Regeringens proposition

1995/96:21

Frister vid anhållande och häktning

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 oktober 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa justeringar av de frister som nu gäller för

åklagaren att begära en anhållen person häktad och för tingsrätten att hålla

förhandling i häktningsfrågan. För närvarande gäller att åklagaren skall göra

häktningsframställning samma dag som han meddelar anhållningsbeslutet eller

senast dagen därefter. Om det finns synnerliga skäl får framställningen göras

senast tredje dagen efter anhållningsbeslutet. Tingsrätten skall hålla

häktningsförhandling samma dag som framställningen kom in eller senast dagen

därefter. Om det finns synnerliga skäl får förhandlingen dock hållas senare men

aldrig senare än fyra dygn efter gripandet.

 Enligt förslaget i propositionen skall åklagaren göra framställning om

häktning utan dröjsmål och senast klockan tolv tredje dagen efter

anhållningsbeslutet.Tingsrätten skall utan dröjsmål hålla förhandling i

häktningsfrågan och förhandlingen får aldrig hållas senare än fyra dygn efter

gripandet. Om någon har häktats i sin frånvaro och sedan grips, skall domstolen

hålla förhandling med denne i häktningsfrågan utan dröjsmål efter anmälan om

gripandet och senast inom fyra dygn efter gripandet.

 De föreslagna mera flexibla fristerna syftar till att ge ökad tid för

brottsutredningen före häktningsförhandling så att underlaget skall bli så bra

som möjligt. Förslagen syftar också till att häktningsförhandling inte skall

behöva hållas på helgdagar i lika stor omfattning som nu.

 I propositionen föreslås också en justering av 3 § delgivningslagen

(1970:428), som genom ett förbiseende i ett tidigare lagstiftningsärende fått en

felaktig lydelse.

 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 februari 1996.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 3

2 Lagtext.................................................... 4

 2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken...... 4

 2.2 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428) 6

3 Ärendet och dess beredning................................. 7

4 Innebörden av 1988 års häktningsreform..................... 8

5 1989 års utvärdering....................................... 8

6 1995 års utvärdering....................................... 9

7 Reformförslag.............................................. 10

8 Närmare om de ekonomiska konsekvenserna.................... 15

9 Ikraftträdande m.m......................................... 16

10 Författningskommentar...................................... 16

 10.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken.... 16

 10.2 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

 17

Bilaga 1 Lagförslagen i Domstolsverkets rapport 1995:2....... 18

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 Domstolsverkets rapport 1995:2...................... 20

Bilaga 3 Lagrådets yttrande.................................. 21

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 oktober 1995.. 22

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i rättegångsbalken,

 2. lag om ändring i delgivningslagen (1970:428).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 24 kap. 12, 13, 17 och 19 §§ rättegångsbalken skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

24 kap.

12 §1

--------------------------------------------------------------------

 Häktningsframställning skall Häktningsframställning skall

göras samma dag som anhåll- göras utan dröjsmål och senast

ningsbeslutet meddelades eller klockan tolv tredje dagen efter

senast dagen därefter. Om det anhållningsbeslutet.

finns synnerliga skäl, får fram-

ställningen göras senast tredje

dagen efter

anhållningsbeslutet.

 Har anhållningsbeslutet meddelats i den misstänktes frånvaro, skall vid

tillämpning av första stycket som dag för beslutet anses dagen då beslutet

verkställdes.

 Görs inte häktningsframställning inom föreskriven tid, skall åklagaren

omedelbart häva anhållningsbeslutet.

13 §2

--------------------------------------------------------------------

 Har en häktningsframställning Har en häktningsframställning

gjorts, skall rätten samma dag gjorts, skall rätten utan dröjsmål

eller senast dagen därefter hålla förhandling i häktnings-

hålla förhandling i frågan.

häktningsfrågan. Om det finns

synnerliga skäl, får

förhandlingen dock hållas

senare.

 Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än fyra dygn efter det att den

misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes.

17 §3

 En fråga om att häkta den som inte är anhållen får tas upp på yrkande av

åklagaren. Efter åtalet får rätten även på yrkande av målsäganden eller

självmant ta upp frågan.

 Då en fråga om häktning enligt första stycket har väckts, skall

häktningsförhandling inför rätten hållas så snart som möjligt. I fråga om sådan

förhandling gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 14-16 §§. Har den

misstänkte kallats till förhandlingen eller finns det anledning att anta att han

avvikit eller på annat sätt håller sig undan, utgör dock hans utevaro ej hinder

för förhandlingen. Uteblir målsäganden trots att han kallats till förhandlingen,

får frågan ändå avgöras.

 Har rätten beslutat om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten

skall, så snart beslutet har verkställts eller hindret för hans närvaro har

upphört, anmälan om detta göras hos rätten.

--------------------------------------------------------------------

 När en anmälan enligt tredje När en anmälan enligt tredje

stycket har gjorts, skall stycket har gjorts, skall rätten

rätten samma dag eller senast utan dröjsmål hålla förhandling i

dagen därefter hålla förhandling häktningsfrågan. Häktningsförhand-

i häktningsfrågan. Om det finns lingen får aldrig hållas senare än

synnerliga skäl, får förhand- fyra dygn efter det att

lingen dock hållas senare. häktningsbeslutet har verkställts

Häktningsförhandlingen får aldrig eller hindret för den misstänktes

hållas senare än fyra dygn efter närvaro vid rätten har upphört.

det att häktningsbeslutet har

verkställts eller hindret för

den misstänktes närvaro vid

rätten har upphört.

