeln i 18 § upptar en hänvisning till vissa transporträttsliga lagars bestämmelser om skadeståndsansvar. Bestämmelsen har sitt urspmng i artikel 5.2 tredje stycket i direktivet. 119 § finns bestämmelser om resenärens skyldighet att reklamera vid fel. Den svarar mot artikel 5.4 i EG-direktivet. I 20 § föreskrivs en skyldighet för arrangören eller dennes lokala representant att vidta åtgärder när resenären anför klagomål. Denna regel har sin motsva­righet i artikel 6 i EG-direktivet.

15 § Om efter avresan en väsentlig del av de avtalade tjänstema inte kan tillhandahållas, skall arrangören ordna lämpliga ersättningsanan-gemang utan extra kostnad för resenären.

Kan ersättningsarrangemang inte ordnas eller avvisar resenären på godtagbara gmnder ett sådant arrangemang, skall arrangören, om det är skäligt, utan extra kostnad för resenären tillhandahålla likvärdig transport tillbaka till platsen för avresan eller till nägon annan ort som resenären godkänner.

Innebär en förändring i paketresan enligt första eller andra stycket en försämring för resenären är han, om det är skäligt, berättigad till prisavdrag och skadestånd.

(Jfr 16 § i promemorians förslag.)

Paragrafen handlar, liksom den följande, om vissa brister på arrangörens sida i uppfyllande av vad resenären har att fordra enligt avtalet. Den har behandlats i avsnitt 2.8.1 i den allmänna motive­ringen och motsvarar artikel 4.7 i EG-direktivet.

Bestämmelseraa i 15 § avser det fallet att arrangören inte kan tillhandahålla "en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa". Det rör sig alltså om allvarliga brister. I dessa fall är arrangören er\ligt första stycket skyldig att ordna lämpliga ersättningsarrangemang utan extra kostnad för resenären. Lämpliga ersättningsarrangeraang torde normalt vara av samma eller ungefår samma slag som den uteblivna tjänsten. Om exempelvis en utflykt till en viss plats inte kan ordnas, kan en utflykt någon annanstans ibland vara en lämplig ersättning. Om en måltid inte kan ordnas på en utlovad restaurang, är det oftast lämpligt att ordna en motsvarande måltid på en likvärdig restaurang.

Vad som är "en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa" torde få avgöras från fall till fall. Flera mindre tjänster som ingår i avtalet kan tillsammans bilda en väsentlig del av vad som avtalats. En enda central tjänst - såsom en konsert vid en musikresa - kan också vara

89

en väsentlig del av vad som avtalats. I princip torde bedömningen få    Prop. 1992/93:95 göras utifrån objektiva kriterier. Men också vad resenären själv fåster särskild vikt vid torde ibland få tillmätas betydelse, åtminstone om arrangören har kännedom om det.

Enligt arulra stycket är arrangören i vissa fall skyldig att ordna hemtransport för resenären. Så kan vara fallet när arrangören inte kan ombesörja lämpliga ersättningsarrangemang, liksom när resenären på godtagbara gmnder avvisar arrangemang som erbjuds. Sådana "godtagbara gmnder" torde få anses föreligga åtminstone i de fall då ett arrangemang inte är ett "lämpligt ersättningsarrangeraang" enligt första stycket. Godtagbar gmnd torde också föreligga när resenären av någon särskild anledning hade sett fram emot just de tjänster som uteblivit.

Hemtransport utan extra kostnad skall ordnas "om det är skäligt". Vid en bedömning av vad som i detta samraanhang är skäligt bör hänsyn kunna tas till bl.a. hur viktiga de uteblivna tjänstema var för resan som helhet, hur mycket som återstår av resan och hur kostsam transporten blir för arrangören. Kan resan sägas ha blivit förstörd för resenären, bör han nästan alltid ha rätt till fri hemtransport.

Transport skall ordnas till "platsen för avresan eller till någon annan ort som resenären godkänner". Detta torde inte föranleda några tillämpningsproblem. Det sägs också att transporten skall vara "likvärdig", vilket motsvarar "equivalent" i den engelska versionen av direktivet. Härmed torde avses att transporten skall vara likvärdig vid en jämförelse med den transport som inte blir av på gmnd av att hemtransport sker i förtid.

Givetvis kan andra stycket inte avse andra paketresor än sådana där transport ingår.

Har den förändring som skett i resan inneburit en försämring för resenären, är denne enligt tredje stycket berättigad till prisavdrag och skadestånd, om det är skäligt.

Inte bara rätten till skadestånd utan också rätten att göra prisavdrag fömtsätter alltså att "det är skäligt". Det torde dock i de flesta fall få anses skäligt att resenären erhåller ett prisavdrag. Ett undantag kan emellertid vara om resenären själv i betydande mån är skuld till det sora inträffat Ofr 16 § första stycket).

Prisavdraget torde få bestämraas enligt vanliga principer för pris­avdrag vid kontraktsbrott, varvid en järaförelse får göras mellan å ena sidan vad som faktiskt tillhandahölls och å andra sidan vad resenären skulle ha fått ut enligt avtalet.

När det gäller rätten till skadestånd får i uttrycket "om det är skäligt" ("where appropriate" enligt den engelska versionen av direktivet) anses ligga bl.a. att skadestånd inte skall utgå när bristen i arrangemangen inte alls kan tillskrivas arrangören eller någon som han svarar för. I övrigt torde man vid prövningen många gånger få

90

tillämpa de bedömningsgmnder som anges i 16 §. Ibland måste dock    Prop. 1992/93:95

prövningen utgå från allmänna skälighetsöverväganden, där det bl.a.

fär beaktas om arrangören tillgodosett resenärens intressen på ett

godtagbart sätt.  Sådana överväganden får göras bl.a. när frågan

uppkommer om arrangören gjort vad han borde för att ordna ett

fullgott ersättningsarrangemang.

En försämring för resenären mäste anses föreligga i de fall då han på gmnd av uteblivna tjänster inte fullföljer resan, liksom dä ersättningsarrangemang håller lägre kvalitet eller i övrigt inte på ett godtagbart sätt motsvarar de tjänster som skulle ha tillhandahållits enligt avtalet.

16 § Vid andra fel i de avtalade tjänsteraa än sådana sora anges i 15 § har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet beror på honom.

Resenären har inte rätt till skadestånd, ora arrangören visar att felet beror på ett hinder utanför anangörens kontroll sora denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om felet beror på någon som anangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt andra stycket endast om också den sora han har anlitat skulle vara fri enligt den bestäraraelsen. Detsara­raa gäller om felet beror på någon annan i ett tidigare led.

Vid fel sora har sin gmnd i omständigheter som beskrivs i andra eller tredje stycket skall anangören genast ge resenären den hjälp som behövs.

(Jfr 17 § i proraeraorieförslaget.)

I denna paragraf behandlas andra fel i de avtalade tjänsteraa än sådana som avhandlas i 15 §. Bestämmelseraa har i den allmänna motiveringen diskuterats i avsnitt 2.8.2. De motsvaras i direktivet främst av artikel 5.2, första och andra styckena.

De fel som regleras i 16 § är exempelvis fel av den typen att en transport blivit försenad, att inkvarteringen inte håller vad som utlovats, att ett studiebesök äger mm utan kvalificerad guidning eller att en strand ligger längre bort från hotellet än som sagts i avtalet. Men det kan också vara fråga om att resenären eller hans tillhörig­heter skadas på gmnd av vårdslöshet av någon som arrangören har anlitat.

Vid fel i de avtalade tjänstema har resenären enligt första stycket rätt till prisavdrag och skadestånd, ora inte felet beror på honom själv. Att regeln omfattar inte bara ren förmögenhetsskada utan också person- och sakskada framgår uttryckligen av 17 §. Ersättningen torde få fastställas enligt vanliga principer för prisavdrag och skadestånd vid kontraktsbrott.

Rätten till prisavdrag och skadestånd fömtsätter att det är något fel

91

i de avtalade tjänstema (" improper performance of the contract" enligt    Prop. 1992/93:95

den   engelskspråkiga   versionen  av   motsvarande  bestämmelse   i

direktivet). Fel föreligger inte bara när arrangören bryter mot en

uttrycklig bestämmelse i avtalet. Arrangörens förpliktelser omfattar

också bl.a. ett kontinuerligt ansvar för att tjänsteraa håller den kvalitet

som resenären har rätt att förvänta sig. Sålunda föreligger fel i de

avtalade tjänsterna t.ex, om en chaufför som arrangören anlitat vållar

en trafikolycka genom oaktsamhet. Detsamma gäller normalt om det

hotellmm där resenären skall bo är ostädat, liksom om resenärens

bagage blir kvar på flygplatsen på gmnd av slarv från reseledarens

sida. Det fär överlämnas åt rättstillämpningen att närmare slå fast när

det skall anses vara "fel i de avtalade tjänsteraa".

Om felet beror på resenären förlorar han både rätten till prisavdrag och rätten till skadestånd. Ett exempel kan vara att en transport försenas på gmnd av att resenären inte anlänt till avreseplatsen i tid. Det är att märka att "fel" enligt paragrafen alltså anses föreligga även om felet beror på resenären. I det avseendet torde felbegreppet i lagen om paketresor skilja sig från vad som annars anses gälla.

Resenären får anses ha bevisbördan för att ett fel föreligger, medan arrangören torde ha bevisbördan för ett påstående om att felet beror på resenären.

I vissa fall har resenären inte rätt till skadestånd fastän ett fel föreligger och fastän felet inte kan skyllas på honom. Dessa fall anges i andra och tredje styckena.

Regleraa i andra och tredje styckena innehåller ett undantag från rätten till skadestånd utformat enligt principema för s.k. kontroll­ansvar. Regeln är formulerad på sarama sätt som motsvarande bestämmelser i 14 § första stycket 2 och andra stycket, som handlar om resenärens rätt till skadestånd när resan ställts in. Det innebär bl.a. att arrangören har bevisbördan för att sådana omständigheter föreligger som befriar honom från ansvar. Angående iimebörden i övrigt av kontrollansvaret hänvisas till prop. 1989/90:89 s. 129 f.

Ifrärde stycket föreskrivs att anangören i vissa fall där skadeständs­skyldighet inte föreligger ändå skall ge resenären den hjälp som behövs. Detta blir aktuellt främst om resenären av någon anledning har fått problem på gmnd av felet. Skyldigheten att hjälpa resenär­en gäller i de fall som närans i andra och tredje styckena. Däremot är arrangören inte skyldig att hjälpa resenären när felet beror på denne själv (första stycket).

Skyldigheten att ge resenären nödvändig hjälp får anses i princip följa redan av avtalet. Regeln skall därför ses främst som ett förtydligande av att denna arrangörens plikt gäller även om det inte föreligger någon skadeståndsskyldighet.

Arrangören skall bistå resenären "genast". I praktiken får arran­gören givetvis ofta lita till någon annan för denna hjälp åt resenären.

92

Det är dock arrangören sora har ansvaret. På gmnd av regeln i 9 §   Prop. 1992/93:95 andra stycket har återförsäljaren motsvarande ansvar, om han är part i avtalet med resenären.

Det kan inträffa att det skulle vara förenat med orimliga besvär eller kostnader för arrangören att hjälpa en resenär som råkat i svårigheter. Även om det inte sägs uttryckligen torde regeln få läsas med den reservationen att man inte kräver oproportionerliga hjälpinsatser av arrangören. En sådan reservation kan anses följa därav att - som nyss sagts - regeln bör ses främst som en påminnelse om det som fär anses vara arrangörens förpliktelser redan enligt avtalet.

Vad som nyss sagts lär också betydelse för tillämpningen av uttrycket "den hjälp som behövs". Vid bedömningen av vad som i olika fall kan anses "behövas" torde man få väga resenärens behov och önskemål mot kostnaderaa och besvären för arrangören. Det får krävas av arrangören att han gör vad som i varje enskilt fall framstår som rimligt.

Sora bestämmelsen är utformad talar den bara om arrangörens plikt att hjälpa resenären i de fall dä denne inte har någon rätt till skade­stånd. Givetvis har dock arrangören en motsvarande plikt i de fall då rätt till skadestånd föreligger. Detta följer av vad som sagts tidigare, att redan avtalet som sådant får anses innefatta en skyldighet för arrangören att ge resenären den hjälp sora behövs.

17     § Skadestånd enligt 15 och 16 §§ omfattar, fömtom ersättning för

ren förmögenhetsskada, ersättning för personskada och sakskacfi.

I paragrafen - som behandlats i avsnitt 2.8.2 i den allraänna motive­ringen och som saknar direkt raotsvarighet i direktivet - förtydligas att resenärens rätt till skadeständ omfattar inte bara ren förmögenhets­skada utan också personskada och sakskada. Detta sammanhänger med att arrangörens förpliktelser enligt ett reseavtal är sådana att person- och sakskador kan bero på "fel i de avtalade tjänstema" (för exempel se sjjecialmotiveringen till 16 §).

Skadeständ för person- och sakskada torde i praktiken sällan aktualiseras i andra fall än vid fel enligt 16 §. Åtminstone teoretiskt kan det dock förekomma även vid fel enligt 15 §.

Beräkningen av den ersättning som skall betalas torde få ske enligt allraänna skadeståndsrättsliga principer (se bl.a. 5 kap. skadestånds­lagen).

18     § Skador sora orafattas av bestäraraelseraa i sjölagen (1891:35

s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) eller

lagen (1985:193) ora interaationell järavägstrafik ersätts enligt de

lagama i stället för enligt denna lag. Anangören är dock alltid skyldig

att ersätta resenären för vad denne har att fordra enligt de näranda

lagarna.

93

(Jfr 19 § i promemorians förslag.)

Prop. 1992/93:95

Paragrafen - som har sitt urspmng i artikel 5.2 tredje stycket i EG-direktivet - har behandlats i avsmtt 2.3 i den allmänna motive­ringen och även kort i avsnitt 2.8.2. Den hänvisar i fråga ora vissa transp>orter till skadeståndsreglerna i de lagar som specifikt reglerar dessa transporter. De skadeståndsregler som närmare bestämt avses är de som rör skador på passagerare och deras resgods vid transporter till sjöss, med flyg och med järaväg. Bakgmnden till regeln är att de aktuella lagama - som bygger på interaationella konventioner, jfr artikel 5.2 tredje stycket i direktivet - innehåller detaljerade regler om skadeståndsansvar för den som svarar för transporten. Bland annat gäller begränsningar i fråga om skadeständsbelopp. Utan en särskild regel skulle det uppkomraa lagkollisioner raellan bestämmelsema i de transporträttsliga lagama och paketreselagens bestäraraelser.

I bestäraraelsen sägs att skador som omfattas av de transporträttsliga lagama- sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägs­trafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193) om interaationell jämvägstrafik - ersätts enligt de lagama i stället för enligt lagen om paketresor. Men det sägs också att arrangören alltid svarar gentemot resenären för vad denne har att fordra. Principen i 9 § första stycket att arrangören genomgående bär ett primärt ansvar mot resenären behålls alltså även i dessa fall.

Effekten av dessa bestäraraelser blir att de transporträttsliga lagama gäller i fråga om fömtsättningama för skadeståndsansvar och i fråga om beräkning av skadestånd. Vem som bär det slutliga ansvaret för transporten saknar betydelse såvitt gäller resenärens rätt, eftersom han alltid kan vända sig till anangören. Lagen om paketresor befattar sig inte med frågan om i vad mån anangören i sin tur kan kräva ersättmng av någon annan. Detta torde många gånger vara en komplicerad fråga (se Konsumentskydd vid sällskapsresor, NEK rapport 1985:4 s. 281 f.). Den skall inte behandlas ytterligare här.

Att arrangören har ett primärt ansvar enligt lagen om paketresor i dessa fall hindrar inte resenären att, om ett transportföretag bär det slutliga ansvaret för skadan, i stället rikta sina anspråk mot detta företag.

Givetvis reglerar inte de transporträttsliga bestämmelsema alla skador som kan tänkas uppkomma vid de aktuella transportema. Ett exempel på en skada som faller utanför det transporträttsliga ansvaret är att en representant för anangören av försummelse orsakar att resenärens bagage destineras till fel ort. Ett annat exerapel är att inkvarteringen på en båt - utan att den som ansvarar för transporten kan lastas för något fel - inte håller den standard som arrangören utlovat i resekatalogen och i avtalet. I dessa fall ansvarar givetvis

94

arrangören enligt lagen om paketresor för skadan, närmare bestämt    Prop. 1992/93:95 enligt 15 och 16 §§.

19 § Resenären får inte åberopa fel som avses i 15 eller 16 §§, ora han inte inora skälig tid efter det att han raärkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om felet.

Utan hinder av första stycket får resenären åberopa fel, om arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder.

Resenärens skyldighet att reklaraera enligt första stycket skall framgå tydligt av avtalet.

(Jfr 20 § i promemorians förslag.)

Paragrafen avser resenärens reklamationsskyldighet. Den har behandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna raotiveringen och motsvaras i EG-direktivet av artikel 5.4.

Iförsta stycket föreskrivs en skyldighet för resenären att reklamera när han vill göra gällande att fel föreligger. Reklamation skall ske "inora skälig tid efter det att han raärkt felet" och den skall göras till arrangören eller återförsäljaren. Reklamerar inte resenären, förlorar han sin möjlighet att åberopa felet. Det betyder att han inte kan göra gällande påföljder enligt 15 eller 16 §.

Uttrycket "inom skälig tid efter det att han märkt felet" motsvarar delvis regler av samma slag i konsumentköplagen (23 §) och konsumenttjänstlagen (17 §). En skillnad finns däri att det saknar betydelse enligt lagen om paketresor humvida resenären "bort märka" felet innan han faktiskt raärkt det. Denna skillnad hänger samman med hur EG-direktivet utformats i denna del.

