Regeringens proposition

1997/98:168

Godtrosförvärv

Prop.

1997/98:168

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 4 juni 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Regeringen anser att det inte skall vara möjligt att göra godtrosförvärv av

föremål som stulits. En utredning skall därför få i uppdrag att ta fram ett

lagförslag om detta.

I avvaktan på utredningsförslaget och den fortsatta beredningen av

detta föreslår regeringen att kraven för godtrosförvärv av lösöre skall

skärpas. Regeringen föreslår också att en målsägande som har gjort

anspråk på beslagtagen egendom skall få tid för att säkerställa sin rätt

innan beslaget hävs.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1999. Utredningen

avses bli tillsatt under år 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre 4

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 5

3 Ärendet och dess beredning 6

4 Skall godtrosförvärv alltid vara möjligt? 7

5 Skärpt aktsamhetskrav vid godtrosförvärv 11

6 Förstärkt rätt för målsägande vid hävande av återställandebeslag

14

6.1 En tidsfrist införs 14

6.2 Vilka skeden av handläggningen skall bestämmelserna

omfatta? 16

7 Ikraftträdande 18

8 Kostnader m.m. 18

9 Författningskommentar 19

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre 19

9.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 21

Bilaga 1 Sammanfattningen i Godtrosförvärvsutredningens betänkande

Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 23

Bilaga 2 Författningsförslag i Godtrosförvärvsutredningens

betänkande Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 27

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanser rörande betänkandet

Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52) 28

Bilaga 4 Författningsförslag i promemorian Ändrade bestämmelser vid

hävande av återställandebeslag 29

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser rörande promemorian

Ändrade bestämmelser vid hävande av återställandebeslag 30

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 31

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 33

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 juni 1998 34

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre,

2. lag om ändring i rättegångsbalken.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av

lösöre skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha insett att överlåtaren saknade rätt

att förfoga över egendomen.

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha misstänkt att överlåtaren saknade

rätt att förfoga över egendomen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller 3 § i sin

äldre lydelse.

2.2 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 27 kap. 8 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap.

8 §

Har ej inom tid, som avses i 7 §,

åtal väckts eller till rätten inkommit

framställning om förlängning av

tiden eller förekomma eljest ej

längre skäl för beslag, skall det

omedelbart hävas.

Om det inte inom den tid som

avses i 7 § har väckts åtal eller

kommit in någon begäran till rätten

om förlängning av tiden eller om

det annars inte längre finns skäl för

beslag, skall beslaget omedelbart

hävas.

Beslag av föremål som någon har

framställt anspråk på får dock

hävas först tre veckor efter det att

en underrättelse om att beslaget

kan komma att hävas har sänts till

den som framställt anspråket. Om

denne medger det, skall dock

beslaget hävas omedelbart. Den

som beslaget har gjorts hos

behöver inte underrättas.

Om hävande av beslag förordnar

rätten eller, om beslaget ej med-

delats eller fastställts av rätten, av

undersökningsledaren eller åklagar-

en.

Då målet avgöres, pröve rätten,

om beslag fortfarande skall bestå.

Rätten äge ock i samband med

domen förordna om beslag.

Ett beslag hävs av rätten eller,

om beslaget inte har meddelats

eller fastställts av rätten, av under-

sökningsledaren eller åklagaren.

När målet avgörs, skall rätten

pröva om ett beslag fortfarande

skall bestå. Om målet avgörs

genom dom, skall andra stycket inte

tillämpas. Rätten får i samband

med dom besluta om beslag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

Mot bakgrund av ett tillkännagivande från riksdagen om behovet av en

utvärdering av lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre (bet.

1992/93:LU2) höll Justitiedepartementet i början av år 1993 en hearing.

Med anledning av de synpunkter som framfördes vid hearingen

bemyndigade regeringen i augusti 1993 det statsråd i Justitie-

departementet som hade till uppgift att föredra ärenden om civilrätt att

tillkalla en särskild utredare för att se över lagen.

Utredarens huvuduppgift var att utvärdera tillämpningen av lagen

såvitt gäller godtrosförvärv av stöldgods och att utreda om reglerna borde

ändras i syfte att motverka handeln med stöldgods. Godtrosförvärvslagen

bygger på den s.k. exstinktionsprincipen som innebär att en förvärvare,

under förutsättning att han eller hon är i god tro, blir ägare till

egendomen även om den förvärvas från någon som inte har rätt att

överlåta den. En huvudlinje i utredarens arbete borde enligt direktiven

vara att överväga fördelar och nackdelar med en lagstiftning som när det

gäller stöldgods baseras på den s.k. vindikationsprincipen i stället för

exstinktionsprincipen. Vindikationsprincipen innebär att den ursprung-

lige ägarens rätt består och att han eller hon har rätt att få tillbaka

egendomen från en godtroende förvärvare utan att betala lösen för den.

Våren 1995 överlämnade utredaren betänkandet Godtrosförvärv av

stöldgods? (SOU 1995:52). En sammanfattning av betänkandet finns i

bilaga 1. Utredarens lagförslag finns i bilaga 2. Betänkandet har

remissbehandlats och i bilaga 3 finns en förteckning över remiss-

instanserna. En remissammanställning finns tillgänglig i Justitie-

departementet (dnr Ju95/2151).