19 §4

--------------------------------------------------------------------

 Har någon som är närvarande vid Har någon som är närvarande vid

rätten häktats med stöd av 3 §, rätten häktats med stöd av 3 §,

skall åklagaren, så snart han skall åklagaren, så snart han

anser att det finns sannolika anser att det finns sannolika

skäl för att den misstänkte begått skäl för att den misstänkte begått

brottet, anmäla detta till brottet, anmäla detta till

rätten. Rätten skall samma dag rätten. Rätten skall utan dröjsmål

eller senast dagen efter en efter en sådan anmälan hålla ny

sådan anmälan hålla ny förhandling förhandling i häktningsfrågan.

i häktningsfrågan. Om det finns Förhandling måste alltid,

synnerliga skäl, får förhand- oberoende av anmälan, hållas inom

lingen dock hållas senare. För- en vecka från häktningsbeslutet.

handling måste alltid, oberoen-

de av anmälan, hållas inom en

vecka från häktningsbeslutet.

 Om det när förhandlingen hålls inte framkommit sannolika skäl för att den

misstänkte begått brottet eller i övrigt inte längre finns skäl för häktning,

skall beslutet om häktning omedelbart hävas.

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

2.2 Förslag till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

 Härigenom föreskrivs att 3 § delgivningslagen (1970:428) skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

3 §1

 Myndighet ombesörjer delgivning genom att sända handlingen med post eller

överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte, varvid som bevis att

denne har mottagit försändelsen begäres delgivningskvitto eller mottagningsbevis

(ordinär delgivning). Ordinär delgivning kan också ske genom förenklad

delgivning enligt 3 a §.

 Om det finns anledning antaga att delgivningskvitto eller mottagningsbevis ej

kommer att lämnas eller ej kommer att erhållas i tid, får myndighet som

regeringen bestämmer ombesörja att handlingen överlämnas till den sökte i

särskild ordning genom postbefordringsföretag som regeringen bestämmer (särskild

postdelgivning).

 När det är lämpligt, får en myndighet delge kallelser, meddelanden och andra

handlingar, som inte är omfattande eller annars av svårtillgängligt innehåll,

genom att innehållet läses upp vid telefonsamtal med den sökte och handlingen

därefter sänds till denne med post (telefondelgivning). Sådan delgivning får

inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet

vid myndigheten inleds.

--------------------------------------------------------------------

 Kan delgivning inte ske

 enligt första - tredje styckena,

 får delgivning ske genom

 stämningsman eller annan, vars

 intyg enligt 24 § första stycket

 utgör fullt bevis om delgivning

 (stämningsmannadelgivning).

 I fall som avses i 15 och 16 §§

 får delgivning ske genom

 kungörelse (kungörelsedelgiv-

 ning).

 Denna lag träder i kraft den 1 februari 1996.

**FOOTNOTES**

 1Senaste lydelse 1987:1211.

 2Senaste lydelse 1987:1211.

 3Senaste lydelse 1987:1211.

 4Senaste lydelse 1987:1211.

 1Senaste lydelse 1995:638.

3 Ärendet och dess beredning

Den 12 april 1988 ändrades reglerna om de straffprocessuella tvångsmedlen

anhållande och häktning (se bl.a. prop. 1986/87:112, bet. 1987/88:JuU7, rskr.

1987/88:30, SFS 1987:1211-1214 och 1988:27-36). De nya reglerna, som bl.a.

innebar en anpassning till den praxis som hade utvecklats vid tillämpningen av

den europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de

grundläggande friheterna, berörde både förutsättningarna för att tillgripa

anhållande och häktning samt de frister inom vilka sådana frihetsberövanden

skall prövas av domstol. De nya reglerna om anhållande och häktning utvärderades

år 1989. Utvärderingen, som genomfördes av Domstolsverket i samarbete med

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen och Sveriges

advokatsamfund, avsåg framför allt vilka konsekvenser reformen haft för

rättssäkerheten men också organisatoriska och ekonomiska konsekvenser redovisa-

des i den rapport som Domstolsverket i november 1989 överlämnade till

Justitiedepartementet (DV-rapport 1989:9).

 Domstolsverket har därefter på regeringens uppdrag, i samråd med de andra

myndigheter m.fl. som medverkade till den nämnda rapporten, gjort en förnyad

utvärdering av häktningsreformen. Utvärderingen har, liksom 1989 års, tagit

sikte på vilka konsekvenser reformen haft för rättssäkerheten i vid mening. Även

de organisatoriska och ekonomiska konsekvenserna av reformen har undersökts på

nytt. Uppdraget redovisades i maj i år i en rapport till Justitiedepartementet

(DV-rapport 1995:2) och vissa förslag till lagändringar läggs fram i rapporten.

Dessa förslag finns i bilaga 1. Rapporten har remissbehandlats. En förteckning

över de remissinstanser som yttrat sig över rapporten finns i bilaga 2.

Yttrandena finns tillgängliga i Justitiedepartementet (dnr Ju95/2273).

 En ytterligare fråga som tas upp i propositionen är en justering av 3 §

delgivningslagen (1970:428), där till följd av ett förbiseende i ett tidigare

ärende (prop. 1994/95:188, bet. 1994/95:JuU22, rskr. 1994/95:379, SFS 1995:638 )

fjärde och femte styckena föll bort.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 21 september 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över

det förslag till ändring i rättegångsbalken som utarbetats i ärendet. Lagrådet

har lämnat förslaget utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 3. Det

förslag som remitterades till Lagrådet är identiskt med propositionens

lagförslag i den delen, bortsett från att där föreslogs ikraftträdande den 1

januari 1996.