Vad som är "skälig tid" torde få avgöras från fall till fall. Det kan bero bl.a. på vilken typ av fel det rör sig om och hur svårt eller lätt det är för resenären att komma i kontakt med anangören eller återförsäljaren. Vidare kan det få betydelse om resenären haft skäl att anta att den som skulle fullgöra prestationen på platsen skulle åtgärda felet. I övrigt torde ledning för tillämpningen kunna hämtas i förarbetena till konsumentköplagen (prop. 1989/90:89 s. 112 f.) och konsumenttjänstlagen (prop. 1984/85:110 s. 216 f.). Därvid är dock att märka att det, som tidigare sagts, saknar betydelse om resenären "bort märka" felet.

Resenären kan reklamera till antingen anangören eller återförsälja­ren. Det gäller även om återförsäljaren inte är part i avtalet. Har anangören en representant på platsen, kan reklamation göras till denne. Reklamationen kan göras muntligen, men i praktiken är det klokt av resenären att lärana en skriftlig reklaraation.

Resenären skall lämna undenättelse "ora felet". Det fordras inte att han talar om vad han anser bör göras, inte heller att han anger vilken

95

kompensation han anser sig berättigad till e.d.

Prop. 1992/93:95

Enligt andra stycket har resenären kvar sin rätt att åberopa fel i sådana fall då arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Detta överensstämmer med vad som i allmänhet föreskrivs i bestämmelser om reklamationsplikt (jfr exempelvis 24 § konsumentköplagen, 1990:932, och 17 § andra stycket konsumenttjänstlagen, 1985:716).

I tredje stycket sägs att reklamationsskyldigheten skall framgå tydligt av avtalet. Denna regel, sora motsvarar en bestämmelse i artikel 5.4 i EG-direktivet, är inte försedd med någon sanktion i lagen. Att avtalet saknar föreskrift om reklaraationsskyldigheten torde därför inte befria resenären från hans skyldighet att reklamera "inom skälig tid". Men bristen i avtalet torde inverka på bedömningen av vad som är skälig tid. I ett sådant fall är det raöjligt att resenären inte bör anses skyldig att reklamera fönän inora viss kortare tid efter det att han fått klart för sig att han är skyldig att reklamera.

20 § Ora resenären fraraför klagoraål som inte är obefogade, skall arrangören eller hans lokala representant genast vidta åtgärder för att finna en lämplig lösning.

(Jfr 21 § i promemorieförslaget.)

När resenären framför klagoraål, ansvarar arrangören enligt 20 § för att det genast vidtas åtgärder för att finna en "lämplig lösning". Bestämmelsen har avhandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna motive­ringen och motsvarar artikel 6 i EG-direktivet.

Avsikten med regeln är dels att resenären inte skall behöva vänta på åtgärder raedan det hänvisas exempelvis till att saken utreds, dels att det klart skall framgå att anangören alltid bär ansvaret för att nödvändiga åtgärder vidtas. Det är dock givetvis inte nödvändigt att arrangören själv eller hans representant utför det praktiska arbete som eventuellt är nödvändigt. Detta kan överlämnas åt den som skall fullgöra prestationen eller till någon annan. Det väsentliga är att anangören bär ansvaret för att något görs.

En "lämplig lösning" skall alltid sökas. Vad detta innebär får avgöras från fall till fall. Det kan ibland vara exempelvis att resenären får byta mm på hotellet eller byta hotell, i andra fall att arrangören eller hans representant ser till att vissa reparationsåtgärder vidtas. Många gånger kan en lämplig lösning vara att resenären erbjuds ekonomisk kompensation.

I praktiken innebär anangörens ansvar ofia att han har ansvaret för att den som svarar för tjänsten på orten vidtar åtgärder. Så ansvarar arrangören exempelvis för att hotellägaren - i den mån det kan ske -ser till att sänka temperaturen på hotellmmmet, ora resenären klagar

96

på att det är för varmt.

Prop. 1992/93:95

Om klagomål som framförs av resenären är obefogade, gäller inte skyldigheten att söka en lösning. Ibland kan det vara uppenbart att klagomålen är obefogade, varvid arrangören direkt kan avvisa dem. I andra fall kan det vara tveksarat. För att säkert uppfylla sin skyldighet att "genast vidta åtgärder" raåste arrangören i sådana fall många gånger söka en lösning på problemet, även om han misstänker att klagomålen är obefogade.

Tillsyn

Under mbriken finns tre paragrafer om Konsumentverkets tillsyn enligt lagen, 21 - 23 §§. Bestäraraelseraa saknar motsvarighet i EG-direktivet. De har behandlats i avsnitt 2.10 i den allmänna motiveringen.

21   §  Konsuraentverket utövar tillsyn över att denna lag följs.

Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

22      § För tillsynen har Konsumentverket eller den som verket utser

rätt att göra inspektioner hos anangörer och återförsäljare och att ta

del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Arrangörer och

återförsäljare skall lämna de upplysningar om verksaraheten som

begärs för tillsynen.

Öm en arrangör eller en återförsäljare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall sora avses i första stycket, får Konsuraentverket förelägga anangören eller återförsäljaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

23      § Om Konsumentverket enligt 22 § andra stycket har förelagt en

arrangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, får

beslutet överklagas hos kammanätten. Andra beslut av Konsument­

verket enligt 22 § får inte överklagas.

(Jfr 22 - 24 §§ i proraeraorieförslaget.)

Regleraa ora tillsyn har utformats efter mönster av konsumentkredit­lagen (1992:830). Enligt 21 § första stycket är det Konsumentverket som skall se till att lagen följs. Verkets tillsyn skall utövas så att den inte vållar stöne kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt (21 § andra stycket). Konsuraentverket får företa inspektioner hos anan­görer och återförsäljare samt ta del av de handlingar som behövs för tillsynen och begära upplysningar om verksamheten (22 § första stycket). Verket kan vitesförelägga anangören eller återförsäljaren, om handlingar eller upplysningar inte lämnas godvilligt (22 § andra stycket). Ett sådant beslut ora vitesföreläggande får överklagas hos kammanätten, raedan andra beslut av Konsumentverket som rör

97

7 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

tillsynen inte får överklagas (23 §).

Prop. 1992/93:95

Det kan anmärkas att Konsumentverkets tillsynsbefogenheter omfattar alla arrangörer och återförsäljare, dvs. inte bara de som är att anse som näringsidkare.

Att märka är vidare att regleraa i 5-7 §§, som handlar om arran­görens och återförsäljarens informationsskyldighet, innebär att Konsuraentorabudsraannen - sora organisatoriskt tillhör Konsuraent­verket - får en särskild tillsynsftinktion enligt marknadsföringslagens regler.

Övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2.

Bestämmelseraa i 5 § första stycket gäller inte för kataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet.

3.

Uppgifter i kataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet får ändras, även om det i katalogen eller broschyren inte har gjorts nägot sädant förbehåll som sägs i 5 § andra stycket.

Frågor ora ikraftträdande och övergångsbestäraraelser har behandlats i avsnitt 2.12 i den allraänna motiveringen. I direktivet finns en bestäraraelse angående ikraftträdande i artikel 9.1. Någon reglering raotsvarande övergångsbestäraraelseraa finns inte i direktivet.

I punkt 1 sägs att lagen träder i kraft den 1 januari 1993. Av allmänna principer följer att den nya lagen skall tillämpas endast på sådana avtal som har träffats efter ikraftträdandet. Sådana regler i lagen sora inte fömtsätter att ett avtal har träffats tillärapas på samma sätt fr.o.m. dagen för ikraftträdandet.

Punkt 2 innehåller en övergångsbestämmelse som avser reglema i 5 § första stycket. Där ställs vissa krav på innehållet i kataloger och broschyrer som tillhandahålls. Enligt övergångsbestäraraelsen - sora raotiveras frärast av att raånga reseanangörer redan har låtit trycka sina kataloger och broschyrer sora är avsedda att gälla under år 1993 - skall dessa bestäraraelser inte gälla för kataloger eller broschyrer sora fraraställts före ikraftträdandet.

Även övergångsbestäraraelsen i punkt 3 avser innehållet i kataloger och broschyrer. Enligt 5 § andra stycket är uppgifteraa i kataloger och broschyrer bindande för resenären. Ändringar får dock göras innan avtal träffas under bl.a. den fömtsättningen att det i katalogen eller broschyren gjorts ett uttryckligt förbehåll ora detta. Enligt övergångsregeln behövs inget sådant förbehåll i kataloger eller broschyrer som framställts före ikraftträdandet. Uppgifter i katalogen eller broschyren får alltså ändras även utan att ett sådant förbehåll gjorts.

98

4.2 Förslaget till lag om ändring i resegarantilagen

Prop. 1992/93:95

Frågor angående resegaranti har behandlats i avsnitt 2.11 i den allmänna motiveringen. I direktivet berörs motsvarande frågor i artikel 7.

Resegarantilagens tillämpningsområde har ändrats sä att det överensstämmer med tillämpningsområdet för lagen om paketresor. Uttrycket "sällskapsresor" har sålunda i hela lagen b}s ut mot "paketresor". Angående tolkningen av detta begrepp, se special­motiveringen till 2 § lagen om paketresor.

Lagen har vidare gjorts tillämplig på resor inom Norden, vilka tidigare var undantagna från tillämpningsområdet. Den tidigare begränsningen till yrkesmässig verksamhet har tagits bort. I övrigt har det inte gjorts några sakliga ändringar i lagen.

Ändringaraa innebär att många fler företag än tidigare kommer att omfattas av krav på resegaranti. I vissa fall torde det komma att framstå som onödigt att kräva garanti. Det gäller särskilt när de paketresor som företaget organiserar är mycket begränsade. För sådana fall torde bestäraraelsen i 4 § sista meningen resegarantilagen få betydelse. KomraerskoUegiura har enligt denna bestäramelse möjlighet att, "om särskilda skäl föreligger", efterge kravet pä säkerhet helt eller delvis.

4.3 Förslaget till lag om ändring i sjölagen

Ändringen i sjölagen har behandlats i avsnitt 2.6 i den allmänna motiveringen.

Bestäraraelseraa i 177 § sjölagen innehåller begränsningar i vissa fall av resenärens möjligheter att överlåta sin rätt enligt ett beford­ringsavtal. Ändringen, i form av ett nytt andra stycke i paragrafen, innebär att bestämmelserna om överlåtelserätt i lagen om paketresor (10 §) gäller i stället för sjölagens regel i de fall då lagen om paketresor är tillämplig på avtalet. IDet betyder att bestämmelseraa i 177 § sjölagen inte utgör något hinder för resenären att överlåta paketresan.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1.    lag om paketresor,

2.

lag om ändring i resegarantilagen (1972:204),

3.

lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1).

Vidare hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att besluta

99

att motionstiden skall förkortas till sju dagar.

Prop. 1992/93:95

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

100

Bilaga 1   Prop. 1992/93:95

COUNCIL DIRECTIVE

Bilaga 1

of 13 June 1990 on package travel, package holidays and package tours (90/314/EEC)

THE COUNCIL OF THE EUROPEAN COMMUNITIES,

Having regard to the Treaty establishing the European Economic Coraraunity, and in particular Article 100a thereof,

Having regard to the proposal frora the Commission ',

In cooperation with the European Parliament,

Having regard to the opinion of the Economic and Social Comrait­tee',

Whereas one of the main objectives of the Coraraunity is to coraplete the interaal märket, of which the tourist sector is an essential part;

Whereas the national laws of Member States conceraing package travel, package holidays and package tours, hereinafter referred to as 'packages', show many disparities and national practices in this field are raarkedly different, which gives rise to obstacles to the freedora to provide services in respect of packages and distortions of corapeti-tion amongst operators established in different Meraber States;

Whereas the establishraent of coraraon mles on packages will contribute to the eliraination of these obstacles and thereby to the achievement of a coraraon raarket in services, thus enabling operators established in one Meraber State to offer their services in other Meraber States and Coraraunity consuraers to benefit from com­parable conditions when buying a package in any Meraber State;

Whereas paragraph 36 (b) of the Annex to the Council resolution of 19 May 1981 on a second programme of the European Economic Coraraunity for a consuraer protection and information policy'* invites the Commision to study, inter alia, tourism and, if appropriate, to put forward suitable proposals, with due regard for their significance for consumer protection and the effects of differences in Meraber States' legislation on the proper functioning of the common märket;

Whereas in the resolution on a Community policy on tourism on 10

1

OJ No C 96, 12.4.1988, p. 5.

2

OJ No C 69, 20.3.1989, p. 102 and OJ No C 149, 18.6.1990.

3

OJ No C 102, 24.4.1989, p. 27.

4

OJ No C 165, 23.6.1981, p. 24.

101

April 1984 the Council welcomed the Commission's initiative in   Prop. 1992/93:95 drawing attention to the importance of tourism and took note of the   Bilaga 1 Commission's initial guidelines for a Community policy on tourism;

Whereas the Commission communication to the Council entitled 'A New Impetus for Consumer Protection Policy', which was approved by resolution of the Council on 6 May 1986', lists in paragraph 37, among the measures proposed by the Commission, the harmonization of legislation on packages;

Whereas tourism plays an increasingly important role in the economies of the Member States; whereas the package system is a fundamental part of tourism; whereas the package travel industry in Member States would be stimulated to greater growth and produc­tivity if at least a minimum of common mles were adopted in order to give it a Community dimension; whereas this would not only produce benefits for Community citizens buying [»ckages organized on the basis of those mles, but would attract tourists from outside the Community seeking the advantages of guaranteed standards in packages;

Whereas disparities in the mles protecting consumers in different Member States are a disincentive to consumers in one Member State from buying packages in another Meraber State;

Whereas this disincentive is particularly effective in deterring consumers from buying packages outside their own Member State, and more effective than it would be in relation to the acquisition of other services, having regard to the special nature of the services supplied in a package which generaUy involve the expenditure of substantial amounts of money in advance and the supply of the services in a State other than that in which the consumer is resident;

Whereas the consumer should have the benefit of the protection introduced by this Directive irrespective of whether he is a direct contracting party, a transferee or a meraber of a group on whose behalf another person has concluded a contract in respect of a package;

Whereas the organizer of the package and/or the retailer of it should be under obligation to ensure that in descriptive matter relating to packages which they respectively organize and sell, the information which is given is not misleading and brochures made available to consumers contain information which is comprehensible and accurate;

Whereas the consumer needs to have a record of the terms of contract applicable to the package; whereas this can conveniently be achieved by requiring that all the terms of the contract be stated in

5

OJ No C 115,30.4.1984, p. 1.

6

OJ No C 118, 7.3.1986, p. 28.

102

writing or such other documentary form as shall be comprehensible   Prop. 1992/93:95

and accessible to him, and that he be given a copy thereof;

Bilaga 1

Whereas the consumer should be at liberty in certain circumstances to transfer to a willing third person a booking made by him for a package;

Whereas the price established under the contract should not in principle be subject to revision except where the possibility of upward or downward revision is expressly provided for in the contract; whereas that possibility should nonetheless be subject to certain conditions;

Whereas the consumer should in certain circumstances be free to withdraw before departure from a package travel contract;

Whereas there should be a clear definition of the rights available to the consumer in circumstances where the organizer of the package cancels it before the agreed date of departure;

Whereas if, after the consumer has departed, there occurs a significant failure of performance of the services for which he has contracted or the organizer perceives that he will be unable to procure a significant part of the services to be provided; the organizer should have certain obligations towards the consumer;

Whereas the organizer and/or retailer party to the contract should be liable to the consumer for the proper performance of the obliga­tions arising from the contract; whereas, moreover, the organizer and/or retailer should be liable for the damage resulting for the consumer from failure to perform or improper performance of the contract unless the defects in the performance of the contract are attributablé neither to any fault of theirs nor to that of anothrer supplier of services;

Whereas in cases where the organizer and/or retailer is liable for failure to perform or improper performance of the services invoived in the package, such liability should be limited in accordance with the intemational conventions goveming such services, in particular the Warsaw Convention of 1929 in Interaational Carrigage by Air, the Beme Convention of 1961 on Carriage by Rail, the Athens Conven­tion of 1974 on Carriage by Sea and the Paris Convention of 1962 on the Liability of Hotelkeepers; whereas, moreover, with regard to damage other than personal injury, it should be possible for liability also to be limited under the package contract provided, however, that such limits are not unreasonable;

Whereas certain arrangements should be made for the information of consumers and the handling of complaints;

Whereas both the consumer and the package travel industry would benefit if organizers and/or retailers were placed under an obligation to provide sufficient evidence of security in the event of insolvency;

Whereas Member States should be at liberty to adopt, or retain,

103

more stringent provisions relating to package travel for the purpose   Prop. 1992/93:95

of protecting the consumer.

Bilaga 1

HAS ADOPTED THIS DIRECTIVE:

Artide 1

The purpose of this Directive is to approximate the laws, regulations and administrative provisions of the Member States relating to packages sold or offered for sale in the territory of the Community.

Article 2

For the purposes of this Directive:

1.  'package' means the pre-arranged combination of not fewer than

two of the following when sold or offered for sale at an inclusive

price and when the service covers a period of raore than twenty-

four hours or includes ovemight accommodation:

(a)

transport;

(b)

accommodation;

(c)

other tourist services not ancillary to transport or accomrao-dation and accounting for a significant proportion of the package.

The separate billing of various components of the same package shall not absolve the organizer or retailer from the obligations under this Directive;

2.

'organizer' means the person who, other than occasionally, organizes packages and sells or offers them for sale, whether directly or through a retailer;

3.