Förutom frågorna om ändring i lagen om godtrosförvärv av lösöre tog

utredaren i betänkandet också upp vissa andra frågor som gällde en

målsägandes möjligheter att få tillbaka stulet gods. Med utgångspunkt i

de tankar som utredaren framförde i betänkandet utarbetades det i

Justitiedepartementet en promemoria med ett förslag till ändring av

reglerna om beslag i 27 kap. rättegångsbalken. Promemorians lagförslag

finns i bilaga 4. Förslaget har remissbehandlats och i bilaga 5 finns en

förteckning över remissinstanserna. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr Ju96/1615).

Regeringen behandlar nu förslagen i betänkandet och promemorian.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 14 maj 1998 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 6.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 7.

Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och har därför justerat

författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissen har vissa

smärre redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 Skall godtrosförvärv alltid vara möjligt?

Regeringens bedömning: Det bör i framtiden inte vara möjligt att

genom förvärv i god tro få äganderätten till stöldgods.

Regeringen avser att ge en utredning i uppdrag att ta fram ett

lagförslag med denna innebörd.

Utredningens bedömning: Utredningen har ansett att det även i

fortsättningen skall vara möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods (se

betänkandet s. 167).

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland Juridiska

fakulteten vid Lunds universitet, Sveriges Försäkringsförbund och

Sveriges domareförbund, anser att det inte längre skall vara möjligt att

göra godtrosförvärv av stöldgods. De anser att en ändring skulle leda till

en minskad handel med stöldgods. Dessutom framhåller de att den

nuvarande möjligheten att göra godtrosförvärv inte synes ha någon

förankring i det allmänna rättsmedvetandet.

Remissinstanserna framhåller också att när det gäller stöldgods

tillämpas vindikationsprincipen både i de övriga nordiska länderna och i

länder som England, Frankrike, Tyskland och USA. Kontakter med de

nordiska länderna visar att systemet fungerar väl och att

vindikationsprincipen stämmer väl överens med respektive lands rätts-

uppfattning.

De remissinstanser, däribland Riksåklagaren och Brottsförebyggande

rådet, som delar utredningens bedömning hänvisar till att problemet med

hur allmänheten uppfattar möjligheten att göra godtrosförvärv inte beror

på brister i lagen utan snarare på brister i tillämpningen av den. Några

remissinstanser framhåller vidare som skäl för att behålla exstinktions-

principen att den har en lång tradition i Sverige. Svenska Handels-

kammarförbundet och Finansbolagens förening pekar på risken att

omsättningen av varor hämmas vid en övergång till vindikations-

principen.

Bakgrund: När en person förvärvar egendom, t.ex. genom köp, från

någon som saknar rätt att förfoga över den och köparen inte inser eller

borde inse säljarens bristande förfoganderätt brukar man säga att

förvärvet görs i god tro. I fråga om lösöre avgörs i svensk rätt konflikten

mellan den ursprunglige ägaren och den godtroende förvärvaren på så

sätt att förvärvaren får en rättsligt skyddad äganderätt till egendomen

genom ett s.k. exstinktivt förvärv (exstinktionsprincipen). Principen

modifieras genom att den ursprunglige ägaren alltid har en rätt att lösa till

sig egendomen inom viss tid från det han fick kännedom om

förvärvarens innehav.

Alternativet till exstinktionsprincipen är vindikationsprincipen. Den

innebär att den ursprunglige ägarens äganderätt består även om

förvärvaren är i god tro. Den ursprunglige ägaren har således enligt

denna princip en rätt att få tillbaka egendomen utan att betala lösen.

Godtrosförvärv av lösöre regleras i lagen (1986:796) om godtros-

förvärv av lösöre, godtrosförvärvslagen (prop. 1985/86:123, bet.

1986/87:LU4, rskr. 1986/87:6). Regler om godtrosförvärv finns även för

andra slag av lös egendom, se t.ex. 2 kap. 10 § sjölagen (1994:1009),

14 § lagen (1936:81) om skuldebrev och 3 kap. 6 § aktiebolagslagen

(1975:1385).

För ett godtrosförvärv enligt godtrosförvärvslagen krävs att

egendomen har överlåtits och alltså inte överförts t.ex. genom arv eller

bodelning, att överlåtaren hade egendomen i sin besittning och att

besittningen överförts till förvärvaren (2 §). Härtill kommer den

avgörande förutsättningen, nämligen att förvärvaren var i god tro. Den

goda tron skall föreligga såväl vid avtalstillfället som vid besittnings-

övergången (prop. 1985/86:123 s. 20). En förvärvare anses vara i god tro

om egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds

och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha insett

överlåtarens bristande förfoganderätt (3 §). Det är förvärvaren som skall

göra det sannolikt att förhållandena var sådana. Bedömningen av om

förvärvaren skall anses ha varit i god tro är rent rättslig och grundas på

förhållandena sådana de gjorts sannolika av förvärvaren.