 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428) har inte

granskats av Lagrådet, eftersom frågans enkla beskaffenhet har bedömts göra en

sådan granskning onödig.

4 Innebörden av 1988 års häktningsreform

 Efter 1988 års häktningsreform får en häktningsförhandling aldrig hållas senare

än fyra dygn efter det faktiska frihetsberövandet. Vid beräkning av denna

tidsfrist jämställs söndagar och helgdagar med vanliga arbetsdagar. Till följd

härav måste domare, åklagare och advokater vara beredda att delta i häktnings-

förhandlingar även på helgdagar. Detta innebär också att kriminalvårdens

transportorganisation tas i anspråk under sådana dagar.

 De nya fristerna innebär att åklagaren skall göra häktningsframställning

samma dag som han meddelar anhållningsbeslutet eller senast dagen därefter. Om

det finns synnerliga skäl får framställningen göras senast tredje dagen efter

anhållningsbeslutet. Tingsrätten skall hålla häktningsförhandling samma dag som

framställningen kommer in eller senast dagen därefter. Om det finns synnerliga

skäl får förhandlingen dock hållas senare men aldrig senare än fyra dygn efter

gripandet.

 Reformen innebar att en beredskapsorganisation tillskapades för domstolar

och advokater, medan den redan existerande beredskapsorganisationen för polisen,

åklagarna och kriminalvården utökades.

 Ett annat inslag i 1988 års reform var att en möjlighet att häkta vid en

lägre grad av misstanke om brott än tidigare, s.k. utredningshäktning, infördes.

För utredningshäktning krävs att någon är skäligen misstänkt för viss

brottslighet och att förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda samt

att det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare

utredning om brottet. I sådana fall skall häktningsfrågan alltid omprövas inom

en vecka. Om det då inte framkommit sannolika skäl för misstanke om brott skall

häktningen omedelbart hävas.

5 1989 års utvärdering

Domstolsverkets rapport 1989:9 visade att kravet på en snar domstolsprövning av

frihetsberövanden hade uppfyllts väl genom reformen. Enligt rapporten hade om-

kring hälften av frihetsberövandena prövats av domstol inom två dygn och drygt

90 procent inom tre dygn. Före häktningsreformen hade drygt hälften av fri-

hetsberövandena prövats först inom sex dygn. Rapportens undersökningsresultat

visade också att tiden från anhållande till dom hade minskat efter reformen och

att endast två procent av alla häktningsbeslut avsåg utredningshäktning.

 Antalet häktade hade enligt rapporten stigit i och med reformen med något

mer än 29 procent och det bedömdes att ökningen av antalet häktade framför allt

hade orsakats av de kortare tidsfristerna.

 I rapporten sades att utvärderingen sammantaget inte gav något stöd för

påståenden om att rättssäkerheten hade försämrats. Rättssäkerheten ansågs tvärt

emot ha ökat i och med den snabbare domstolsprövningen. Vissa faktorer, såsom

kvaliteten på utredningsmaterialet och möjligheterna för advokaterna att

förbereda den misstänktes försvar, hade enligt rapporten dock möjligen påverkat

rättssäkerheten negativt.

 Någon påtaglig förändring av effektiviteten vid de olika myndigheterna

till följd av reformen hade inte skett enligt rapporten. Däremot sades att

övertidsuttagen hade ökat och att arbetssituationen blivit mer pressad, vilket i

ett längre perspektiv - om inte resursförstärkningar sker - kunde få negativa

konsekvenser för rättssäkerheten. Den totala merkostnaden för häktningsreformen

budgetåret 1988/89 angavs i rapporten ha uppgått till 51 miljoner kronor.

6 1995 års utvärdering

Resultatet av den förnyade utvärderingen visar bl.a. följande. Jämfört med 1993

minskade under 1994 antalet anhållna med 7 procent, antalet

häktningsframställningar med 9 procent och antalet avgjorda brottmål med

häktningsförhandling i tingsrätt med 8 procent. Samtidigt har det totala antalet

anmälda brott minskat med 7 procent. Antalet häktningar är dock alltjämt större

än före 1988 års lagändringar.

 När det gäller de nya tidsfristerna visar resultatet att de fyra dygn av

frihetsberövande före häktningsförhandling som lagen tillåter mycket sällan

utnyttjas. Sålunda inleds häktningsförhandlingen inom två dygn från

frihetsberövandet i 89 procent av fallen och inom tre dygn i 99 procent av

fallen. Dock har det de senaste åren blivit vanligare att häktningsyrkandet

prövas först dagen efter det att häktningsframställningen inkommit, utom

framställningar på söndagar vilka regelmässigt prövas samma dag. Vidare har

konstaterats en förskjutning av tidpunkten för när dom i mål mot häktade

personer meddelas på så sätt att dessa domar i genomsnitt meddelas två veckor

senare under 1994 än 1989.

 Liksom vid den förra utvärderingen har en stor del av domstolarna,

åklagarmyndigheterna och advokaterna den uppfattningen att kvaliteten på

utredningsmaterialet har försämrats, vilket kan tillskrivas de förkortade

tidsfristerna. Häktningsgrunden kollusionsrisk åberopas oftare i besluten under

1994 jämfört med 1989, vilket enligt Domstolsverket också talar för att

kvaliteten på utredningsmaterialet sjunkit. Även antalet häktningsbeslut som

hävs före åtal har ökat jämfört med 1989 och jämfört med tiden före reformen.