'retailer'means the person who sells or offers for sale the package put together by the organizer;

4.

'consumer'means the person who takes or agrees to take the package ('the principal contractor'), or any person on whose behalf the principal contractor agrees to purchase the package ('the other beneficiaries') or any person to whom the principal contractor or any of the other beneficiaries transfers the package ('the transferee');

5.

'contract' means the agreement Iinking the consuraer to the organizer and/or the retailer.

104

Article 3

Prop. 1992/93:95

Bilaga 1

1.  Any descriptive matter concerning a package and supplied by the

organizer or the retailer to the concumer, the price of the package

and any other conditions applying to the contract must not contain any

misleading information.

2.  When a brochure is made available to the consumer, it shall

indicate in a legible, comprehensible and accurate manner both the

price and adequate information concerning:

(a)

the destination and the means, characteristics and categories of transport used;

(b)

the type of accommodation, its location, category or degree of comfort and its main features, its approval and tourist clas­sifieation under the mles of the höst Member State conceraed;

(c)

the meal plan;

(d) the itinerary;

(e)        general information on passport and visa requireraents for

nationals of the Member State or States conceraed and health

formalhies required for the jouraey and the stay;

(f)        either the monetary amount or the percentage of the price

which is to be paid on account, and the tiraetable for payraent

of the balance;

(g)        whether a rainiraum number of persons is required for the

package to take place and, ifso, the deadline for informing the

consumer in the event of cancellation.

The particulars contained in the brochure are binding on the organizer or retailer, unless:

-

changes in such particulars have been clearly coraraunicated to the consumer before conclusiön of the contract, in which case the brochure shall expressly state so,

-

changes are made later following an agreeraent between the parties to the contract.

Article 4

1. (a) The organizer and/or the retailer shall provide the con­sumer, in writing or any other appropriate form, before the contract is concluded, with general information on passport and visa requirements applicable to nationals of the Member State or States conceraed and in particular on the periods for obtaining them, as well as with information on the health forraalities required for the jouraey and the stay;

105

(b)  The organizer and/or retailer shall also provide the consumer,    Prop. 1992/93:95 in writing or any other appropriate form, with the following   Bilaga 1 information in good time before the start of the joumey:

(i) the times and places of intermedlate stops and transport connections as well as details of the place to be occupied by the traveller, e.g. cabin or berth on ship, sleeper compartment on train;

(ii) the name, address and telephone number of the organizer's and/or retailer's local representative or, failing that, of local agencies on whose assistance a consumer in difficulty could eall.

Where no such representatives or agencies exist, the consumer must in any case be provided with an emergency telephone number or any other information that will enable him to contact the organizer and/or the retailer;

(iii) in the case of joumeys or stays abroad by minors, information enabling direct contact to be established with the child or the person responsible at the child's place of stay;

(iv) information on the optional conclusiön of an insurance policy to cover the cost of cancellation by the consumer or the cost of assistance, including repatriation, in the event of accident or illness.

2.  Member States shall ensure that in relation to the contract the

following principles apply:

(a)

depending on the particular package, the contract shall contain at least the elements listed in the Annex;

(b)

all the tenns of the contract are set out in writing or such other form as is comprehensible and accessible to the consumer and must be communicated to him before the conclusiön of the contract; the consumer is given a copy of these terms;

(c)

the provision under (b) shall not preclude the belated con­clusiön of last-minute reservations or contracts.

3.  Where the consumer is prevented from proceding with the

package, he may transfer his booking, having first given the organizer

106

or the retailer reasonable notice of his intention before departure, to    Prop. 1992/93:95

a person who satisfies all the conditions applicable to the package.    Bilaga 1

The transferor of the package and the transferee shall be jointiy and

severally liable to the organizer or retailer party to the contract for

payment of the balance due and for any additional costs arising from

such transfer.

4.  (a)    The priees laid down in the contract shall not be subject to

revision unless the contract expressly provides for the possibility of upward or downward revision and states precisely how the revised price is to be calculated, and solely to allow for variations in:

-

transportation costs, including the cost of fiiel,

-

dues, taxes or fees chargeable for certain services, such as landing taxes or erabarkation or disembarkation fees at ports and airports,

-

the exchange råtes applied to the particular package.

(b) During the twenty days prior to the departure date stipulated, the price stated in the contract shall not be increased.

5.  If the organizer finds that before the departure he is constrained

to alter significantiy any of the essential terms, such as the price, he

shall notify the consumer as quickly as possible in order to enable

him to take appropriate decisions and in particular:

-

either to withdraw from the contract without penaity,

-

or to accept a rider to the contract specifying the alterations made and their impact on the price.

The consumer shall inform the organizer or the retailer of his decision as soon as possible.

6.  If the consumer withdraws from the contract pursuant to para­

graph 5, or if, for whatever cause, other than the fault of the

consumer, the organizer cancels the package before the agreed date

of departure, the consumer shall be entitled:

(a) either to take a substitute package of equivalent or higher quality where the organizer and/or retailer is able to offer hira such a substitute. If the replacement package offered is of lower quality, the organizer shall refiind the difference in price to the consumer;

107

(b)  or to be repaid as soon as possible all suras paid by him under   Prop. 1992/93:95

the contract.

Bilaga 1

In such a case, he shall be entitled, if appropriate, to be compensated by either the organizer or the retailer, whichever the relevant Member State's law requires, for non-performance of the contract, except where:

(i) cancellation is on the grounds that the number of persons enrolled for the package is less than the minimum number required and the consuraer is informed of the cancellation, in writing, within the period indicated in the package description; or

(ii) cancellation, excluding overbooking, is for reasons of force majeure, i.e. unusual and unforeseeable circumstances beyond the controi of the party by whom it is pleaded, the consequen­ces of which could not have been avoided even if all due care had been exercised.

7. Where, after departure, a significant proportion of the services contracted for is not provided or the organizer perceives that he will be unable to procure a significant proportion of the services to be provided, the organizer shall make suitable altemative arrangements, at no extra cost to the consumer, for the continuation of the package, and where appropriate compensate the consumer for the difference between the services offered and those supplied.

If it is impossible to make such arrangements or these are not accepted by the consumer for good reasons, the organizer shall, where appropriate, provide the consumer, at no extra cost, with equivalent transport back to the place of departure, or to another return-point to which the consumer has agreed and shall, where appropriate, compensate the consumer.

Article 5

1. Member States shall take the necessary steps to ensure that the organizer and/or retailer party to the contract is liable to the consumer for the proper performance of the obligations arising from the contract, irrespective of whether such obligations are to be performed by that organizer and/or retailer or by other suppliers of services without prejudice to the right of the organizer and/or retailer to pursue those other suppliers of services.

108

2.  With regard to the daraage resulting for the consumer from the   Prop. 1992/93:95

failure to perform or the improper performance of the contract.   Bilaga 1

Meraber States shall take the necessary steps to ensure that the

organizer and/or retailer is/are liable unless such failure to perforra or improper performance is attributablé neither to any fault of theirs nor to that of another supplier of services, because:

-

the failures which occur in the performance of the contract are attributablé to the consumer,

-

such failures are attributablé to a third party unconnected with the provision of the services contracted for, and are unforeseeable or unavoidable,

-

such failures are due to a case of force raajeure such as that defined in Article 4 (6), second subparagraph (ii), or to an event which the organizer and/or retailer or the supplier of services, even with all due care, could not foresee or forestall.

In the cases referred to in the second and third indents, the organizer and/or retailer party to the contract shall be required to give prompt assistance to a consumer in difficulty.

In the raatter of daraages arising frora the non-perforraance or improper performance of the services invoived in the package, the Meraber States raay allow compensation to be limited in accordance with the interaational conventions goveming such services.

In the matter of damage other than personal injury resulting from the non-performance or improper performance of the services invoived in the package, the Member States may allow compensation to be limited under the contract. Such limitation shall not be unreasonable.

3. Without prejudice to the fourth subparagraph of paragraph 2, there

may be no exclusion by means of a contractual clause from the

provisions of paragraphs 1 and 2.

4.  The consumer raust communicate any failure in the performance

of a contract which he perceives on the spöt to the supplier of the

services concemed and to the organizer and/or retailer in writing or

any other appropriate form at the earliest opportunity.

This obligation raust be stated clearly and explicitly in the contract.

109

Article 6

Prop. 1992/93:95

Bilaga 1 In cases of complaint, the organizer and/or retailer or his local

representative, if there is one, must make prompt efforts to find

appropriate solutions.

Article 7

The organizer and/or retailer party to the contract shall provide sufficient evidence of security for the refund of money paid över and for the repatriation of the consumer in the event of insolvency.

Article 8

Member States may adopt or retain more stringent provisions in the field covered by this Directive to protect the consumer.

Article 9

1.

Member States shall bring into force the measures necessary to comply with this Directive before 31 December 1992. They shall forthwith inform the Coraraission thereof.

2.

Member States shall communicate to the Coraraission the texts of the main provisions of national law which they adopt in the field govemed by this Directive. The Commission shall inform the other Member States thereof.

Article 10

This Directive is addressed to the Member States.

Done at Luxembourg, 13 June 1990.

For the Council

The President

D.J.O-MALLEY

110

ANNEX

Prop. 1992/93:95

Bilaga 1 Elements to be included in the contract if relevant to the particular package;

(a)

the travel destination(s) and, where periods of stay are invoived, the relevant periods, with dates;

(b)

the means, characteristics and categories of transport to be used, the dates, times and points of departure and retum;

(c)

where the package includes accommodation, its location, its tourist category or degree of comfort, its main features, its compliance with the mles of the höst member state conceraed and the meal plan;

(d) whether a minimum number of persons is required for the

package to take place and, if so, the deadline for inforraing the

consumer in the

event of cancellation;

(e)     the itinerary;

(f)      visits, excursions or other services which are included in the total

price agreed for the package;

(g)     the name and address of the organizer, the retailer and, where

appropriate, the insurer;

(h) the price of the package, an indication of the possibility of price revisions under article 4 (4) and an indication of any dues, taxes or fees chargeable for certain services (landing, embarkation or disembarkation fees at ports and airports, tourist taxes) where such costs are not included in the package;

(i) the payment schedule and method of payment;

(j) special requireraents which the consuraer has communicated to the organizer or retailer when making the booking, and which both have accepted;

(k) periods within which the consumer must raake any coraplaint conceming failure to perforra or improper perforraance of the contract.

111

Bilaga 2    Prop. 1992/93:95

RÅDETS DIREKTIV

Bilaga 2

av den 13 juni 1990

om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangeraang (90/314/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RAD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av fördraget om upprättande av Europeiska ekono­miska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta,

med beaktande av komraissionens förslag,

i samarbete med Europaparlamentet,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

och med beaktande av följande:

Ett av gemenskapens huvudraål är att förverkliga den inre raarknaden där turistsektom är en väsentlig del.

Den nationella lagstiftningen i de olika raedlemsstatema ora paket­resor, seraesterpaket och andra paketarrangeraang, nedan kallade 'resepaket', uppvisar stora skillnader, och nationell praxis på detta område är mycket varierande. Detta får till följd att reseanangörer hindras att fritt tillhandahålla sina tjänster avseende resepaket och leder till en snedvridning av konkurrensen mellan näringsidkare som är etablerade i olika medlemsländer.

Gemensamma regler för resepaket bidrar till att hindren undanröjs och möjliggör på så sätt en gemensara marknad för tjänster. De närings­idkare som är etablerade i en medlemsstat får då möjlighet att tillhandahålla sina tjänster i andra raedlerasstater. Konsuraenter inom gemenskapen kan på så sätt dra nytta av järaförbara villkor när de köper ett resepaket i en raedlerasstat.

Punkt 36 b i bilagan till rådets resolution av den 19 maj 1981 om Europeiska ekonomiska gemenskapemas andra konsumentpolitiska program anmodar komraissionen att studera bl a turisra och, om så bedöms lämpligt, lägga fram lämpliga förslag. Hänsyn skall därvid tas till förslagens betydelse för konsumentskyddet och tiU hur skillnadema

112

i   medlemsstateraas   lagstiftning   inverkar   på   den   gemensamma   Prop. 1992/93:95

marknadens funktion.

Bilaga 2

I en resolution av den 10 april 1984 rörande ett gemenskapsprogram för turism välkoranade rådet koramissionens initiativ att fästa uppmärksamheten pä turismens betydelse och uppmärksammade kommissionens första riktlinjer för ett gemenskapsprogram för turism.

Kommissionens skrivelse till rådet med titeln 'Nya impulser för konsumentskyddsprogrammet' som godkändes genom en resolution av rådet den 6 maj 1986 nämner, bland de åtgärder som kommissionen föreslår, i punkt 37 en harmonisering av lagstiftningen om resepaket.

Turistnäringen spelar en allt större och viktigare roll för ekonomieraa i raedlemsstateraa. Systemet med resepaket utgör en väsentlig del av denna näring. Paketresebranschen i medlemsstateraa skulle stimuleras till en snabbare tillväxt och en högre produktivitet ora åtminstone några gemensamma regler antogs för att ge den en gemenskaps­dignitet. Detta skulle inte bara gynna medborgaraa i gemenskapen när de köper resepaket arrangerade enligt dessa regler, utan även locka turister från länder utanför geraenskapen sora söker fördelaraa med en garanterad standard på resepaket.

Skillnaderaa mellan de regler som skyddar konsumenteraa i olika medlemsstater avhåller konsuraenteraa från att köpa resepaket i ett annat raedlerasland.

Denna avhållande faktor är särskilt effektiv för att motverka att konsumenteraa köper resepaket utanför sitt eget land. Den är mer effektiv än den skulle vara när det gäller andra tjänster, eftersom de tjänster som ingår i ett resepaket är av speciell karaktär. De kräver i allmänhet betydande förskottsbetalningar och innefattar tjänster i ett annat land än där konsumenten bor.

Konsumenten bör åtnjuta fördelaraa av det skydd som detta direktiv medför oavsett ora han är en direkt avtalspart, om ett resepaket har överlåtits pä honom eller om han är medlera av en gmpp på vars vägnar en annan person har ingått ett avtal ora ett resepaket.

Arrangören av ett resepaket och/eller återförsäljaren bör vara skyldig(a) att se till att informationen i det material som beskriver resan inte är vilseledande, och att tillgängliga broschyrer läranar begriplig och korrekt information.

Konsumenten behöver få en redovisning av de avtalsvillkor som gäller

113

Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

för resepaketet. Detta kan lämpligen ske genom att alla avtalsvillkor   Prop. 1992/93:95 anges i skrift eller dokumenteras på annat liknande sätt som är   Bilaga 2 begripligt och tillgängligt för konsumenten, samt genom att han får en kopia av villkoren.

Det bör stå konsumenten fritt att under vissa omständigheter överlåta en bokning av ett resepaket till en annan person.

Det avtalade priset bör i princip inte kunna ändras utom i de fall då det uttryckligen sägs i avtalet att priset får ändras uppåt eller nedåt. En sådan rätt att ändra priset bör alltid vara beroende av vissa villkor.

Det bör stå konsumenten fritt att under vissa förhållanden häva ett avtal ora ett resepaket före avresan.

De rättigheter som konsumenten har i de fall arrangören ställer in arrangeraanget före överenskommet avgångsdatum bör definieras tydligt.

Ora de avtalade tjänsteraa i betydande omfattning inte utförs, eller arrangören, efter det att konsumenten har avrest, inser att en betydande del av de avtalade tjänsteraa inte kommer att kunna tillhandahållas, bör arrangören ha vissa skyldigheter gentemot konsumenten.

Arrangören och/eller återförsäljaren bör inför konsumenten svara för att åtagandena fiillgörs enligt avtalet. Dessutora bör anangören och/eller återförsäljaren vara ansvariga för skada för konsumenten vid avtalsbrott såvida detta inte orsakas av fel som varken begåtts av dem själva eller någon annan leverantör av tjänster.

I de fall arrangören och/eller återförsäljaren är ansvarig för brister vid fullgörande av avtalet, bör detta ansvar begränsas enligt de inter­nationella konventioner som gäller för sådana tjänster, särskilt Warszawakonventionen av 1929 om interaationella lufttransporter, Bernkonventionen av 1961 om järnvägstransporter. Atenkonventionen av 1974 om sjötransporter och Pariskonventionen av 1962 om hotellvärdars ansvar. I fråga om annan skada än personskada bör det dessutom vara raöjligt att begränsa ansvaret i det enskilda avtalet, dock fömtsatt att sådana begränsningar inte är oskäliga.

Vissa åtgärder bör vidtas för att informera konsumentema och för att hantera klagomål.

Det skulle vara till fördel både för konsuraenten och för anangörer

114

av resepaket ora arrangöreraa och/eller återförsäljaraa var skyldiga att    Prop. 1992/93:95

visa att de har tillförlitlig säkerhet i händelse av obestånd.

Bilaga 2

Det bör stä medlemsstateraa fritt att anta eller behålla strängare bestämmelser för paketresor i syfte att skydda konsumenten.

Artikel 1

Avsikten med detta direktiv är att inbördes närma medlemsstateraas lagar och andra författningar om resepaket som säljs eller bjuds ut till försäljning inom gemenskapens territorium.

Artikel 2 I detta direktiv avses med

1.         'resepaket': en i förväg ordnad korabination av minst två av

nedanstående komponenter sora säljs eller bjuds ut till försälj­

ning till ett totalpris, ora tjänsten varar längre än ett dygn eller

inkluderar övemattning;

a)

transport;

b)

inkvartering;

c)

andra turisttjänster sora inte är direkt knutna till transport eller inkvartering och som utgör en väsentlig del av resepaketet.

Att olika delar i samma resepaket debiteras separat befriar inte arrangören eller återförsäljaren från skyldighetema enligt detta direktiv;

2.

'arrangör av resepaket': en person som inte enbart i enstaka fall anordnar resepaket och som direkt eller genom en åter­försäljare säljer eller bjuder ut dem till försäljning;

3.

'återförsäljare': en person som säljer eller bjuder ut till försäljning ett resepaket som satts sararaan av en anangör;

4.

'konsuraent': en person som köper eller överenskommer om köp av ett resepaket ('köparen'), eller varje person för vars räkning köparen överenskommer om köp av ett resepaket ('annan kontrahent'), eller en person till vilken köparen eller

115

annan kontrahent överlåter resepaketet;

Prop. 1992/93:95

Bilaga 2 5.       'avtal': en överenskommelse mellan konsumenten och arran­gören respektive återförsäljaren.

Artikel 3

1.

De beskrivningar av ett resepaket som arrangören eller återförsäljaren lämnar konsuraenten, priset på resepaketet och eventuella andra villkor för avtalet får inte innehålla någon vilse­ledande information.

2.

Om en broschyr tillhandahålls konsumenten skall den på ett läsligt, begripligt och konekt sätt innehålla såväl uppgift om priset som adekvat information om:

a)

resraäl och transportraedel som används samt transportmedlets typ och standard;

b)

typ av inkvartering, var inkvarteringen är belägen, kategori eller standard och utmärkande drag särat dess klassificering enligt det berörda värdraedleraslandets regler;

c)

vilka måltider som ingår;

d)  resmtt;

e)         allmän inforraation ora pass- och visumkrav för raedborgare i

den eller de raedlerasstater som berörs och om hälsoformaliteter

för resan och under vistelsen på resmålet;

f)         antingen det belopp eller den procentandel av priset som skall

betalas vid anraälan särat tidpunkten/tidpunkteraa då resterande

del av priset skall betalas;

g)         humvida det krävs att ett visst minsta antal personer anmäler

sig för att resepaketet skall genomföras och när konsumenten

i så fall senast skall informeras om att det ställts in.

Uppgifteraa i broschyren är bindande för anangören eller återförsäl­jaren såvida inte:

konsumenten, innan avtal träffas, tydligt och klart informeras om ändringar i uppgifteraa i broschyren. I detta fall skall

116

broschyren innehålla uppgift ora att ändringar kan komraa att    Prop. 1992/93:95

ske.

Bilaga 2

ändringar genomförs senare som följd av en överenskommelse mellan parteraa.

Artikel 4

a)

Arrangören och/eller återförsäljaren skall, innan avtalet ingås, skriftligen eller i annan lämplig form lämna konsumenten allmän information om pass- och viserings-bestämmelser för medborgare i den eller de raedlerasstater som berörs. Särskilt gäller detta upplysning om hur lång tid det tar att erhålla pass och visering. Information skall även lämnas ora de hälsoformaliteter som krävs för resan och vistelsen på resraålet.

b)

Likaså skall arrangören och/eller återförsäljaren i god tid före avresan skriftligen eller i annan läraplig form informera konsumenten om följande:

i) tid och plats för uppehåll under resan samt anslutande transporter liksom om platsreservation etc, t.ex. hytt eller sovplats pä båt eller tåg,

ii) namn, adress och telefonnumraer till arrangörens och/eller återförsäljarens lokala representant eller om sädan inte finns till lokala organ som en konsument kan kontakta ora han behöver hjälp.

Om det inte finns några sådana lokala representanter eller organ måste konsumenten i varje fall få ett telefonnummer att användas i en nödsituation eller någon annan form av information som gör det möjligt för honora att kontakta arrangören och/eller återförsäljaren

iii) när det gäller rainderårigas resor eller utlandsvistelser, inforraation som möjliggör direktkontakt med baraet eller med ansvarig person där baraet vistas,

iv) information om frivillig försäkring som täcker kostnaden för konsumentens avbeställning eller för assistans, inklusive hemtransport, i händelse av olycks- eller sjukdomsfall.

117

2.       Medlemsstateraa skall se till att följande principer gäller    för   Prop. 1992/93:95

avtalet:

Bilaga 2

a)

Avtalet skall i tillärapliga delar uppfylla minimikraven i bilagan.

b)

Samtliga avtalsvillkor skall vara skriftliga eller utformade på nägot annat för konsumenten begripligt och lättillgängligt sätt, och han skall få del av dem innan avtalet ingås. Konsumenten skall få en kopia av avtalsvillkoren.

c)

Bestämmelsen enligt b får inte hindra sena beställningar eller avtal.

3. Om konsumenten blir förhindrad att delta i resepaketet får han överlåta sin bokning till en person sora uppfyller alla de villkor sora gäller för detta på villkor att han i rimlig tid före avresan underrättat arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt. Den part som överlåter resepaketet och den som tar över det skall solidariskt inför arrangören eller återförsäljaren ansvara för resterande betalning och för eventuel­la extra kostnader med anledmng av överlåtelsen.

4.    a)    Det avtalade priset får inte ändras såvida inte avtalet

uttryckligen medger en ändring uppåt eller nedåt och exakt anger hur prisändringen skall beräknas och dä endast när det gäller variationer i:

transportkostnader, inklusive bränslekostnader,

skatter och avgifter för vissa tjänster, t.ex. landningsskatter eller start- och landningsavgifter i hamnar eller pä flygplatser,

de växlingskurser som används i samband med det resepaket det gäller.

b)    Prishöjning får inte ske senare än 21 dagar före avresan.

5. Ora arrangören före avresan finner att han raåste göra betydande

ändringar i något/några av de väsentliga avtalsvillkoren, t.ex. priset,

skall han underrätta konsumenten så snart som möjligt så att denne

kan besluta framför allt om humvida han på gmnd av ändringen

väljer:

118

att endera utan ersättningsskyldighet häva avtalet,

Prop. 1992/93:95

Bilaga 2 eller att acceptera ett tilläggsavtal som specificerar ändringama och hur dessa påverkar priset.

Konsumenten skall så snart sora möjligt informera arrangören eller återförsäljaren om sitt beslut.

6. Om konsumenten häver avtalet enligt punkt 5 eller ora anangören

ställer in resepaketet före avtalat avresedatum av någon orsak som

inte kan tillskrivas konsumenten skall konsumenten ha rätt att:

a)

antingen delta i ett annat resepaket av motsvarande eller högre kvalitet om arrangören och/eller återförsäljaren kan erbjuda honom ett sådant. Om det erbjudna paketet är av lägre kvalitet skall arrangören återbetala konsumenten mellanskillnaden,

b)

eller så snart som möjligt få tillbaka hela det belopp han betalat enligt avtalet.

I sädant fall skall han, om det är skäligt, ha rätt till gottgörelse frän antingen arrangören eller återförsäljaren beroende på vad sora krävs enligt ifrågavarande raedlemsstats lagstiftning, utom om:

i) resepaketet har ställts in på gmnd av för få anmälningar, och konsuraenten inom den tid som anges i beskrivningen av resepaketet fått skriftligt medddelande ora att det är inställt, eller

ii) resepaketet ställs in på gmnd av force majeure (dock inte överbokning), dvs extraordinära händelser som inte kan fömtses och som den part som åberopar dera inte kan påverka och vars följder inte kan undvikas även med vederbörlig aktsamhet.

7. Om det efter avresan visar sig att en väsentlig del av de avtalade

tjänstema inte tillhandahålls, eller om anangören inser att han inte

kan tillhandahålla en väsentlig del av de avtalade tjänstema, skall

anangören vidta altemativa åtgärder för fortsättningen av resepaketet

utan ytterligare kostnader för konsuraenten och ora så är skäligt betala

konsumenten mellanskillnaden mellan de avtalade tjänstema och de

som faktiskt tillhandahållits.

Om det är omöjligt att vidta sådana åtgärder eller om dessa på goda

119

gmnder inte accepteras av konsumenten, skall arrangören om så är    Prop. 1992/93:95 lämpligt  utan  kostnad  för  konsumenten  tillhandahålla  likvärdig    Bilaga 2 transport till platsen för avresan eller till nägon annan plats som konsumenten godtar och skall där så är lämpligt gottgöra konsumen­ten för detta.

Artikel 5

1. Medlemsstateraa skall vidta nödvändiga ätgärder för att se till att

den arrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet är ansvarig

för att åtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om

dessa skall fullgöras av arrangören och/eller återförsäljaren eller av

andra leverantörer av tjänster. Detta ansvar skall inte inverka på

arrangörens och/eller återförsäljarens rätt att kräva ersättmng av dessa

övriga leverantörer av tjänster.

2. Vad gäller den skada som åsamkas konsumenten på gmnd av att

avtalet inte fullgörs, skall medlemsstateraa vidta nödvändiga åtgärder

för att se till att arrangören och/eller återförsäljaren är ansvariga

såvida avtalsbrottet inte orsakas av fel som varken begåtts av dem

själva eller av någon annan leverantör av tjänster därför att

avtalsbrottet är orsakat av konsumenten,

avtalsbrottet är orsakat av tredje man utan anknytning till de avtalade tjänsteraa och har inte kunnat fömtses eller undvikas,

avtalsbrottet beror på force majeure enligt definitionen i artikel 4.6 b ii eller på en händelse som arrangören och/eller åter­försäljaren eller leverantören av tjänsten inte kunnat fömtse eller undvika även om de hade iakttagit vederbörlig aktsamhet.

I de fall som anges i andra och tredje strecksatsen ovan skall arrangören och/eller återförsäljaren omedelbart bistå en konsuraent i svårigheter.

I fråga om skada som uppkommer till följd av att de tjänster som ingär i resepaketet inte utförs eller utförs felaktigt, får medlems­statema tillåta att ersättningen begränsas i enlighet med intemationella konventioner på detta område.

I fråga om andra skador än personskador som uppkommer till följd av att de tjänster som ingår i resepaketet inte utförs eller utförs felaktigt, får medlemsstateraa tillåta att ersättningen begränsas i

120

avtalet. Sådan begränsning får inte vara oskälig.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 2

3.

Fömtom vad som sägs i punkt 2, fjärde stycket får ingen undan­tagsklausul från bestäraraelseraa i punkt 1 och 2 förekoraraa i avtalet.

4.

Konsuraenten måste genast och på platsen underrätta den som levererat tjänsten om varje försummelse att fullgöra åtagandena enligt avtalet som han upptäcker. Vidare skall han underrätta arrangören och/eller återförsäljaren skriftligt eller på något annat lämpligt sätt så snart som möjligt.

Denna skyldighet måste klart och uttryckligt anges i avtalet.

Artikel 6

Vid reklamation måste arrangören och/eller återförsäljaren eller hans eventuelle representant på platsen omedelbart försöka lösa problemet på lämpligt sätt.

Artikel 7

Den arrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetal­ning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten.

Artikel 8

Medlemsstateraa får för att skydda konsumenten anta eller upp­rätthälla strängare bestäraraelser på det område som omfattas av detta direktiv.

Artikel 9

1.

Medlemsstateraa skall sätta i kraft de bestäraraelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv före den 31 december 1992 och skall genast underrätta kommissionen om detta.

2.

Medlemsstateraa skall till komraissionen överlärana texteraa till centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inora det område som orafattas av detta direktiv.

121

Artikel 10

Prop. 1992/93:95

Bilaga 2 Detta direktiv riktar sig till raedlemsstateraa.

Utfårdat i Luxemburg den 13 juni 1990.

På rådets vägnar

D.J. 0'MALLEY

Ordförande

BILAGA

Avtalet skall innehålla följande gmndläggande villkor, om de är relevanta för det resepaket det gäller:

a)

resmål och, om vistelse under viss tid ingår, datum för denna,

b)

transportmedel, dess typ och standard samt datum, tid och plats för avresa och återkomst,

c)

om resepaketet även omfattar inkvartering, dennas belägenhet, kategori eller standard samt utraärkande kännetecken, att inkvarteringen är godkänd enligt medlemslandets officiella regler samt vilka måltider som ingår,

d)         om det krävs att ett visst minsta antal personer anmäler sig för

att resepaketet skall genomföras och, om sä är fallet, senaste

dag för meddelande till konsumenten att resepaketet inställts,

e)    resmtt,

f)         besök, utflykter eller andra tjänster sora ingår i det avtalade

totalpriset för resepaketet,

g)         namn och adress till arrangören, återförsäljaren och i förekom­

mande fall till försäkringsbolaget.

122

h)      priset för resepaketet, uppgift om raöjligheten av prisändringar   Prop. 1992/93:95 enligt artikel 4.4 och uppgift ora skatter och   avgifter för vissa   Bilaga 2 tjänster (start- och landningsavgifter i hamnar och på flygplat­ser, turistskatter) om sådana kostnader inte ingår i priset,

i)       betalningsplan och betaisätt;

j) speciella önskemål som konsumenten har meddelat arrangören eller återförsäljaren när han gjorde bokningen och som båda parter har godtagit,

k) den tidsperiod inom vilken konsumenten måste framställa klagomål över bristande fullgörande av avtalet.

123

Bilaga 3   Prop. 1992/93:95

ALLMÄNNA RESEVILLKOR

Bilaga 3

för sällskapsresor

Reseavtalet

1.1       Reseavtalet utgörs av det som överenskommits mellan resenären och

researrangören angående resan. Såvida inte annat särskilt överens­

kommits skriftligen, ingår i reseavtalet även uppgifter angående resan

som finns i researrangörens egna broschyrer och annonser.

1.2

Researrangören skall genomföra resan på ett fackmässigt sätt och i enlighet med reseavtalet.

1.3

Researrangören skall hålla resenären underrättad om frågor av betydelse för resenären som sararaanhänger med reseavtalet och under resan så långt det är rimligt råda och stödja denne.

1.4

För resor med reguljärt flyg, buss, tåg och båt kan särskilda villkor gälla avseende ändring av priset för resan, avbeställning av resan, överlåtelse av reseavtalet m.m. Sådana särskilda villkor skall skriftligen delges resenären i anslutning till reseavtalets ingående.

1.5

Anslutningsresor till och från avreseplatsen enligt reseavtalet ingär inte i reseavtalet om inte detta särskilt avtalats.

1.6

Reseavtalet är bindande för partema när researrangören skriftligen har bekräftat resenärens beställning och resenären inom avtalad tid betalt överenskommen anmälningsavgift enligt reseanangörens anvisningar. Researrangören skall bekräfta resenärens beställning utan dröjsmål.

1.7

Om resan beställts hos en av researrangören anlitad återförsäljare, t ex en resebyrå, ingår utfåstelse som gjorts av återförsäljaren i reseavtalet, om utfästelsen inte strider mot uppgifter sora läranats i researrangörens försäljningsmaterial för resan, t ex i resebroschyr eller annons.

1.8

Sådan återförsäljare som avses i punkt 1.7 ovan har rätt att för researrangörens räkning ta emot betalning, avbeställning, reklama­tion och vidta annan dylik åtgärd avseende resan, fömtsatt att researrangören avtalat om detta med återförsäljaren eller resenären haft anledning att anta detta på gmnd av att researrangören tillställt återförsäljaren resebroschyrer, beställningssedlar och dylikt.

124

2.     Betalning av priset för resan

Prop. 1992/93:95

Bilaga 3

2.1

Resenären skall betala resans pris senast vid den tidpunkt som framgår av reseavtalet.

2.2

Researrangören får inte kräva slutbetalning av resans pris tidigare än 40 dagar före avresan, om inte annat särskilt överenskommits.

2.3

Researrangören får i saraband raed bekräftelsen ta ut en första delbetalning (anmälningsavgift). Anmälningsavgiften skall vara skälig i förhållande till resans pris och oraständigheteraa i övrigt.

2.4

Om resenären inte betalar resans pris i enlighet med reseavtalet, får researrangören häva avtalet och behålla anmälningsavgiften som skadestånd om inte detta är oskäligt.

3.     Priset

3.1

Resans pris omfattar alla prestationer som ingår i reseavtalet.

3.2

Om researrangörens kostnader för att genoraföra resan ökar, får reseanangören höja priset för resan raed ett belopp sora raotsvarar kostnadsökningen under nedanstående fömtsättningar.

3.2.1

Kostnadsökningen skall ha blivit känd för reseanangören efter det att reseanangören bekräftat resenärens beställning enligt punkt 1.6 ovan.

3.2.2

Kostnadsökningen skall vara orsakad av

a)

ändrade skatter och allmänna avgifter eller

b)

växelkursförändringar som överstiger 60 kronor och som är en följd av officiellt beslutade devalveringar av den svenska kronan eller

c)

övriga växelkursförändringar sora överstiger 60 kronor eller

d) flygtransportkostnadsökningar som överstiger 60 kronor och

som beror pä ökade kostnader för flygbränsle eller valuta.

3.2.3    Om prishöjningen följer av punkt 3.2.2 a) eller b), skall resenären

underrättas därom senast 24 timmar före avresan.

Om prishöjningen följer av punkt 3.2.2 c) eller d) skall undenättelse ske senast 30 dagar före avresan.

Vid  flygtransportkostnadsökning  som  beror på  prishöjning  från reguljärt  flygbolag  skall  undenättelse ske senast  14 dagar före

125

avresan.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 3 3.2.4 Om prishöjningen överstiger 5 % av resans totala pris, dock lägst 200 kronor, har resenären rätt att häva reseavtalet om han under­rättar researrangören om detta senast fyra dagar efter det att rese­nären informerats om prishöjningen.

3.3       Om researrangörens kostnader för att genomföra resan minskar, skall

researrangören sänka priset för resan med ett belopp som motsvarar

kostnadsrainskningen under nedanstående fömtsättningar.

3.3.1

Kostnadsminskningen skall ha inträffat efter det att resenären betalt överenskommen anmälningsavgift.