Antalet ogillade häktningsyrkanden är fortsatt lågt, 6 procent. Åtalet har

ogillats endast i 2 procent av målen där den tilltalade varit häktad. Andelen

utredningshäktningar har inte ökat, utan utgör 1,5 procent.

 Enligt Domstolsverkets uppfattning tyder utredningen sammantaget inte på

att rättssäkerheten påverkats nämnvärt sedan 1989 års utredning. Verket anför

dock att det finns en utbredd uppfattning att polis och åklagare har problem med

att hinna med den utredning som behövs inför häktningsförhandlingarna och att

detta kan tolkas på så sätt att viss risk finns för att rättssäkerheten påverkas

negativt.

 Av de enkätundersökningar som Domstolsverket gjort framgår att reformen

medfört en ökad belastning för domstolar, advokater, polis, åklagare och

kriminalvård och att de korta tidsfristerna försvårar arbetsplaneringen och ökar

tidspressen. Andelen häktningsförhandlingar på helger har ökat, från 23 procent

under år 1989 till 27,5 procent under 1994.

 När det gäller de ekonomiska konsekvenserna av reformen har det för

budgetåret 1993/94 (såvitt gäller Kriminalvårdsstyrelsen avser dock siffrorna

budgetåret 1994/95) uppstått extrakostnader på cirka 70 miljoner kronor. Härtill

kommer polisens extrakostnader som inte kan preciseras eftersom de inte

särredovisas i förhållande till t.ex. annat övertidsarbete men som ändå

uppenbarligen uppgår till betydande belopp. Av de 70 miljoner kronorna faller

cirka 35 på åklagarväsendet, 15 på domstolsväsendet och rättshjälpen samt 20 på

Kriminalvårdsstyrelsen.

 Domstolsverket har undersökt om den tidsfrist som finns mellan

frihetsberövande och häktningsförhandling kan fördelas på ett mer ändamålsenligt

sätt än i dag mellan åklagaren och domstolen, i första hand tingsrätten, i syfte

dels att minska antalet helgförhandlingar, dels att skapa bättre förutsättningar

för goda brottsutredningar och därmed ett gott beslutsunderlag vid

häktningsförhandlingen.

7 Reformförslag

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Om åklagaren vill begära att en anhållen |

| person häktas skall han göra framställning om detta utan dröjsmål|

| och senast klockan tolv tredje dagen efter anhållningsbeslutet. |

| Tingsrätten skall utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan|

| och förhandlingen får aldrig hållas senare än fyra dygn efter |

| gripandet. |

| Om någon har häktats i sin frånvaro och sedan grips, skall|

| domstolen hålla förhandling med denne i häktningsfrågan utan |

| dröjsmål efter anmälan om gripandet och senast inom fyra dygn. |

| Efter beslut om utredningshäktning skall rätten hålla ny |

| förhandling i häktningsfrågan utan dröjsmål efter det att åklagaren|

| anmält att det finns sannolika skäl för att den misstänkte begått|

| brottet. Liksom i dag måste ny förhandling hållas senast inom en|

| vecka från det första häktningsbeslutet. |

--------------------------------------------------------------------

 Domstolsverkets förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: De flesta har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem

utan erinran. Några har avstyrkt förslagen helt. Andra har invänt mot den

föreslagna begränsningen till klockan tolv för häktningsframställningar på

tredje dagen efter anhållande. Några är kritiska mot att fristerna anges genom

uttrycket utan dröjsmål.

 Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att se till att

utredningsmaterialet inför häktningsförhandlingar är så fullständigt och bra som

möjligt. Utvärderingen visar tydligt att 1988 års häktningsreform har medfört

att utredningsmaterialet i genomsnitt blivit mer knapphändigt än tidigare.

Vidare har omläggningen kommit att kosta mycket pengar och avsevärt mera än vad

som beräknades när reformen beslutades. Om man kan nedbringa antalet häktnings-

förhandlingar på helgerna skulle stora kostnadsbesparingar kunna göras och

arbetsbelastningen på de inblandade myndigheterna minska.

 Domstolsverkets utvärdering innehåller statistik som visar att de flesta

häktningsframställningar kommer in till tingsrätten samma dag som, eller dagen

efter, gripandet. Endast drygt 16 procent kommer in senare, dvs. två eller tre

dagar efter gripandet. Häktningsförhandling hålls samma dag i 23 procent av

fallen och dagen efter i 73 procent av fallen.

 Sammanställda visar siffrorna att den enligt lagen tillåtna fyradygnstiden

av frihetsberövande före häktningsförhandling nästan aldrig utnyttjas. En av

reformens intentioner var naturligtvis att uppnå snabb domstolsprövning.

Emellertid är det inte nödvändigtvis alltid av godo från rättssäkerhetssynpunkt

att frihetsberövandet prövas av domstol inom mycket kort tid. Om

brottsutredningen inte har framskridit särskilt långt är det nämligen risk att

häktning sker i många fall där detta inte skulle ske om utredningen hade varit

mer fullständig. Domstolsverkets utvärdering och remissbehandlingen ger enligt

regeringens mening tydligt vid handen att det skulle vara en fördel att i

normalfallet lämna större tidsmarginal mellan anhållandet och

häktningsframställningen. Utredningen skulle då i många fall kunna göras

fullständigare, dokumentation skulle kunna hinnas med bättre, försvaret få

längre tid att förberedas och domstolen få ett bättre beslutsunderlag.

 I 27,5 procent av fallen hålls häktningsförhandling under beredskapstid.