3.3.2

Kostnadsminskningen skall vara orsakad av

a)

ändrade skatter och allmänna avgifter eller

b)

växelkursförändringar sora överstiger 60 kronor och sora är en följd av officiellt beslutade revalveringar av den svenska kronan eller

c)

övriga växelkursförändringar sora överstiger 60 kronor eller

d) flygtransportkostnadsminskning som överstiger 60 kronor och

som beror på minskade kostnader för fiygbränsle eller valuta.

3.3.3    Om kostnadsminskningen följer av punkt 3.3.2 a) eller b), skall den

omständighet som föranleder kostnadsrainskningen ha inträffat senast

24 timmar före avresan eller om kostnadsminskningen följer av punkt

3.3.2 c) eller d) senast 30 dagar före avresan.

3.4       Researrangören skall så snart som möjligt underrätta resenären om

prisförändringar. Prishöjningar skall före avresan betalas av resenä­

ren enligt researrangörens anvisningar. Prisminskningar skall

återbetalas utan dröjsmål.

4.       Resenärens rätt till avbeställning av resan

4.1     Resenären har rätt att avbeställa resan enligt följande.

4.1.1

Om avbeställningen sker tidigare än 30 dagar före avresan mot eriäggande av en kostnad motsvarande 5 % av resans pris, dock lägst 200 kronor.

4.1.2

Om avbeställningen sker senast 30 dagar före avresan raen tidigare än 14 dagar före avresan, raot eriäggande av en kostnad raotsvaran­de 15 % av resans pris.

126

4.1.3    Om avbeställningen sker senast 14 dagar före avresan raen tidigare   Prop. 1992/93:95

än 24 timmar före avresan, mot eriäggande av en kostnad motsva-   Bilaga 3

rande 50 % av resans pris.

4.1.4

Sker avbeställningen inom 24 tiraraar före avresan, skall resenären betala hela resans pris med avdrag för s k charterskatt.

4.1.5

Såvida inte annat angivits, är den vid reseavtalets ingående angivna avgångstiden och tiden för återkomst att anse som preliminära. De definitiva tideraa skall raeddelas resenären så snart som möjligt och senast 14 dagar före avresan.

Om den definitiva avgångstiden eller tiden för återkomst till avreseflygplatsen enligt meddelande som sägs i föregående stycke avviker från de preliminära tideraa med mer än 8 tiraraar, skall resenären vara berättigad att avbeställa resa som inte påbörjats. I sådant fall skall hela det belopp resenären erlagt för resan åter­betalas. Sådan avbeställning skall ske snarast och senast 4 dagar efter det att resenären informerats om de definitiva avgångs- eller åter-korasttideraa. Förändring av de prelirainära avgångs- eller återkorast-tideraa berättigar inte resenären till ersättning enligt punkt 7 och 8 eller till hävning enligt punkt 9.

4.2 Om resenären träffat avtal ora avbeställningsskydd, har resenären i fall sora anges i punkt 4.2.1 - 4.2.3 rätt att avbeställa resan utan annan kostnad än den expeditionsavgift sora framgår av rese­arrangörens broschyr. Expeditionsavgiften får uppgå till 5 % av resans pris dock högst 200 kronor. Vad resenären erlagt för avbeställningsskyddet skall inte återbetalas.

4.2.1

Om resenären eller dennes make/maka/sambo, resenärens eller dennes makes/makas eller sarabos släkting i rakt upp- eller nedstigande led eller syskon eller person med vilken resenären gemensamt beställt resan före avresan men efter det att reseavtalet blivit bindande för resenären enligt punkt 1.6 drabbas av allvarlig sjukdom, försämrat sjukdomstillstånd eller olycksfall och denna händelse är av sådan art, att resenären inte rimligen kan genoraföra resan.

4.2.2

Ora en annan händelse drabbar resenären efter det att reseavtalet blivit bindande enligt punkt 1.6 och om händelsen är av så in­gripande karaktär för resenären, att det inte är rimligt att kräva att resenären skall genomföra resan. Resenären skall inte ha kunnat råda över händelsen och vare sig känt till eller bort känna till denna då resan beställdes. Sådan ingripande händelse är t ex brand i den egna bostaden.

127

4.2.3     Om person med vilken resenären gemensamt beställt resan av-   Prop. 1992/93:95

beställer sin resa med stöd av punkteraa 4.2.1 eller 4.2.2 och det är   Bilaga 3

oskäligt att resenären skall genoraföra resan utan den andra personens

sällskap.

4.2.4     Resenär sora bokat gemensara inkvartering raed person som av­

beställt resan med stöd av punkteraa 4.2.1 - 4.2.3 skall erhålla

inkvartering av samma standard som enligt reseavtalet pä avtalat eller

likvärdigt hotell/anläggning, i mm/lägenhet som är storleksmässigt

anpassad till det kvarstående antalet resenärer i sällskapet.

Kvarstående resenärer skall vara berättigade att mot eriäggande av det av researrangören uppgivna tillägget behålla det urspmngligen bokade inkvarteringsaltemativet.

Vid sällskapsresor med buss eller reguljärt flyg skall resenären i fall som ovan angivits i denna punkt erlägga det tillägg sora enligt gällande prislista skall utgå vid inkvartering med högre standard, t ex enkelmm i stället för dubbelmm.

4.2.5     Resenären skall avbeställa resan så snart som möjligt efter det att

avbeställningsanlednng uppkomrait. Gmnden för avbeställningen skall

på tillförlitligt sätt styrkas med lakar- och/eller släktskapsintyg.

4.3

Avbeställning skall ske på det sätt som anges i resebroschyren eller i fårdhandlingama.

4.4

Efter avbeställning skall belopp sora resenären har tillgodo enligt ovan återbetalas utan dröjsmål.

5.       Överlåtelse av reseavtalet

5.1

Resenären har rätt att överlåta reseavtalet om researrangören underrättas om överlåtelsen senast 24 timmar före avresan. Vid överlåtelse har researrangören rätt att ta ut en expeditionsavgift som får uppgå till högst 200 kronor.

5.2

Researrangören kan vägra att godta överlåtelse av reseavtalet om t ex hotell, transportör eller annan leverantör inte godkänner överlåtelsen eller ora reglema om visum, inresetillstånd och dylikt inte medger överlåtelse av reseavtalet.

128

6.    Reklamation, avhiälpande av fel, krav på ersättning, m ra

Prop. 1992/93:95

Bilaga 3

6.1

Om researrangören inte genomför resan i enlighet med reseavtalet, kan resenären ha rätt till prisavdrag enligt punkt 7, till skadestånd enligt punkt 8 och till hävning av reseavtalet enligt punkt 9.

6.2

För att resenären skall ha sådan rätt som anges i punkt 6.1 krävs att resenären underrättar researrangören om felet eller skadan (rekla­merar) utan oskäligt dröjsmäl. Detta skall när så är möjligt ske pä resmålet.

6.3

Krav pä prisavdrag eller skadestånd skall framställas till resear­rangören så snart som möjligt och senast två månader efter hem­komsten, såvida inte synnerliga skäl föreligger.

6.4

Det åligger researrangören att så snart som raöjligt efter rekla­mationen avhjälpa felet eller skadan om detta inte skulle raedföra kostnad eller olägenhet för reseanangören sora är orimlig i förhål­lande till felets eller skadans betydelse för resenären.

7.    Prisavdrag

7.1

Om researrangören inte avhjälpt fel på sätt som angivits i punkt 6.4, har resenären rätt till prisavdrag som skall motsvara felets betydelse.

7.2

Vid fel som beskrivs i punkt 7.2.1 - 7.3.5 skall prisavdrag utgå i enlighet med vad som sägs där.

7.2.1  Förkortad vistelse på resmålet ra ra

Om vistelsen på resmålet förkortas med mer än 8 timmar, har resenären rätt till prisavdrag motsvarande en dagsandel av hela resans pris för varje dygn som resan förkortas mer än 8 timmar, såvida inte den förkortade vistelsen beror på force majeure.

Vid sällskapsresor med reguljärt flyg till destinationer utanför Europa gäller respektive flygbolags bestämmelser såvida inte den förkortade vistelsen beror på försuraraelse från researrangörens sida.

7.2.2  Försenad herakorast

Om återkomsten till avreseflygplatsen enligt reseavtalet försenas med mer än 8 timmar, är resenären berättigad till ersättning motsvarande 200 kronor för varje påbörjat dygn som förseningen varat, såvida inte förseningen beror på force majeure.

129 9 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

Vid sällskapsresor med reguljärt flyg gäller respdctive flygbolags   Prop. 1992/93:95 bestäraraelser, såvida inte förseningen beror på försummelse från   Bilaga 3 researrangörens sida.

7.3.1 Skadat eller förkoramet bagage

Om resenärens bagage är försenat vid ankomsten till resmålet, skall resenären omedelbart underrätta researrangörens personal om detta eller om sådan inte finns på resmålet, det anlitade flygbolagets personal, varefter resenären har rätt till ersättning för försenat bagage enligt följande.

7.3.2

Om bagaget inte anlänt till resmålet inom 8 timmar efter resenärens ankomst, skall researrangören betala ersättning med 200 kronor.

7.3.3

Om bagaget inte anlänt till resraålet inom 24 timmar efter resenärens ankomst, skall researrangören utöver beloppet enligt punkt 7.3.2 betala ersättning för resenärens skäliga utlägg för att hyra eller köpa sådana artiklar sora är nödvändiga för vistelsen på resraålet.

7.3.4

Om bagaget är försenat vid resenärens herakorast, skall resear­rangören se till att bagaget utan kostnad för resenären sänds till resenärens bostad. Någon ersättning skall i sådant fall inte utgå.

7.3.5

Ersättning sora utbetalats till resenären enligt denna punkt 7.3 skall inte återbetalas av resenären även om bagaget skulle komraa till rätta.

8.       Resenärens rätt till skadestånd

8.1

Resenären har rätt till ersättning för skada som åsamkats resenären till följd av att reseanangören inte uppfyllt sina förpliktelser enligt reseavtalet, såvida inte reseanangören visar att skadan inte beror på hans försuraraelse eller på försuraraelse från någon som resear­rangören anlitat för att medverka vid resans genoraförande, som t ex flygföretag eller hotell. Det åligger resenären att i möjligaste mån begränsa skadan.

8.2

Researrangörens skadeståndsansvar enligt föregående punkt omfattar inte skada i näringsverksamhet eller skada av rent ideell natur.

8.3

Reseanangörens skadeståndsansvar vid skada på sak eller person är begränsat till det minimibelopp som fraragår av tvingande bestäm­melser i svensk lag.

130

8.4     Om resenären har anledning att rikta krav mot någon som rese-   Prop. 1992/93:95 arrangören anlitat för att medverka vid resans genomförande, skall   Bilaga 3 researrangören vara behjälplig i rimlig omfattning.

9.       Hävning av reseavtalet

Researrangören och resenären har rätt att häva reseavtalet i följande fall.

9.1

Om researrangören eller resenären på ett väsentligt sätt bryter mot reseavtalet eller med hänsyn till omständigheterna får antas komma att bryta mot detta.

9.2

Om det efter det att researrangören bekräftat resenärens beställning enligt punkt 1.6 på eller i närheten av resmålet eller utefter den planerade fårdvägen inträffar katastrof, krigshandling, generalstrejk, eller annan ingripande händelse, såsom av behörig interaationell eller svensk myndighet konstaterad allvarlig smittosam sjukdom, som väsentligt påverkar resans genomförande eller förhållandena pä resmålet vid den tidpunkt då resan skall genomföras.

För att avgöra om händelsen är av sådan allvarlig karaktär som sagts i denna punkt, skall berörda myndigheter konsulteras.

9.3      Om ett tillräckligt antal anraälningar/resenärer till resan inte uppnåtts

eller kvarstår. Researrangören skall i sådant fall underrätta resenären

om hävningen snarast och senast 21 dagar före avresan. Ora resans

varaktighet är högst 5 dagar, får hävning av nu angiven anledning ske

senast 10 dagar före avresan.

9.3.1 Om en resa som avses i denna punkt ingår i en serie av resor, har researrangören rätt att häva även andra resor som ingår i samma serie under fömtsättning att hävningen inte sker senare än 21 dagar före avresedagen.

9.4      Vid hävning av reseavtalet av skäl som anges i punkt 9.2 och 9.3

samt vid hävning från resenärens sida enligt punkt 9.1 skall ersätt­

ning utbetalas enligt följande.

9.4.1

Om hävningen sker före avresan, skall resenären återfå hela det belopp som betalts för resan.

9.4.2

Ora hävningen sker efter det att resan påbörjats, skall resenären återfå hela det belopp sora betalts för resan med avdrag för värdet av de prestationer resenären erhållit i den män dessa varit till nytta för

131

denne.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 3 9.5     Vid hävning från reseanangörens sida enligt punkt 9.1 har resenä­ren inte rätt att återfå det som har betalts för resan.  Om resan påbörjats, skall resenären själv svara för samtliga kostnader för inkvartering, hemtransport m ra sora inträffat efter hävningen.

10.     Resenärens ansvar under resan

10.1 Researrangörens anvisningar m m

Resenären är skyldig att följa de anvisningar för resans genomfö­rande som lämnas av reseledaren eller av annan person som rese­arrangören anlitar. Resenären är skyldig att respektera de ordnings­regler som gäller för resan och för transporter, hotell etc och uppträda så, att medresenärer eller andra inte störs. Om resenären bryter raot detta, kan researrangören häva reseavtalet enligt punkt 9.1.

10.2 Resenärens ansvar för skada

Resenären är ansvarig för skada som denne vållar researrangören genom försummelse, t ex genom att inte följa lämnade anvisningar eller föreskrifter.

Det åligger resenären att ersätta skada som är lagligen gmndad gentemot någon som researrangören anlitat för att medverka vid resans genomförande.

10.3 Pass, visum ra ra

Resenären är själv ansvarig för att inhärata uppgifter ora samt iaktta nödvändiga formaliteter för resans genoraförande, som t ex innehav av giltigt pass, visum, vaccinationer, försäkring.

Resenären är själv ansvarig för alla kostnader som uppkommer på gmnd av brister i nämnda forraaliteter, t ex heratransport i följd av avsaknad av pass.

10.4 Avvikelse från anangemanget

Resenär som efter det att resan påbörjats avviker från arrangemanget är skyldig att raeddela detta till reseanangören eller till dennes representant. Resenären skall senast 24 timmar före av researrangören uppgiven återresetid kontakta reseanangören för kontroll av uppgifter

132

om hemresan.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 3 11.     Tvistlösning

Parteraa skall försöka lösa tvist som gäller tolkningen eller tillämp­ningen av reseavtalet genom förhandlingar. Om parteraa inte kan enas, kan tvisten prövas av Allraänna reklamationsnämnden eller av allmän domstol.

133

Bilaga 4    Prop. 1992/93:95 Bilaga 4

Promemorians huvudsakliga innehåll

I promemorian föreslås en ny lag om paketresor. Förslaget, som innebär ett förstärkt konsumentskydd på reseomrädet, är bl.a. ett led i det pågående arbetet raed transformering av EG-direktiv till svensk rätt. Enligt Sveriges åtagande i EES-avtalet skall svensk rätt ha anpassats till bl.a. EG:s direktiv om paketresor före den 1 januari 1993 eller den senare dag då avtalet träder i kraft. Vidare skall Sverige enligt ett luftfartsavtal mellan Sverige, Norge och EG ha infört regler som överensstämmer med direktivet senast den 1 januari 1993.

Lagförslaget ansluter nära till EG-direktivet i fråga om regleraas materiella innehåll. Den nya lagen har dock utforraats på ett sådant sätt att den i fråga ora uppbyggnad och stmktur går väl samman med övriga svenska lagar pä konsumenträttens oraråde. Det betyder bl.a. att vissa detaljbestämmelser uteslutits från lagen i avsikt att de i stället skall införas i svensk rätt genom myndighetsföreskrifter.

Lagförslaget innehåller bl.a. regler med krav på information till konsumenten såväl vid marknadsföring av paketresor som i samband med att avtal tecknas och inför avresa. Det innehåller också regler som begränsar researrangörens rätt att ändra priset för resan. Under de sista 20 dagaraa före avresan får priset inte höjas, även om arrangören drabbas av kostnadsökningar.

I lagen preciseras konsumentens rättigheter vid ändringar i avtals­villkoren och fel i de avtalade tjänsteraa. Konsumenten får bl.a. rätt att utan kostnad avbeställa resan vid väsentliga ändringar i avtals­villkoren och i vissa fall en rätt till omedelbar kostnadsfri hem­transport när arrangemangen väsentligt avviker från vad som utlovats. Regler finns också om konsumentens rätt att överlåta resan och om skyldighet för arrangören att snabbt vidta åtgärder när konsumenten framför klagomål.

För att den svenska lagstiftningen skall överensstämma med EG-direktivet fordras också att resegarantilagens tillärapningsoraråde utvidgas. Promemorian innehåller ett förslag till en sådan lagändring.

De nya bestämmelseraa föreslås träda i kraft den 1 januari 1993.

134

Bilaga 5    Prop. 1992/93:95

Promemorians lagförslag

Bilaga 5

1 Förslag till Lag om paketresor 

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1

§ Denna lag gäller paketresor som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet säljer eller marknadsför till konsuraenter för huvudsak­ligen enskilt ändamål.

2

§ Med paketresa avses i lagen ett i förväg planerat arrangemang som

1.  består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster

tillsammans med någon annan turisttjänst som utgör en väsentlig del

av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transport eller

inkvartering,

2.

varar mer än 24 timmar eller inbegriper överaattning särat

3.

säljs eller marknadsförs för ett gemensamt pris.

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i anangemanget debiteras för sig.

3 §  I lagen avses med

arrangör: den som annat än tillfålligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare,

återförsäljare: den sora säljer eller marknadsför paketresor sora arrangeras av någon annan,

konsument: den som själv eller genom någon annan köper en paketresa,

avtal: den överenskoraraelse om en paketresa som träffas raellan å ena sidan konsuraenten och å andra sidan anangören och återförsälja­ren eller en av dessa.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelseraa i denna lag

är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne.

Information m.m.

5 § Kataloger och broschyrer som tillhandahålls konsuraenter skall

på ett tydligt och begripligt sätt ange priset för resan,  resraål,

135

transportsätt, inkvartering och annan information som är väsentlig    Prop. 1992/93:95

för konsumenten.

Bilaga 5

Uppgifteraa i kataloger och broschyrer är bindande för arrangören och återförsäljaren. Ändringar får dock göras innan avtal träffas, om ett uttryckligt förbehåll om det har gjorts i katalogen eller broschyren och om konsumenten tydligt informeras om ändringaraa.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om vilken information som skall lämnas enligt första stycket.

6 § Innan ett avtal sluts skall konsumenten på lämpligt sätt infor­

meras om de formella fömtsättningar som gäller för resan, såsom

pass, visum och hälsodeklarationer.

I god tid före resan skall konsumenten få en detaljerad tidsplan samt på lämpligt sätt informeras om sådant som är viktigt för honom att känna till före och under resan.

Regeringen eller den rayndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om vilken information som skall lämnas enligt andra stycket.

7 § I fråga ora Underlätelse att lämna information som avses i 5 och

6 §§ eller som annars är av särskild betydelse från konsument­

synpunkt gäller marknadsföringslagen (1975:1418).

Avtalet

8 § Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig handling. I

handlingen skall även tas in sådan information om resan som är

väsentlig för konsumenten.

Innan avtal träffas skall konsumenten på lämpligt sätt få del av avtalsvillkor och inforraation enligt första stycket. Han skall få en egen kopia av den skriftliga handlingen.

Andra stycket gäller inte när avtal träffas oraedelbart före avresan.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om vad sora skall framgå av den skriftliga handlingen enligt första stycket.

9 § Arrangören ansvarar gentemot konsumenten för vad denne har

att fordra enligt avtalet. Ansvaret gäller även för sådana prestationer

som skall fiillgöras av nägon annan än arrangören.

Om återförsäljaren är part i avtalet med konsumenten, ansvarar han mot denne på samma sätt som arrangören.

136

överlåtelse av resan

Prop. 1992/93:95

10      § Konsuraenten får överlåta paketresan till nägon som uppfyller

alla villkor för resan. Han skall då i rimlig tid före avresan underrätta

arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt att överlåta resan.

När resan överlåts enligt första stycket är överlåtaren och förvärva­ren solidariskt ansvariga gentemot den andra parten i avtalet för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomma på gmnd av överlåtelsen.

Andringar före avresan

11

§ Arrangören får ändra avtalsvillkoren väsentligt till konsumen­tens nackdel endast om det är nödvändigt. Han skall så snart som möjligt underrätta konsumenten om ändringen och lämna besked om dennes rättigheter enligt 13 § första stycket.

12

§ Det överenskomna priset får höjas endast om det av avtalet framgår tydligt att detta får ske och hur det nya priset skall fastställas. Ett villkor om ändring av priset får inte vara ensidigt till konsumen­tens nackdel.

Priset får höjas endast på gmnd av

1. ändrade transportkostnader,

2.

ändrade skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingår i resan, eller

3.

förändringar i växelkurser som påverkar arrangörens kostnader för resan.

Priset får inte höjas under de sista 20 dagaraa före avtalad avrese­dag.

13      § Konsumenten får häva avtalet, om avtalsvillkoren ändras

väsentligt till hans nackdel. Avstår han från att häva avtalet, skall

partema träffa en särskild överenskoraraelse sora preciserar ändringar­

na och hur de påverkar priset.

Konsumenten skall så snart sora möjligt underrätta arrangören eller återförsäljaren om sitt beslut.

14      § Häver konsumenten avtalet enligt 13 § eller ställer anangören

in resan, har konsumenten rätt till en likvärdig eller bättre ersättnings­

resa, om arrangören eller återförsäljaren kan erbjuda detta. Om

konsumenten godtar en sämre ersättningsresa, har han rätt till

ersättning för mellanskillnaden.

Avstår konsumenten från sin rätt till ersättningsresa, skall han så snart som möjligt återfå vad han har betalat enligt avtalet.

137

Om konsumenten är skuld till att resan ställs in, har han inte rätt till    Prop. 1992/93:95 ersättningsresa enligt första stycket eller återbetalning enligt andra    Bilaga 5 stycket.

15      § I sådana fall som avses i 14 § första och andra styckena har

konsumenten rätt till skadestånd från arrangören, om det är skäligt.

Rätt till skadestånd föreligger inte, om

1.

resan ställts in på gmnd av att fårre personer än ett i avtalet angivet minimiantal anmält sig och konsumenten skriftligen under­rättats om det inom en i avtalet angiven tid, eller

2.

resan ställts in på gmnd av ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om resan ställts in på gmnd av nägon som arrangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om ocksä den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestäm­melsen. Detsamma gäller om orsaken är hänförlig till någon annan i ett tidigare led.

Ändringar efter avresan samt fel

16      § Om en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa inte kan tillhanda­

hållas, skall arrangören ordna lämpliga ersättningsarrangeraang utan

extra kostnad för konsuraenten.

Kan ersättningsarrangemang inte ordnas, eller avvisar konsumenten på godtagbara gmnder sädana anangeraang, skall arrangören, ora det är skäligt, utan extra kostnad för konsumenten tillhandahålla likvärdig transport tillbaka till platsen för avresan eller till någon annan ort som konsumenten godkänner.

Om en förändring i paketresan enligt första eller andra stycket innebär en försämring för konsumenten, är han berättigad till pris­avdrag samt skadestånd om det är skäligt.

17      § Vid andra fel i de avtalade tjänstema än som anges i 16 § har

konsumenten rätt till prisavdrag och skadesfånd. Rätt till skadestånd

föreligger dock inte, om

1.

felet beror på konsumenten,

2.

felet beror på ett hinder utanför anangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om felet beror på någon som arrangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om ocksä den

138

som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Detsam-   Prop. 1992/93:95

ma gäller om felet beror på någon annan i ett tidigare led.

Bilaga 5

Vid fel som har sin gmnd i omständigheter som beskrivs i första stycket 2 eller andra stycket skall arrangören snarast möjligt ge konsumenten den hjälp som behövs.

18

§ Skadestånd enligt 17 § omfattar ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada.

19

§ Vid sådana transporter där bestämmelseraa i sjölagen (1891:35), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) eller lagen (1985:193) om intemationell järavägstrafik är tillämpliga, gäller de bestämmelseraa i fråga om skadeståndsansvar genteraot konsumenten.

Reklamation m.m.

20      § Anser konsumenten att det föreligger fel i vad han har att

fordra enligt avtalet, skall han genast underrätta den som skall

fullgöra prestationen. Han skall även snarast möjligt, skriftligen eller

på annat lämpligt sätt, underrätta arrangören.

Konsumentens skyldighet att reklaraera enligt första stycket skall fraragå tydligt av avtalet.

21      § Om konsumenten framför klagomål som inte är uppenbart

obefogade, skall arrangören eller dennes lokala representant genast

vidta ätgärder för att finna en skälig lösning.

Tillsyn

22   §  Konsumentverket utövar tillsyn över att denna lag följs.

Tillsynen skall utövas så att den inte vållar stöne kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

23      § För tillsynen har Konsumentverket eller den som verket

förordnar rätt att företa inspektion hos arrangör eller återförsäljare

och att ta del av samtliga handlingar som behövs för tillsynen.

Arrangörer och återförsäljare skall lämna de upplysningar om

verksamheten sora begärs för tillsynen.

Om en arrangör eller en återförsäljare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får Konsumentverket förelägga arrangören eller återförsäljaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

24      § Om Konsumentverket enligt 23 § andra stycket har förelagt en

arrangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, får

139

beslutet överklagas hos kammanätten. Andra beslut av Konsument-    Prop. 1992/93:95

verket enligt 23 § får inte överklagas.

Bilaga 5

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

140

2      Förslag till

Lag om ändring i resegarantilagen (1972:204)

Prop. 1992/93:95 Bilaga 5

Härigenom föreskrivs att 1, 2, 4, 6, 7 och 14 (1972:204) skall ha följande lydelse.

resegarantilagen

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

1

Den som yrkesmässigt anord­nar sälbkapsresa till något annat land än Danmark, Finland, Island, Norge eller Sverige skall, innan han marknadsför resan, ställa säkerhet hos koraraerskol-legiura. Också den sora yrkes­mässigt tillhandahåller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådant slag skall ställa säkerhet hos kol­legiet. Skyldigheten att ställa säkerhet gäller oavsett om resan utgår frän Sverige eller frän ett annat land.

Den som yrkesmässigt anord­nar paketresor skall, innan han marknadsför resan, ställa säker­het hos kommerskollegium. Också den som yrkesmässigt tillhandahåller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådant slag skall ställa säkerhet hos kollegiet. Skyl­digheten att ställa säkerhet gäller oavsett om resan utgår frän Sverige eller från ett annat land.

2

§

Med   sälbkapsresa   avses denna lag resa, som utformats för en under åtminstone någon del av resan sammanhållen grupp av resenärer.

Med sälbkapsresa likställes individuell resa, om resan mark­nadsföres med i förväg uppgjort program och prbet innefattar, förutom resekostnad, även kost­nad för övernattning på annan plats än på färdmedlet.

Med paketresa avses i lagen ett i förväg planerat arrangemang som

1.

består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster tilbammans med någon annan turbttjänst som utgör en väsentlig del av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transport eller inkvartering,

2.

varar mer än 24 timmar eller inbegriper övernattning samt

3.

säljs eller marknadsförs för ett gemensamt pris.

141

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arran­gemanget debiteras för sig.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 5

4

§

Säkerhet skall gälla det be­lopp, som kommerskollegium med hänsyn till reseverksam­hetens art och omfattning be­stämmer. Beloppet skall uppgå till minst 200 000 kronor för den som anordnar sälbkapsresa eller förmedlar utom riket anordnad sälbkapsresa och till minst 50 000 kronor för den som för­medlar inom riket anordnad sälbkapsresa. Om särskilda skäl föreligger, får kollegiet fastställa säkerheten till lägre belopp eller heh efterge kravet på säkerhet.

Säkerhet skall gälla det belopp, som kommerskollegium med hänsyn till reseverksarahetens art och omfattning bestämmer. Be­loppet skall uppgå till minst 200 000 kronor för den som anordnar paketresa eller förmedlar utom riket anordnad paketresa och till minst 50 000 kronor för den sora förmedlar inom riket anordnad paketresa. Om särskilda skäl föreligger, får kollegiet fastställa säkerheten till lägre belopp eller helt efterge kravet på säkerhet.

6§

Säkerhet får tagas i anspråk för återbetalning av medel, vilka erlagts för sälbkapsresa, som blir inställd eller eljest icke kom­raer till stånd. I fräga om säll­skapsresa, som påbörjats raen icke slutförts, får säkerheten tagas i anspråk för resenäreraas uppehälle i utlandet, deras åter­resa och skälig ersättning till dem för värdet av de förraåner, sora de gått miste om genom att resan avkortats.

Har näringsidkare som ställt säkerhet försatts i konkurs eller måste han antagas vara på obe­stånd, får säkerheten tagas i anspråk även för att bestrida nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i sällskaps-

Säkerhet får tagas i anspråk för återbetalning av medel, vilka erlagts för paketresa, som blir inställd eller eljest icke komraer till stånd. I fråga ora paketresa, sora påbörjats raen icke slut­förts, får säkerheten tagas i anspråk för resenäreraas uppe­hälle i utlandet, deras återresa och skälig ersättning till dem för värdet av de förmåner, som de gått miste om genom att resan avkortats.

Har näringsidkare som ställt säkerhet försatts i konkurs eller måste han antagas vara på obe­stånd, får säkerheten tagas i anspråk även för att bestrida nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i paketresa

142

resa som avbmtits, dels utred­ning i ärende om säkerhetens ianspräktagande.

Medel som utbetalats får åter­krävas från resenär endast om denne genom otillbörligt hand­lande orsakat kostnad för vilken medlen tagits i anspråk.

som avbmtits, dels utredning i ärende om säkerhetens ian­språktagande.

Medel som utbetalats får åter­krävas från resenär endast om denne genom otillbörligt hand­lande orsakat kostnad för vilken medlen tagits i anspråk.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 5

7

§

Säkerhet, som ställts av den som förmedlar sälbkapsresa, får ej utnyttjas, om anordnare av resan ställt säkerhet av beskaf­fenhet att kunna tagas i anspråk enligt denna lag.

Säkerhet, som ställts av den som förmedlar paketresa får ej utnyttjas, om anordnare av resan ställt säkerhet av beskaffenhet att kunna tagas i anspråk enligt denna lag.

14 §

Till böter eller fångelse i högst ett år skall den dömas som uppsåtligen

1.    anordnar en sälbkapsresa

utan att, innan han marknadsför

resan, ha ställt säkerhet sora

krävs enligt denna lag eller

2.   tillhandahåller eller på an­

nat sätt förmedlar en sälbkaps­

resa utan att ha ställt sådan sä­

kerhet.

Till böter skall den dömas sora uppsåtligen eller av oaktsarahet

1.

läranar oriktig uppgift vid fullgörande av uppgiftsskyl­dighet sora ålagts honora raed stöd av 5 § eller

2.

underlåter att fullgöra sådan uppgiftsskyldighet.

För en gäraing sora avses i andra stycket 1 skall inte någon döraas till ansvar, ora gäraingen är belagd med straff i brotts­balken. Inte heller skall någon

Till böter eller fångelse i högst ett år skall den dömas som uppsåtligen

1.   anordnar en paketresa utan

att, innan han marknadsför re­

san, ha ställt säkerhet som krävs

enligt denna lag eller

2.   tillhandahåller eller på an­

nat sätt förmedlar en paketresa

utan att ha ställt sådan säker-het.

Till böter skall den dömas sora uppsåtligen eller av oaktsarahet

1.

läranar oriktig uppgift vid fullgörande av uppgiftsskyl­dighet sora ålagts honora raed stöd av 5 § eller

2.

underlåter att fullgöra sådan uppgiftsskyldighet.

För en gäming som avses i andra stycket 1 skall inte någon dömas till ansvar, om gäraingen är belagd med straff i brotts­balken. Inte heller skall någon dömas till ansvar för en gäraing

143

dömas till ansvar för en gäming sora avses i andra stycket 2 i den utsträckning gäraingen om- fattas av ett vitesföreläggande enligt 5§.

Allmänt åtal för brott mot denna lag får väckas endast efter medgivande av kommerskol­legiet.

sora avses i andra stycket 2 i den utsträckning gäraingen ora- fattas av ett vitesföreläggande enligt 5§.

Allraänt åtal för brott raot denna lag får väckas endast efter medgivande av komraerskol-legiet.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 5

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

144

Bilaga 6    Prop. 1992/93:95 Bilaga 6

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över departementspromemorian (Ds 1992:50) Lag om paketresor

Efter reraiss har yttranden över promemorian avgetts av Svea hovrätt, Malmö tingsrätt, Tierps tingsrätt. Kommerskollegium, Luftfartsverket, Konkurrensverket, Marknadsdomstolen, Konsumentverket, Allmänna reklamationsnäranden. Resegarantinämnden, Juridiska fakultets­nämnden vid Stockholras universitet, Sveriges Advokatsamfund, Svenska Resebranschens Riksförbund (RRF) och Konsument-vägledaraas förening.

KomraerskoUegiura har till sitt remissvar fogat ett yttrande från Stockholras Handelskararaare, som i sin tur bifogat ett yttrande från Viking Line Ab Oy.

Yttranden har också komrait in från Researrangöresföreningen i Sverige (RiS), Sveriges Hotell- och Restaurangförbund, Föreningen SverigeTurism, Svenska Campingvärdars Riksförbund och Svenska Liftanläggningars organisation.

Svenska komraunförbundet och Sveriges doraareförbund har beretts tillfålle att avge yttrande men avstått frän att yttra sig.

145

10 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

Bilaga 7    Prop. 1992/93:95

Lagrådsremissens lagförslag

Bilaga 7

1 Förslag till Lag om paketresor

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1

§  Denna lag gäller paketresor som arrangörer, själva eller genom återförsäljare, säljer eller marknadsför.

2

§  Med paketresa avses i lagen ett arrangemang som har utformats innan avtal träffas och sora

1.   består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster

i kombination med nägon turisttjänst som utgör en inte oväsentlig del

av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transport eller

inkvartering,

2.

varar mer än 24 timmar eller inbegriper överaattning särat

3.

säljs eller raarknadsförs för ett geraensamt pris eller för skilda priser som är knutna till varandra.

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arrangemanget skall betalas var för sig.

Med inkvartering avses i första stycket 1 logi som inte är att anse som enbart ett led i en transporttjänst.

När ordet resa eller avledningar därav förekommer i lagen avses även anangeraang där resor inte ingår.

3 §  I lagen avses med

arrangör: den som annat än tillfålligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare,

återförsäljare: den som säljer eller raarknadsför paketresor sora organiseras av någon annan,

resenär: den sora själv eller genom någon annan förvärvar en paketresa,

avtal: den överenskommelse om en paketresa som träffas raellan å ena sidan resenären och å andra sidan anangören och återförsäljaren eller en av dessa.