Det innebär extra tidspress och arbetsbelastning och stora kostnader för de

inblandade myndigheterna och advokaterna. Om man kan nedbringa antalet

helgförhandlingar skulle man både spara pengar och skapa bättre

arbetsförutsättningar. Den lösning på dessa problem som Domstolsverket har lagt

fram i rapporten är att man justerar de tidsfrister som åklagare respektive

domstolar har att iaktta efter anhållningsbeslut respektive häktnings-

framställningar så att fristerna blir mer flexibla, framför allt genom att det i

normalfallet ställs mer tid till åklagarens förfogande att ta fram utredning

före häktningsförhandlingen.

 Som nämnts skall åklagaren enligt dagens regler göra

häktningsframställning samma dag eller dagen efter anhållandet och det krävs

synnerliga skäl för att vänta längre, längst till tredje dagen efter

anhållningsbeslutet. Förhandling i häktningsfrågan skall hållas samma dag eller

dagen efter det att häktningsframställningen kom in. Om det finns synnerliga

skäl får den hållas senare men aldrig senare än fyra dagar efter gripandet.

Domstolverket har föreslagit att åklagarens frist görs mera öppen och att det i

stället föreskrivs att häktningsframställning skall göras utan dröjsmål och

senast före klockan tolv tredje dagen efter anhållningsbeslutet. När det gäller

häktningsförhandlingen har verket föreslagit att den skall hållas utan dröjsmål,

men liksom enligt nuvarande ordning aldrig senare än fyra dagar efter gripandet.

Verkets förslag har stora likheter med den ordning som sedan flera år gäller i

Finland.

 Remissinstanserna har i stort sett enhälligt ställt sig bakom tanken på

mera flexibla frister för häktningsframställningar och häktningsförhandlingar.

De flesta har instämt i behovet att skapa bättre förutsättningar för

brottsutredningen före häktningsförhandling, att minska tidspressen på de

berörda myndigheterna och att minska behovet av helgförhandlingar. När det

gäller hur reglerna närmare bör utformas för att tillgodose dessa önskemål går

meningarna mera i sär. En stor grupp av remissinstanserna tillstyrker

Domstolsverkets förslag eller lämnar det utan erinran. I denna grupp återfinns

bl.a. en del av representanterna för både domstolar, åklagare, polis och

kriminalvård. De som inte godtar den föreslagna tekniska lösningen har framför

allt haft invändningar mot tidsbegränsningen till klockan tolv och menar att

hela tredje dagen efter anhållningsbeslutet bör stå öppen för åklagarens

häktningsframställning. Vissa är även tveksamma till uttrycket utan dröjsmål

som finns på flera ställen i den föreslagna lagtexten. Ett par remissinstanser

avstyrker den föreslagna reformen, främst med motiveringen att det inte är

önskvärt att förlänga tiden fram till domstolsprövning av frihetsberövanden.

 Regeringen gör följande överväganden. I likhet med de allra flesta

remissinstanserna finner regeringen att Domstolsverkets förslag bäddar dels för

en skyndsam domstolsprövning med ett bra beslutsunderlag, dels för att man genom

ett bättre utnyttjande av fyradygnsfristen i större utsträckning än i dag skall

kunna undvika häktningsförhandlingar på helger.

 Domstolsverkets förslag innebär till en början att man slopar kravet på

synnerliga skäl för att dröja med häktningsframställning längre än till dagen

efter anhållningsbeslutet men även att den yttersta fristen begränsas något

genom att den går ut klockan tolv den tredje dagen efter anhållningsbeslutet.

Flera remissinstanser som kritiserat förslaget i denna del har anfört att det

innebär en onödig begränsning av åklagarens handlingsutrymme och en försämring i

förhållande till dagens ordning. Regeringen kan inte helt instämma i detta. Om

man slopar kravet på synnerliga skäl för att dröja längre än till dagen efter

anhållningsbeslutet med att göra häktningsframställning kommer åklagaren i de

allra flesta fall att få längre tid på sig att fullständiga utredningen. Det kan

heller inte röra sig om särskilt många fall där det är helt avgörande för

åklagaren att få disponera hela den tredje dagen innan han lämnar in

häktningsframställningen. Begränsningen till klockan tolv är avsedd att göra det

möjligt för tingsrätten att, med iakttagande av fristen av fyra dygn från

gripandet, hålla förhandling i häktningsfrågan under kontorstid. Med

Domstolsverkets förslag kan det antas att häktningsframställningar på tredje

dagen efter anhållningsbeslutet blir betydligt vanligare än i dag. I det läget

kan man knappast klara sig utan en regel som anger ett sista klockslag. Annars

kan det nämligen - i en helt annan omfattning än i dag - hända att det blir

mycket svårt eller rent av omöjligt för tingsrätten att inleda

häktningsförhandlingen innan fyradygnsfristen har gått ut. Om sista tiden anges

till klockan tolv tredje dagen efter anhållningsbeslutet kommer tingsrätten

alltid att ha minst en halv dag på sig att inleda häktningsförhandlingen, även

om åklagaren maximalt utnyttjar sin frist att inkomma med

häktningsframställningen. I de flesta fall kommer tingsrätten dock att ha längre

tid på sig än så, vilket är en fördel för tingsrättens planering. Tingsrätten

måste ju också ta hänsyn till alla andra som är berörda, t.ex. försvarare,

tolkar och kriminalvårdens transportorganisation. Statistiken visar också att de

flesta mål sätts ut till förhandling först dagen efter det att

häktningsframställning inkommit. Regeringen anser att den av Domstolsverket

föreslagna tidsgränsen passar bäst för det stora flertalet mål och därför är den

bästa avvägningen.

 Enligt vad Domstolsverket anfört i utvärderingen ligger ett allmänt

skyndsamhetskrav i föreskriften att häktningsframställning skall göras utan

dröjsmål och att på samma sätt häktningsförhandling skall hållas utan dröjsmål.

Som nämnts har några remissinstanser kritiserat detta uttryck för att vara

otydligt. Det har anförts att det vore olyckligt om uttrycket tolkades så att

åklagare och domstolar får välja fritt inom tidsramen när häktningsframställning

respektive förhandling skall ske. Vidare har det ansetts oklart om förslaget ger

utrymme för att vänta med häktningsframställning eller förhandling bara i syfte

att undvika förhandling på en helgdag. En ytterligare fråga är om den föreslagna

regeln ger utrymme för att vänta med häktningsframställning för att försöka

uppnå sannolika skäl för brottsmisstanken i fall där åklagaren annars skulle

kunna yrka s.k. utredningshäktning på skälig misstanke.

 Regeringen har som främsta ambition med detta lagstiftningsärende att det

skall skapas bättre förutsättningar för ett gott beslutsunderlag inför beslut i

häktningsfrågan. Ett gott beslutsunderlag kan åstadkommas i första hand genom

att man ger åklagare och polis mer tid för brottsutredningen före

häktningsförhandling. Utredningen behöver då inte forceras fram på samma sätt

som nu kan bli fallet och man kan också hinna med att vidta fler och noggrannare

utredningsåtgärder och förbättra dokumentationen av dessa. För att uppnå dessa

mål är det av värde med en så öppen tidsfrist som möjligt för åklagaren. Å andra

sidan bör det givetvis inte bli fråga om helt diskretionära avgöranden. Såsom

påpekats under remissbehandlingen är det angeläget att Europakonventionens krav

på skyndsam domstolsprövning inte åsidosätts. Ett allmänt skyndsamhetskrav -

utöver det skyndsamhetskrav som redan ligger i fyradygnsfristen - bör därför

finnas. Regeringen ställer sig bakom Domstolsverkets förslag att

häktningsframställning skall göras utan dröjsmål. Därigenom är det klart att

åklagaren, om utredningen nått en tillräcklig grad av fullbordan, inte kan dröja

med sin framställning bara i syfte att en förhandling på en helgdag möjligen

skall kunna undvikas. I fallet med utredningshäktning anser dock regeringen att

det på samma sätt som i dag kan vara väl motiverat att dröja något med

häktningsframställning om åklagaren kan förutse att nivån sannolika skäl kan

uppnås inom rimlig tid så att en begäran om utredningshäktning inte behöver

tillgripas. Regeringen anser också att ett sådant tillvägagångssätt klart ryms

inom ramen för uttrycket utan dröjsmål .

 När det gäller tidsfristen för domstolen att hålla häktningsförhandlingen

finns det inte några utredningsskäl att ta hänsyn till. Dock framstår dagens

reglering som ganska stel genom att det krävs synnerliga skäl för att dröja

längre än till dagen efter häktningsframställningen med att hålla förhandlingen.

Några starka skäl för att detaljreglera återstoden av fyradygnsfristen finns

knappast. En öppen regel skulle ge bättre möjligheter att beakta fler faktorer

när tidpunkten för förhandlingen bestäms. Bland annat skulle domstolarna få ett

något större utrymme att vänta med förhandlingen till efter en helg om detta

innebär att den misstänkte kan biträdas av den advokat han önskar. Detta skulle

också leda till färre försvararbyten inför huvudförhandlingen. Andra

omständigheter kan vara svårigheter att få tag på en fullgod tolk under en helg

eller att genomföra en längre transport av den misstänkte. Regeringen anser det

mest ändamålsenligt att även här ha samma allmänna skyndsamhetskrav och att

häktningsförhandling således skall hållas utan dröjsmål och alltid inom fyra

dygn från frihetsberövandet. Därmed ställer sig regeringen alltså i likhet med

majoriteten av remissinstanserna bakom Domstolsverkets förslag i denna del.

 Svea hovrätt och Göteborgs tingsrätt har i sina remissvar anfört att det

står i dålig överensstämmelse med Europakonventionen att införa regler som

typiskt sett förlänger tiden något mellan frihetsberövande och domstolsprövning.

Regeringen betonar att det inte är meningen att fyradygnsfristen genomgående

skall utnyttjas, utan det viktiga är att ett mera flexibelt system skapas. Ett

skyndsamhetskrav har också ställts upp genom föreskriften att

häktningsframställning och häktningsförhandling skall ske utan dröjsmål. Mot

denna bakgrund och med hänsyn till det syfte som ligger bakom reformen - att

skapa bättre förutsättningar för ett gott beslutsunderlag i häktningsfrågan -

kan regeringen inte dela remisskritiken på denna punkt. Såsom påpekats under

utvärderingen och remissbehandlingen är det ett rättssäkerhetsintresse även för

den misstänkte att utredningen är av god kvalitet, eftersom detta kan förebygga

onödiga häktningar och onödiga restriktioner i häktet.