4 §   Avtalsvillkor sora i järaförelse raed bestäraraelseraa i denna lag

är till nackdel för resenären är utan verkan mot denne, om han

146

förvärvar paketresan huvudsakligen för enskilt ändamål från en    Prop. 1992/93:95

näringsidkare i dennes yrkesraässiga verksarahet.

"        Bilaga 7

Information m.m.

5 § Kataloger och broschyrer som tillhandahålls resenärer skall på

ett tydligt och begripligt sätt ange priset för resan, resmål, transport­

sätt, inkvartering och annan inforraation som är väsentlig för

resenären.

Uppgifteraa i kataloger och broschyrer är bindande för arrangören. Ändringar får dock göras innan avtal träffas, om ett uttryckligt förbehåll om det har gjorts i katalogen eller broschyren och om resenären tydligt inforraeras ora ändringaraa.

6 § Innan ett avtal sluts skall resenären pä lämpligt sätt informeras

om sådana hälsobestämmelser som blir tillämpliga under resan samt,

i den mån det har betydelse för resenären, ora vad sora gäller i fråga

ora pass och visura för raedborgare i stater inora Europeiska

ekonoraiska samarbetsorarådet.

I god tid före resan skall resenären få en detaljerad tidsplan särat på lärapligt sätt informeras om sådant som är viktigt för honom -att känna till före och under resan.

7 § Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller

information enligt 5 § första stycket.

Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att inforraation läranas enligt 6 §.

I fråga om brister i informationen gäller marknadsföringslagen (1975:1418).

Avtalet

8 § Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig handling. I

handlingen skall det även tas in sådan information ora resan som är

väsentlig för resenären.

Innan avtal träffas skall resenären på lärapligt sätt få del av avtalsvillkor och information enligt första stycket. Han skall få ett eget exemplar av den skriftliga handlingen.

Andra stycket gäller inte när avtal träffas kort före avresan.

9 § Anangören ansvarar gentemot resenären för vad denne har rätt

att fordra till följd av avtalet. Ansvaret gäller även för sådana

prestationer som skall fullgöras av någon annan än anangören.

Om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han mot resenären på samraa sätt som anangören.

147

överlåtelse av resan

Prop. 1992/93:95

10      § Resenären får överlåta paketresan till någon som uppfyller alla

villkor för resan, om han i skälig tid före avresan underrättar

arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt.

När resan överlåts enligt första stycket är överlåtaren och förvärva­ren solidariskt ansvariga genteraot den andra parten i avtalet för vad som återsfår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomraa på gmnd av överlåtelsen.

Ändringar före avresan

11      § Avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdel endast om det

framgår tydligt i avtalet att detta får ske. Priset får höjas endast om

det dessutom av avtalet framgår tydligt hur det nya priset skall

fastställas.

Priset får höjas endast på gmnd av

1.

ändringar i transportkostnader,

2.

ändringar i skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingår i resan, eller

3.

ändringar i växelkurser sora påverkar arrangörens kostnader för resan.

Priset får inte höjas under de sista 20 dagama före den avtalade avresedagen. Ett villkor om ändring av priset fär inte vara ensidigt till resenärens nackdel.

12      § Resenären får häva avtalet, om avtalsvillkoren ändras väsentligt

till hans nackdel.

Om anangören vill ändra avtalsvillkoren, skall han underrätta resenären och därvid lämna besked om dennes rätt att häva avtalet enligt första stycket.

Resenären skall inom skälig tid raeddela arrangören eller återförsäl­jaren ora han vill häva avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin hävningsrätt.

13      § Häver resenären avtalet enligt 12 §, har han rätt till en likvärdig

eller bättre ersättningsresa, om arrangören eller återförsäljaren kan

erbjuda detta. Om resenären godtar en sämre ersättningsresa, har han

rätt till ersättning för prisskillnaden.

Avstår resenären från sin rätt till ersättningsresa, eller kan en sädan resa inte erbjudas, skall han så snart som raöjligt få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet.

Bestämmelseraa i första och andra styckena gäller också om arrangören ställer in resan utan att resenären är skuld till det.

148

14 §  I sådana fall som avses i 13 § har resenären rätt till skadestånd   Prop. 1992/93:95

från arrangören, om det är skäligt.

Bilaga 7

Rätt till skadestånd på gmnd av att arrangören ställt in resan föreligger inte, om arrangören visar

1.   att fårre personer än ett i avtalet angivet miniraiantal anmält sig

till resan och resenären inom en i avtalet angiven tid skriftligen under­

rättats om att resan ställts in, eller

2.   att resan inte kunnat genoraföras på gmnd av ett hinder utanför

arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha

räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller

skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om resan ställts in på gmnd av någon som arrangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar enligt första stycket 2 endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestäm­melsen. Detsamma gäller om orsaken är hänförlig till någon annan i ett tidigare led.

Ändringar efter avresan, fel och brister

15 § Om en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa inte kan tillhanda­

hållas, skall arrangören ordna lärapliga ersättningsarrangeraang utan

extra kostnad för resenären.

Kan ersättningsanangemang inte ordnas eller avvisar resenären på godtagbara gmnder sådana arrangemang, skall arrangören, om det är skäligt, utan extra kostnad för resenären tillhandahålla likvärdig transport tillbaka till platsen för avresan eller till någon annan ort som resenären godkänner.

Innebär en förändring i paketresan enligt första eller andra stycket en försämring för resenären är han, om det är skäligt, berättigad till prisavdrag och skadestånd.

16 § Vid andra fel i de avtalade tjänstema än sådana som anges i

15 § har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte felet

beror på honom.

Resenären har inte rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet beror på ett hinder utanför anangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Om felet beror på någon som arrangören har anlitat, är anangören fri från skadeståndsansvar enligt andra stycket endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestäraraelsen. Detsara­raa gäller om felet beror på någon annan i ett tidigare led.

Vid fel som har sin gmnd i omständigheter sora beskrivs i andra eller tredje stycket skall arrangören snarast möjligt ge resenären den hjälp som behövs.

149

11 Riksdagen 1992/93. I saml. Nr 95

17

§  Skadestånd enligt denna lag omfattar ersättning för personskada,    Prop. 1992/93:95 sakskada och ren förmögenhetsskada.

Bilaga 7

18

§ Skador som omfattas av bestämmelseraa i sjölagen (1891:35), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) eller lagen (1985:193) om interaationell järavägstrafik ersätts enligt de lagama i stället för enligt denna lag. Arrangören är dock alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda lagama.

Reklamation m.m.

19      § Resenären får inte åberopa fel i vad han har rätt att fordra till

följd av avtalet, om han inte inom skälig tid efter det att han märkt

eller bort märka felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om

felet.

Utan hinder av första stycket får resenären åberopa fel, om arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder.

Resenärens skyldighet att reklamera enligt första stycket skall framgå tydligt av avtalet.

20      § Ora resenären framför klagoraål sora inte är obefogade, skall

arrangören eller dennes lokala representant genast vidta ätgärder för

att finna en skälig lösning.

Tillsyn

21   §   Konsumentverket utövar tillsyn över att denna lag följs.

Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller

olägenhet än som är nödvändigt.

22     § För tillsynen har Konsumentverket eller den som verket utser

rätt att göra inspektioner hos anangörer och återförsäljare och att ta

del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Anangörer och

återförsäljare skall lärana de upplysningar om verksamheten som

begärs för tillsynen.

Ora en arrangör eller en återförsäljare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får Konsumentverket förelägga anangören eller återförsäljaren vid vite att fullgöra sin skyldighet.

23     § Ora Konsumentverket enligt 22 § andra stycket har förelagt en

anangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, får

150

beslutet överklagas hos kammanätten. Andra beslut av Konsument-    Prop. 1992/93:95

verket enligt 22 § får inte överklagas.

Bilaga 7

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2.

Bestämmelseraa i 5 § första stycket gäller inte för kataloger eller broschyrer som har distribuerats före ikraftträdandet.

3.

Uppgifter i kataloger eller broschyrer som har distribuerats före ikraftträdandet får ändras, även om det i katalogen eller broschyren inte har gjorts något sådant förbehåll som sägs i 5 § andra stycket.

151

2 Förslag till

Lag om ändring i resegarantilagen (1972:204)

Härigenom föreskrivs att 1, 2, 4, 6, 7 och 14 §§ resegarantilagen (1972:204) skall ha följande lydelse.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 7

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

1 §

Den som yrkesmässigt anord­nar sälbkapsresa till något annat land än Danmark, Finland, Island, Norge eller Sverige skall, innan han raarknadsför resan, ställa säkerhet hos Koraraerskol-legium. Också den som yrkes­raässigt tillhandahåller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådant slag skall ställa säkerhet hos kol­legiet. Skyldigheten att ställa säkerhet gäller oavsett om resan utgår från Sverige eller från ett annat land.

E>en som yrkesmässigt anord­nar paketresor skall, innan han marknadsför resan, ställa säker­het hos KomraerskoUegiura. Också den sora yrkesraässigt tillhandahåller eller på annat sätt förraedlar av annan anordnad resa av sådant slag skall ställa säkerhet hos kollegiet. Skyl­digheten att ställa säkerhet gäller oavsett om resan utgår från Sverige eller från ett annat land.

2

§

Med sälbkapsresa avses i denna lag resa, som utformats för en under åtminstone någon del av resan sammanhållen grupp av resenärer.

Med sälbkapsresa likställes individuell resa, om resan mark­nadsföres med i förväg uppgjort program och prbet innefattar, förutom resekostnad, även kost­nad för övernattning på annan plats än på färdmedlet.

Med paketresa avses i lagen ett arrangemang som har utformats innan avtal träffas och som

1.

består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster i kombination med någon turbttjänst som utgör en inte oväsentlig del av arrangemanget och som inte är direkt knuten till transport eller inkvartering,

2.

varar mer än 24 timmar eller inbegriper övernattning samt

3.

säljs eller marknadsförs för ett gemensamt prb eller för skilda prber som är knutna till varandra.

152

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arrange­manget skall betalas varför sig.

Med inkvartering avses iförsta stycket 1 logi som inte är att anse som ett led i en transport­tjänst.

När ordet resa eller avled­ningar därav förekommer i lagen avses även arrangemang i vilka resor inte ingår.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 7

4

§

Säkerhet skall gälla det be­lopp, som KomraerskoUegiura raed hänsyn till reseverksara­hetens art och orafattning be­stäraraer. Beloppet skall uppgå till minst 200 000 kronor för den som anordnar sälbkapsresa eller förmedlar utom riket anordnad sälbkapsresa och till minst 50 000 kronor för den som för­medlar inom riket anordnad sälbkapsresa. Om särskilda skäl föreligger, får kollegiet fastställa säkerheten till lägre belopp eller helt efterge kravet på säkerhet.

Säkerhet skall gälla det belopp, som KomraerskoUegiura raed hänsyn till reseverksamhetens art och omfattning bestämraer. Be­loppet skall uppgå till rainst 200 000 kronor för den som anordnar paketresa eller för­medlar utom riket anordnad paketresa och till minst 50 

(XX) 

kronor för den som förmedlar inom riket anordnad paketresa. Ora särskilda skäl föreligger, får kollegiet fastställa säkerheten till lägre belopp eller helt efterge kravet pä säkerhet.

6§

Säkerhet får tagas i anspråk för återbetalning av medel, vilka erlagts för sälbkapsresa, som blir inställd eller eljest icke kom­mer till sfånd. I fråga om säll­skapsresa, som påbörjats men icke slutförts, får säkerheten tagas i anspråk för resenäreraas uppehälle i utlandet, deras åter­resa och skälig ersättning till dem för värdet av de förraåner.

Säkerhet får tagas i anspråk för återbetalning av raedel, vilka erlagts för paketresa, sora blir inställd eller eljest icke kommer till stånd. I fråga om paketresa, sora påbörjats raen icke slut­förts, får säkerheten tagas i anspråk för resenäreraas uppe­hälle i utlandet, deras återresa och skälig ersättning till dem för värdet av de förmåner, som de

1.53

Medel som utbetalats får återkrävas från resenär endast om denne genom otillbörligt handlande orsakat kostnad för vilken medlen tagits i anspråk.

som de gått miste om genom att resan avkortats.

Har näringsidkare som ställt säkerhet försatts i konkurs eller måste han antagas vara på obe-sfånd, får säkerheten tagas i anspråk även för att bestrida nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i sälbkaps­resa som avbmtits, dels utred­ning i ärende om säkerhetens ianspråktagande.

gått miste om genora att resan avkortats.

Har näringsidkare sora ställt säkerhet försatts i konkurs eller måste han antagas vara på obe-sfånd, får säkerheten tagas i anspråk även för att bestrida nödvändiga kostnader för dels biträde åt deltagare i paketresa sora avbmtits, dels utredning i ärende om säkerhetens ian­språktagande.

Prop. 1992/93:95 Bilaga 7

7

§

Säkerhet, som ställts av den som förmedlar sälbkapsresa, får ej utnyttjas, om anordnare av resan ställt säkerhet av beskaf­fenhet att kunna tagas i anspråk enligt denna lag.

Säkerhet, som ställts av den som förmedlar paketresa får ej utnyttjas, om anordnare av resan ställt säkerhet av beskaffenhet att kunna tagas i anspråk enligt denna lag.

14 §

kerhet. Till böter skall den döraas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.   lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av uppgiftsskyldighet som

 ålagts honora raed stöd av 5 § eller

2. underlåter att fullgöra sådan uppgiftsskyldighet.

För en gäming sora avses i andra stycket 1 skall inte någon döraas till ansvar, om gäraingen är belagd med straff i brottsbalken. Inte

Till böter eller fångelse i högst ett år skall den dömas som uppsåtligen

1.    anordnar en sälbkapsresa

utan att, innan han marknadsför

resan, ha ställt säkerhet som

krävs enligt denna lag eller

2.   tillhandahåller eller på an­

nat sätt förmedlar en sälbkaps­

resa utan att ha ställt sådan sä-

Till böter eller fångelse i högst ett år skall den dömas som uppsåtligen

1.   anordnar en paketresa utan

att, innan han raarknadsför re­

san, ha ställt säkerhet sora krävs

enligt denna lag eller

2.   tillhandahåller eller pä an­

nat sätt förmedlar en paketresa

utan att ha ställt sådan säkerhet.

154

heller skall någon dömas till ansvar för en gäraing som avses i andra    Prop. 1992/93:95 stycket 2 i den utsträckning gäraingen omfattas av ett vitesföreläg-    Bilaga 7 gande enligt 5 §.

Allmänt åtal för brott mot Allmänt åtal för brott mot

denna lag får väckas endast efter denna lag får väckas endast efter

medgivande av Kommerskol- raedgivande av Kommerskol­

legiet,

legium.

Denna lag träder i kraft den I juli 1993.

155

3 Förslag till

Prop. 1992/93:95

Bilaga 7

Lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

Härigenora föreskrivs att 177 § sjölagen (1891:35 s. 1) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

177 §

Avser befordringsavtalet bestärad person, får denne inte överlåta sin rätt enligt avtalet till någon annan. Sedan resan har påbörjats får överlåtelse inte äga mra, även ora avtalet inte avser bestärad person.

Bestämmebema iförsta stycket gäller inte när lagen (1992:000) om paketresor är tillämplig på avtalet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

156

Bilaga 8    Prop. 1992/93:95

LAGRÅDET

Bilaga 8

Utdrag ur protokoll vid sararaanträde 1992-11-05

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Hans-Gunnar Solemd, regeringsrådet Anders Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssararaanträde den 8 oktober 1992 har regeringen på hemställan av statsrådet Laurén beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om paketresor, m.ra.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessora Göran Larabertz.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till lag om paketresor

Det reraitterade lagförslaget ansluter nära till EG-direktivet ora paketresor ra.m. (90/314/EEG). Införlivandet gmndas frärast på Sveriges åtagande enligt EES-avtalet. Detta förhållande, sora kan få avgörande betydelse för tolkningen av lagens bestäraraelser, innebär också att dessa i allt väsentligt faller under lagvalsregeln i 5 § EES-lagen.

När ett införlivande - såsora i förevarande fall - sker genom transfor­mation, aktualiseras frågan hur EG-urspmnget och sambandet med EES-avtalet lärapligen bör raarkeras. Frågan har uppraärksararaats i förarbetena till EES-lagen. Enligt den lösning sora då föreslogs i remissen till lagrådet skulle erforderlig information lämnas genom en not i Svensk författningssamling. Lagrådet förordade en ordning som innebar att sambandet i största raöjliga utsträckning skulle fraragå direkt av författningstexten. I prop. 1991/92:170 har det föredragande statsrådet i stort anslutit sig till lagrådets synpunkter och uttalat att raan, i fall då det är raöjligt och lärapligt, bör sträva efter att låta sarabandet raed EG-rätten komraa till uttryck redan i författnings­texten. Detta bör enligt statsrådet inte hindra att man behåller och i viss mån bygger vidare på det systera raed noter som SFS-utgivaren sedan länge tillärapar (a. prop. s. 187).

Principen att sarabandet skall koraraa till direkt uttryck i författnings-

157

12 Riksdagen 1992/93. 1 saml. Nr 95

texten har följts i några av de förslag sora på senaste tid remitterats    Prop. 1992/93:95 till lagrådet. Ett exempel är förslaget till lag om offentlig upphand-    Bilaga 8 ling, som i 1 § andra stycket ger upplysning om sambandet med EES-avtalet och anslutningen till EG-direktiv inom upphandlingsområdet.