 När någon har häktats i sin frånvaro, skall domstolen enligt dagens regler

hålla förhandling i häktningsfrågan samma dag eller senast dagen efter det att

anmälan gjorts om beslutets verkställande. Om det finns synnerliga skäl, får

dock förhandlingen hållas senare. Dessa regler är tillämpliga i såväl tingsrätt,

hovrätt som Högsta domstolen. Även i dessa fall har Domstolsverket föreslagit

att rätten skall hålla förhandlingen utan dröjsmål , och givetvis inom fyra

dygn från frihetsberövandet. När det gäller utredningshäktning föreligger

motsvarande förslag; när någon har häktats enbart på skälig misstanke skall

rätten utan dröjsmål efter åklagarens anmälan hålla ny förhandling i

häktningsfrågan, och liksom i dag skall detta ske inom en vecka från det första

häktningsbeslutet. Även i dessa delar har en majoritet av remissinstanserna

tilllstyrkt Domstolsverkets förslag. Regeringen förordar att verkets förslag

även i denna del genomförs.

 Sammantagna är de föreslagna reglerna ägnade att minska behovet av att

hålla häktningsförhandling på veckoslut och annan beredskapstid. Som nämnts har

de föreslagna reglerna stora likheter med det finska systemet. I Finland hålls,

i proportion till antalet brottmål, endast omkring en tiondel så många

häktningsförhandlingar på beredskapstid som i Sverige. Även om man inte kan

kalkylera med ett lika starkt genomslag som i Finland visar ändå exemplet att

det finns ett mycket betydande utrymme för att genom flexiblare regler reducera

antalet häktningsförhandlingar på helger.

 En skillnad mellan de svenska och de finska reglerna är att åklagarens

tidsfrist för att göra häktningsframställning i Finland räknas från frihets-

berövandet och inte från anhållningsbeslutet. Förundersökningsreglerna i den

svenska rättegångsbalken sörjer för att det sällan förflyter mer än någon eller

några timmar mellan gripande och anhållande. Skillnaden blir därför i praktiken

inte särskilt stor. Regeringen föreslår ingen ändring på denna punkt.

8 Närmare om de ekonomiska konsekvenserna

Som nämnts i det föregående kommer antalet häktningsförhandlingar på helger att

minska genom den nu föreslagna reformen. Det är inte möjligt att säga med hur

mycket de kommer att minska, eftersom detta bl.a. är beroende av hur åklagare

och domstolar kommer att tillämpa de nya reglerna. Att minskningen blir avsevärd

kan dock förutsättas. Ekonomiska besparingar kan därigenom uppnås för

domstolarna, åklagarna och rättshjälpen, dvs. den särskilda ersättningen till

domstolspersonal, åklagare och offentliga försvarare för beredskapstjänstgöring.

Även för polisen och för kriminalvårdens transportorganisation kommer reformen

att betyda minskad övertidstjänstgöring och mindre arbete på obekväm tid. Rent

allmänt bör reformen kunna leda till ett lägre antal häktningar och till att

färre häktade åläggs restriktioner. Ett minskat antal försvararbyten verkar

också i kostnadsdämpande riktning. Det ligger också effektivitetsvinster i ökade

möjligheter att hantera häktningsärendena i ett jämnare och lugnare tempo. De

exakta besparingarna kan inte anges, men sammantagna kan de ändå beräknas uppgå

till en betydande del av de mer än 70 miljoner kronor som 1988 års reform numera

årligen drar i form av kostnader för häktningsförhandlingar på helger.

9 Ikraftträdande m.m.

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft snarast möjligt, lämpligen den 1

februari 1996. De nya reglerna kan tillämpas genast, även i pågående ärenden,

och några övergångsbestämmelser behövs därför inte.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

24 kap.

12 §

I paragrafens första stycke görs en ändring av den frist som gäller för

åklagaren att göra häktningsframställning. Såsom kommenterats i avsnitt 7 skall

häktningsframställning göras utan dröjsmål och senast klockan tolv tredje dagen

efter anhållningsbeslutet. Detta innebär att, om ett anhållningsbeslut meddelas

på en måndag, häktningsframställning måste göras senast klockan tolv på

torsdagen. På motsvarande sätt som gäller i dag skall häktningsframställningen

senast då vara domstolen till handa; det räcker inte med att framställningen

skickas vid denna tidpunkt. Framställningen kan precis som i dag göras

skriftligen eller muntligen vid rätten.

13 §

Paragrafen behandlar den frist inom vilken rätten skall hålla häktnings-

förhandling. Första stycket ändras på så sätt att rätten efter en häktnings-

framställning skall hålla förhandling i häktningsfrågan utan dröjsmål.

17 §

Ändringen gäller fjärde stycket och gäller häktningsförhandling mot någon som

har häktats i sin frånvaro. Sådan förhandling skall hållas utan dröjsmål efter

det att anmälan till rätten har gjorts om att det första häktningsbeslutet har

verkställts eller om att ett tidigare hinder för den häktades närvaro har

upphört.

19 §

Paragrafens första stycke, som gäller ny häktningsförhandling efter beslut om

utredningshäktning enligt 3 §, ändras på så sätt att sådan förhandling skall

hållas utan dröjsmål.

10.2 Förslaget till lag om ändring i delgivningslagen (1970:428)

Ändringen gäller 3 §. I prop. 1994/95:188 Effektiviseringar på delgivnings-

området föreslogs bl.a. en ändring i 3 § tredje stycket delgivningslagen

(1970:428). I den föreslagna lagtexten saknades emellertid av förbiseende

dåvarande fjärde och femte styckena i paragrafen. Riksdagen beslutade i enlighet

med förslaget (bet. 1994/95:JuU22, rskr. 1994/95:379) och i sin lydelse enligt

SFS 1995:638 saknar paragrafen fjärde och femte styckena. Ändringen innebär att

den tidigare ordningen återställs på så sätt att de tidigare fjärde och femte

styckena åter tas in i 3 § delgivningslagen.

Lagförslagen i Domstolsverkets rapport 1995:2

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

 Härigenom föreskrivs att 24 kap. 12, 13, 17 och 19 §§ rättegångsbalken skall

ha följande lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

24 kap.

12 §

--------------------------------------------------------------------

 Häktningsframställning skall Häktningsframställning skall göras

göras samma dag som anhåll- utan dröjsmål och senast före

ningsbeslutet meddelades eller klockan tolv tredje dagen efter

senast dagen därefter. Om det anhållningsbeslutet.

finns synnerliga skäl, får fram-

ställningen göras senast tredje

dagen efter

anhållningsbeslutet.

 Har anhållningsbeslutet meddelats i den misstänktes frånvaro, skall vid

tillämpning av första stycket som dag för beslutet anses dagen då beslutet

verkställdes.

 Görs inte häktningsframställning inom föreskriven tid, skall åklagaren

omedelbart häva anhållningsbeslutet.

13 §

--------------------------------------------------------------------

 Har en häktningsframställning Har en häktningsframställning

gjorts, skall rätten samma dag gjorts, skall rätten utan dröjsmål

eller senast dagen därefter hålla förhandling i häktnings-

hålla förhandling i frågan.

häktningsfrågan. Om det finns

synnerliga skäl, får

förhandlingen dock hållas

senare.

 Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än fyra dygn efter det att den

misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes.

17 §

 En fråga om att häkta den som inte är anhållen får tas upp på yrkande av

åklagaren. Efter åtalet får rätten även på yrkande av målsäganden eller

självmant ta upp frågan.

 Då en fråga om häktning enligt första stycket har väckts, skall

häktningsförhandling inför rätten hållas så snart som möjligt. I fråga om sådan

förhandling gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 14-16 §§. Har den

misstänkte kallats till förhandlingen eller finns det anledning att anta att han

avvikit eller på annat sätt håller sig undan, utgör dock hans utevaro ej hinder

för förhandlingen. Uteblir målsäganden trots att han kallats till förhandlingen,

får frågan ändå avgöras.

 Har rätten beslutat om häktning av någon som inte är närvarande vid rätten

skall, så snart beslutet har verkställts eller hindret för hans närvaro har

upphört, anmälan om detta göras hos rätten.

--------------------------------------------------------------------

 När en anmälan enligt tredje När en anmälan enligt tredje

stycket har gjorts, skall stycket har gjorts, skall rätten

rätten samma dag eller senast utan dröjsmål hålla förhandling i

dagen därefter hålla förhandling häktningsfrågan. Häktningsförhand-

i häktningsfrågan. Om det finns lingen får aldrig hållas senare än

synnerliga skäl, får förhand- fyra dygn efter det att

lingen dock hållas senare. häktningsbeslutet har verkställts

Häktningsförhandlingen får aldrig eller hindret för den misstänktes

hållas senare än fyra dygn efter närvaro vid rätten har upphört.

det att häktningsbeslutet har

verkställts eller hindret för

den misstänktes närvaro vid

rätten har upphört.

19 §

--------------------------------------------------------------------

 Har någon som är närvarande vid Har någon som är närvarande vid

rätten häktats med stöd av 3 §, rätten häktats med stöd av 3 §,

skall åklagaren, så snart han skall åklagaren, så snart han

anser att det finns sannolika anser att det finns sannolika

skäl för att den misstänkte begått skäl för att den misstänkte begått

brottet, anmäla detta till brottet, anmäla detta till

rätten. Rätten skall samma dag rätten. Rätten skall utan dröjsmål

eller senast dagen efter en efter en sådan anmälan hålla ny

sådan anmälan hålla ny förhandling förhandling i häktningsfrågan.

i häktningsfrågan. Om det finns Förhandling måste alltid,

synnerliga skäl, får förhand- oberoende av anmälan, hållas inom

lingen dock hållas senare. För- en vecka från häktningsbeslutet.

handling måste alltid, oberoen-

de av anmälan, hållas inom en

vecka från häktningsbeslutet.

 Om det när förhandlingen hålls inte framkommit sannolika skäl för att den

misstänkte begått brottet eller i övrigt inte längre finns skäl för häktning,

skall beslutet om häktning omedelbart hävas.

 Denna lag träder i kraft den

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över Domstolsverkets rapport

1995:2

Remissyttranden över rapporten har avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Svea hovrätt, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms

tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt,

Eskilstuna tingsrätt, Umeå tingsrätt, Ystads tingsrätt, Riksåklagaren,

Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Regionåklagarmyndigheten i

Linköping, Regionåklagarmyndigheten i Göteborg, Regionåklagarmyndigheten i

Luleå, Åklagarmyndigheten i Stockholm, Åklagarmyndigheten i Malmö,

Åklagarmyndigheten i Västerås, Åklagarmyndigheten i Oskarshamn, Häktet

Stockholm, Häktet Örebro, Polismyndigheten i Stockholms län, Polismyndigheten i

Göteborgs och Bohus län, Polismyndigheten i Malmöhus län, Polismyndigheten i

Skaraborgs län, Polismyndigheten i Kopparbergs län, Polismyndigheten i

Västernorrlands län, Riksrevisionsverket, Brottsförebyggande rådet, Svenska

polisförbundet, Sveriges domareförbund, Sveriges akademikers centralorganisation

samt Tjänstemännens centralorganisation.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-09-26

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten i

Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 21 september 1995 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring

i rättegångsbalken (frister vid anhållande och häktning).

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet Göran[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 oktober 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1995/96:21 Frister vid anhållande och häktning.