Det nu remitterade förslaget till lag om paketresor innehåller däreraot inte någon motsvarande upplysning och frågan har inte närmare kommenterats i remissprotokollet. Lagrådet är medvetet om att uppfattningaraa om lämplig informationsmetod kan gå isär och att goda skäl kan anföras för båda de huvudmetoder som diskuterats i förarbetena till EES-lagen. Viktigt är emellertid att lagstiftaren följer en konsekvent och enhetlig linje. En vacklande praxis kan skapa osäkerhet och vålla missförsfånd vid den praktiska tillämpningen.

Mot bakgmnd av vad sora sålunda förekommit i lagstiftningsärenden, som tidigare behandlats av lagrådet, ifrågasätter lagrådet ora inte en erinran ora sambandet med EES-avtalet bör tas in i lagen, förslagsvis som ett andra stycke i 1 §.

Beträffande lagen i övrigt förordar lagrädet vissa omformuleringar i förtydligande syfte och för att närmare ansluta lagtexten till direktivets ordalag. Vad särskilt angår 5, 6 och 8 §§ utgår remissförslaget från att möjlighetema att koraplettera lagens regler genora verkställighets­föreskrifter är vidsträcktare än vad 8 kap. 13 § regeringsformen medger. För att regeringen skall ha normgivningsmakt enligt sistnäranda gmndlagsstadgande raåste krävas att tillräckligt vägledande bestäraraelser i den av riksdagen stiftade lagen drar upp raraen för regeringens förordningsmakt. Lagtexten har i lagrådets förslag utformats i enlighet härraed.

Lagrådets lagtextförslag i fråga ora 2-20 §§ fraragår av bilaga till lagrådets protokoll.

Förslaget till lag om ändring i resegarantilagen (1972:204)

I specialraotiveringen anförs att lagens tillärapningsoraråde har ändrats så att det överensstäraraer raed tillärapningsorarådet för lagen ora paketresor. Beträffande det sistnäranda tas i reraissprotokollet och i lagtexten avsfånd från tanken att knyta begreppen "anangör" och "återförsäljare" till att dessa är näringsidkare sora agerar i sin yrkesmässiga verksamhet. Eraellertid är tillämpningsområdet i förslaget till lag om ändring i resegarantilagen alltjärat begränsat till dera sora anordnar eller förraedlar resor i yrkesmässig verksarahet. För att det i raotiven uppställda raålet skall uppnås bör skyldigheten enligt  1   §  resegarantilagen att ställa säkerhet gälla den som  är

l.iS

arrangör eller återförsäljare enligt lagen om paketresor. Detta leder    Prop. 1992/93:95 till följdändringar i andra paragrafer och till att 2 § kan upphävas.       Bilaga 8

Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1)

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

159

BILAGA TILL

Prop. 1992/93:95

LAGRÅDETS PROTOKOLL    Bilaga 8 1992-11-05

Förslag till

Lag om paketresor

Inledande bestämmelser

2 § Med paketresa avses i lagen ett arrangemang som har utformats

innan avtal träffas och sora

1.   består av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster

i korabination med någon turisttjänst som utgör en inte oväsentlig del

av arrangeraanget och sora inte är direkt knuten till transport eller

inkvartering,

2.

varar raer än 24 tiraraar eller inbegriper övemattning samt

3.

säljs eller marknadsförs för ett gemensarat pris eller för skilda priser som är knutna till varandra.

Lagen gäller även om olika tjänster som ingår i arrangeraanget skall betalas var för sig.

Med inkvartering avses i första stycket 1 logi sora inte är att anse sora enbart ett led i en transporttjänst.

När ordet resa eller avledningar därav förekoramer i lagen avses även anangeraang där transport inte ingår.

3 §   I lagen avses med

arrangör: den som annat än tillfålligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkt eller genom en återförsäljare,

återförsäljare: den som säljer eller raarknadsför paketresor som organiseras av någon annan såsora anangör,

resenär: den sora själv eller genom någon annan förvärvar en paketresa,

avtal: den överenskoraraelse ora en paketresa sora träffas mellan å ena sidan resenären och å andra sidan anangören och återförsäljaren eller en av dessa.

4 § Avtalsvillkor som i jämförelse raed bestäraraelsema i denna lag

är till nackdel för resenären är utan verkan raot denne, ora han

förvärvar paketresan huvudsakligen för enskilt ändamål från en

160

näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 8 Information m.m.

5 § Kataloger och broschyrer som tillhandahålls resenärer skall

innehålla tydlig och begriplig information om priset samt i förekom­

mande fall om resmål, transporter, inkvartering, raåltider, resplan,

inresebestämmelser, betalningsvillkor och villkor om minsta antal

resenärer för resan.

Uppgifteraa i kataloger och broschyrer är bindande för anangören. Ändringar får dock göras innan avtal träffas, om ett uttryckligt förbehåll om det har gjorts i katalogen eller broschyren och om resenären tydligt inforraeras om ändringaraa.

6 § Innan ett avtal sluts skall resenären på lämpligt sätt informeras

ora sädana hälsobestäraraelser sora blir tillärapliga under resan särat,

i den raån det har betydelse för resenären, ora vad som gäller i fråga

om pass och visum för medborgare i stater inom Europeiska

ekonomiska samarbetsorarådet.

I god tid före resan skall resenären på lämpligt sätt få information om

1.

transportarrangeraang och försäkringsmöjligheter,

2.

sådana uppgifter som gör det möjligt dels för resenären att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan, dels för anhöriga att koraraa i kontakt med resenären om denne är minderårig.

7 § Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrer innehåller

information enligt 5 § första stycket.

Arrangören och återförsäljaren ansvarar för att information lämnas enligt 6 §.

I fråga ora Underlätelse att lärana information enligt 5 och 6 §§ skall marknadsföringslagen (1975:1418) tillämpas.

Avtalet

8 § Arrangören skall se till att avtalet innehåller uttryckliga villkor

om priset för resan, möjligheten av prisändringar och kostnader sora

kan tiUkoraraa, betalningsvillkor och reklamationsfrister samt,

beroende på vad sora ingår i paketresan, om resmål, resplan,

transporter, inkvartering, andra turisttjänster, särskilda önskeraål från

resenärens sida sora godtagits och försäkringar. Alla avtalsvillkor

skall framgå av en skriftlig handling. Arrangören skall också se till

att handlingen innehåller uppgifter som gör det möjligt att komraa i

kontakt raed arrangören eller återförsäljaren under resan.

Innan avtal träffas skall resenären på lämpligt sätt få del av

161

avtalsvillkor och information enligt första stycket. Han skall få ett    Prop. 1992/93:95

eget exemplar av den skriftliga handlingen.

Bilaga 8

Andra stycket gäller inte när avtal träffas kort före avresan.

9 § Arrangören ansvarar gentemot resenären för vad denne har rätt

att fordra till följd av avtalet. Ansvaret gäller även för sådana

prestationer som skall fullgöras av någon annan än arrangören.

Om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han mot resenären på samma sätt som arrangören.

Överiåtelse av resan

10      § Resenären fär överlåta paketresan till någon som uppfyller alla

villkor för att få delta i resan, om han i skälig tid före avresan

underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt.

När resan överlåts enligt första stycket är överlåtaren och förvärva­ren solidariskt ansvariga genteraot den andra parten i avtalet för vad som återstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkomma på gmnd av överlåtelsen.

Andringar före avresan, m.m.

11      § Avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdel endast om det

framgår tydligt av avtalet att detta får ske. Priset får höjas endast om

det dessutom av avtalet framgår tydligt hur det nya priset skall

fastställas.

Priset får höjas endast på gmnd av

1.    ändringar i transportkostnader,

2.

ändringar i skatter, tullar eller avgifter avseende tjänster sora ingår i resan, eller

3.

ändringar i växelkurser sora påverkar arrangörens kostnader för resan.

Priset får inte höjas under de sista 20 dagaraa före den avtalade avresedagen. Ett avtalsvillkor om att priset kan ändras får inte vara ensidigt till resenärens nackdel.

12      § Resenären får frånträda avtalet, om arrangören förklarar att han

inte kommer att fullgöra vad han har åtagit sig och avtalsbrottet är av

väsentlig betydelse för resenären. Resenären får också frånträda

avtalet, om avtalsvillkoren ändras enligt 11 § och ändringen är

väsentligt till hans nackdel.

Om arrangören avser att bryta avtalet, eller om han vill ändra avtalsvillkoren, skall han underrätta resenären snarast och därvid lämna besked om dennes rätt att frånträda avtalet enligt första stycket.

Resenären skall inom skälig tid meddela arrangören eller återförsäl­jaren om han vill frånträda avtalet. Gör han inte det, förlorar han sin

162

rätt att frånträda avtalet.

Prop. 1992/93:95

Bilaga 8

13      § Frånträder resenären avtalet enligt 12 §, har han rätt till en

annan paketresa som är av likvärdig eller högre kvalitet, ora arran­

gören eller återförsäljaren kan erbjuda detta. Om resenären godtar en

sämre ersättningsresa, har han rätt till ersättning för prisskillnaden.

Avsfår resenären från sin rätt till ersättningsresa, eller kan en sådan resa inte erbjudas, skall han snarast få tillbaka vad han har betalat enligt avtalet.

Bestämmelseraa i första och andra styckena gäller också om arrangören staller in resan utan att resenären är skuld till det.

14      § I sådana fall som avses i 13 § har resenären rätt till skadestånd

från arrangören, om det är skäligt.

Rätt till skadestånd på gmnd av att arrangören ställt in resan föreligger inte, om arrangören visar

1.   att fårre personer än ett i avtalet angivet miniraiantal anraält sig

till resan och resenären inom en i avtalet angiven tid skriftligen under­

rättats om att resan ställts in, eller

2.   att resan inte kunnat genoraföras på gmnd av ett hinder utanför

arrangörens kontroll sora denne inte skäligen kunde förväntas ha

räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller

skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit.

Beror det på nägon som arrangören har anlitat att resan har ställts in, är arrangören fri från skadesfåndsansvar enligt första stycket 2 endast om ocksä den sora han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Detsamma gäller om orsaken är hänförlig till någon annan i ett tidigare led.

Ändringar efter avresan, m.m.

15      § Om efter avresan en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa inte

kan tillhandahållas, skall arrangören ordna lämpliga ersättningsarran­

gemang utan extra kostnad för resenären.

Kan ersättningsarrangemang inte ordnas eller avvisar resenären på godtagbara gmnder sädana arrangeraang, skall anangören, om det är skäligt, utan extra kostnad för resenären tillhandahålla likvärdig transport tillbaka till platsen för avresan eller till någon annan ort som resenären godkänner.

Innebär en förändring i paketresan enligt första eller andra stycket en försämring för resenären är han, om det är skäligt, berättigad till prisavdrag och skadestånd.

16      § Vid andra fel i de avtalade tjänsteraa än sådana sora anges i

15 § har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd, ora inte felet

163

beror på honora.

Prop. 1992/93:95

Resenären har inte rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet Bilaga 8 beror på ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder denne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Om felet beror på nägon som arrangören har anlitat, är arrangören fri frän skadeståndsansvar enligt andra stycket endast om också den som han har anlitat skulle vara fri enligt den bestämmelsen. Etetsam­ma gäller om felet beror på någon annan i ett tidigare led.

Vid fel som har sin gmnd i omständigheter som beskrivs i andra eller tredje stycket skall arrangören genast ge resenären den hjälp som behövs.

17

§ Skadesfånd enligt 15 och 16 §§ omfattar, fömtom ersättmng för ren förmögenhetsskada, ersättning för personskada och sakskada.

18

§ Skador som omfattas av bestämmelsema i sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) eller lagen (1985:193) om interaationell järavägstrafik ersätts enligt de lagama i sfållet för enligt denna lag. Arrangören är dock alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har rätt att fordra enligt de nämnda lagaraa.

19

§ Resenären får inte åberopa fel som avses i 15 eller 16 §, om han inte inom skälig tid efter det att han märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om felet.

Utan hinder av första stycket får resenären åberopa fel, ora arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder.

Resenärens skyldighet att reklaraera enligt första stycket skall fraragå tydligt av avtalet.

20      § Om resenären framför klagomål sora inte är obefogade, skall

arrangören eller hans lokala representant genast vidta åtgärder för att

finna en lämplig lösning.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

2.

Besfåmmelseraa i 5 § första stycket gäller inte för kataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet.

3.

Uppgifter i kataloger eller broschyrer sora har fraraställts före ikraftträdandet får ändras, även ora det i katalogen eller broschyren inte har gjorts något sådant förbehåll sora sägs i 5 § andra stycket.

164

Bilaga 9    Prop. 1992/93:95

Jämförelsetabell

Bilaga 9

Tabellen innehåller en sararaansfållning av besfåraraelseraa i den föreslagna nya lagen ora paketresor och raotsvarande besfåmmelser i EG-direktivet (90/314/EEG). I tabell 3 anges närraast motsvarande besfåmmelser i de Allmänna Resevillkor för sällskapsresor som gäller sedan den 15 november 1991.' Efter tabellen anges vilka besfåm­melser i de Allmänna Resevillkoren som saknar motsvarighet i lagen.

Lagforslaget

EG-direktivet

Allm. villkoren

1§

-

protokollet p. 2

2§

Art. 2.1

protokollet p. 2

3§

Art. 2.2-5

(1.1)

4§

-

-

5§

Art. 3.1 o 3.2

1.1

6§

Art. 4.1 (a och b)

1.3 4.1.3 4.1.5 10.3

7

8 §

Art. 4.2

1.6

(1.4) (1.7)

9§

Art. 5.1

6.1

(7.2.1) (7.2.2) (8.4)

Hänvisningar till de allmänna resevillkoren har angetts raed parentes­tecken i de Tall där det finns en viss men ganska svag koppling mellan lagregeln och bestämmelsen i de allmänna villkoren. - När det i en hanvisning till de allmänna resevillkoren anges "protokollet" avses ett protokoll 1990-12-14 som upprättades i saraband raed att överenskora­raelse träffades ora de allraänna villkoren.

165

10

11 §

12 §

13 

§

14 §

15 §

16 §

17 §

Art. 4.3

5.1

Prop. 1992/93:95

5.2

Bilaga 9

Art. 4.4

3.2

Art. 4.5

3.3

3.4

Art. 4.5

3.4 4.1.5 9.1 9.2

Art. 4.6 I st.

6.1

9.4.1

9.5

Art. 4.6 2 st.

6.1 8.1 9.3

(8.2) (9.2)

Art. 4.7

6.1

7.2.1

8.1

9.1

9.2

9.4.2

(8.2)

Art. 5.2 1 0 2 st.

6.1

7.1

8.1

9.5

(1.3)

(7.2.1)

(7.2.2)

(7.3.1-7.3.5)

(8.2)

(9.2)

(10.3)

Art. 5.2 1 st.

8.1 8.2 8.3

166

18

§

19

§

Art. 5.2 3 o 4 st.

8.3

Prop. 1992/93:95

Art. 5.3

Bilaga 9

Art. 5.4

6.2 6.3 7.3.1

20 §

Art. 6

6.4

21 - 23 §§

-

-

Resegarantilagen

Art. 7

-

Sjölagen

Art. 4.3

5.1

5.2

Besfåmmelser i de Allmänna Resevillkoren som saknar motsvarighet i lagen:

1.2, 1.5, 1.8, 2.1-2.4, 3.1, 4.1.1-4.1.4, 4.2-4.4, 9.3.1, 10.1, 10.2, 10.4, 11

167

Innehåll

Prop. 1992/93:95

Proposition

1

Propositionens huvudsakliga innehåll

1

Propositionens lagförslag

3

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 10 november 1992

13

1

Inledning

13

2

Allmän motivering

16

2.1

Allmänna utgångspunkter

16

2.2

Tillämpningsområde m.m.

19

2.3

Ansvarsfördelning pä näringsidkarsidan m.m.

26

2.4

Information

29

2.5

Avtalet

33

2.6

Överlåtelse av resan

37

2.7

Ändringar av pris m.ra. före avresan

40

2.7.1

Ändringar i avtalsvillkoren i allraänhet

40

2.7.2

Ändringar sora är väsentligt till

resenärens nackdel

42

2.8   Ändringar efter avresan samt fel

47

2.8.1

Tjänster enligt avtalet kan inte tillhandahållas

47

2.8.2

Andra fel

49

2.9

Reklamation

51

2.10

Tillsyn

53

2.11

Resegaranti

55

2.12

Ikraftträdande m.ra.

57

2.13

Förslagens kostnadseffekter

58

3

Upprättade lagförslag

59

4

Specialraotivering

60

4.1

Förslaget till lag ora paketresor

60

4.2

Förslaget till lag om ändring i

resegarantilagen

99

4.3   Förslaget till lag om ändring i sjölagen

99

5

Hemsfållan

99

6

Beslut

100

Bilaga 1       EG-direktiv om paketresor (Council Directive of

13 June 1990 on package travel, package

holidays and package tours, 90/314/EEC)

101

Bilaga 2       Prelirainär, inofficiell svensk översättning av

EG-direktivet

112

Bilaga 3       Allmänna Resevillkor för sällskapsresor

(gällande från och med den 15 november 1991)      124

168

Bilaga 4       Sammanfattning av promeraorian (1992:50) Lag om        Prop. 1992/93:95

paketresor

134

Bilaga 5       Promemorians lagförslag

135

Bilaga 6      Förteckning över remissinstansema

145

Bilaga 7      Lagrådsremissens lagförslag

146

Bilaga 8       Utdrag ur protokoll vid lagrådets

sammanträde 1992-11-05

157

Bilaga 9      Jämförelsetabell med en sammansfållning av

besfåraraelseraa i den föreslagna nya lagen om

paketresor och raotsvarande besfåmmelser i

EG-direktivet samt närmast motsvarande

besfåmmelser i de Allmänna Resevillkoren

165

169