Det sätt på vilket egendomen har kommit ur den ursprunglige ägarens

besittning har i och för sig inte någon betydelse för möjligheten att göra

godtrosförvärv av egendomen. Det är således möjligt att göra godtros-

förvärv av stöldgods.

Skälen för regeringens bedömning: Exstinktionsprincipen tillämpas i

Sverige sedan lång tid tillbaka. När godtrosförvärvslagen tillkom avsågs

den i huvudsak vara en kodifiering av den rättspraxis som då hade

utvecklats och som byggde på denna princip.

Lagen har sedermera kritiserats, framför allt när det gäller möjligheten

att göra godtrosförvärv av stöldgods. Kritikerna menar att denna

möjlighet förmedlar en bild till allmänheten att lagen underlättar handeln

med stöldgods. Allmänheten kan då få intrycket att lagen inte motverkar

brottslighet utan snarare bidrar till den genom att utgöra ett stöd för en

marknad för stöldgods. Till detta kommer att den ursprunglige ägaren har

kunnat få det beskedet att han måste betala lösen för att få egendomen

åter, om han inte kan bevisa att förvärvaren inte var i god tro. Dessa

förhållanden har bidragit till att det bland allmänheten är en vanlig

missuppfattning att det är lätt att göra ett godtrosförvärv.

I själva verket ställer godtrosförvärvslagen relativt höga krav för att

någon skall anses vara i god tro. Om en ursprunglig ägare gör gällande

att någon har sålt egendom utan att ha rätt till det, är det förvärvaren som

måste redogöra för hur det gick till när han köpte den och göra sannolikt

att omständigheterna var sådana att han inte borde ha insett att

överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Om den rättsliga

bedömningen leder till att förvärvaren inte borde ha insett överlåtarens

bristande förfoganderätt, anses han vara i god tro. Först vid en sådan

situation är den ursprunglige ägaren tvungen att betala lösen för att få

tillbaka egendomen.

Något som kan ha bidragit till den felaktiga uppfattningen om

godtrosförvärv är reglerna om beslag i samband med förundersökning

(27 kap. rättegångsbalken). Om någon grips misstänkt för t.ex. stöld eller

häleri är det vanligt att egendom som misstänks vara stöldgods tas i

beslag. Om förundersökningen inte leder till att bevisningen är tillräcklig

för åtal skall den läggas ned. Samtidigt skall alla beslag hävas och godset

återlämnas till den som beslagen gjordes hos. Detta gäller även i de fall

när någon annan har gjort anspråk på egendomen. Denna utformning av

regelsystemet kan leda till att allmänheten får uppfattningen att frågan

om godtrosförvärv därmed är avgjord. Så är dock inte fallet; att beslaget

hävs är endast en följd av bestämmelserna om tvångsmedel. Frågan om

ett godtrosförvärv har skett kan avgöras slutligt endast av domstol och

inte av polisen eller av åklagaren i samband med att en förundersökning

läggs ned.

Det kan sålunda visserligen antas att en del av kritiken mot

godtrosförvärvslagen har sin grund i en felaktig uppfattning om

innebörden av de gällande bestämmelserna och i beslagsreglernas

utformning. Det måste emellertid också konstateras att en väsentlig del

av kritiken faller på exstinktionsprincipen som sådan och särskilt att den

tillämpas även på stöldgods. Att den ursprunglige ägaren över huvud

taget kan förlora sin stulna men återfunna egendom till någon som hunnit

köpa den framstår för många som svårbegripligt och orimligt.

Regeringen måste konstatera att principen att man kan göra godtros-

förvärv också av stöldgods är svår att förankra i det allmänna rättsmed-

vetandet, trots att denna princip sedan länge är etablerad i svensk rätt.

Enligt regeringens mening väger också remisskritiken i denna del tungt.

Det går inte att komma ifrån att lagen i detta hänseende förmedlar ett

budskap som från kriminalpolitiska utgångspunkter är olyckligt. I ett läge

där rättsordningen måste ge hög prioritet åt brottsförebyggande åtgärder

och brottsbekämpning bör dessa omständigheter tillmätas stor vikt.

Av betydelse i sammanhanget är också att den svenska rättens

inställning är ovanlig i ett internationellt perspektiv. I alla de andra

nordiska länderna är rättsläget mer förmånligt för den ursprunglige

ägaren och i Finland och Norge är godtrosförvärv över huvud taget inte

möjligt beträffande stöldgods. I England, Frankrike, Tyskland och USA

är vindikationsprincipen huvudprincip, varvid undantagen är mycket

begränsade i England och Tyskland. I Frankrike och USA särbehandlas

viss ordinär handel och det är möjligt att i sådana sammanhang göra

godtrosförvärv även av stöldgods. Även där synes dock exstinktions-

möjligheterna vara betydligt mindre än i Sverige. Av utredningens

genomgång att döma ger jämförelser med de flesta andra länder likartade

resultat. I en alltmer internationell miljö finns det anledning att fästa

större vikt än tidigare vid önskemålet att våra regler bygger på

rättsgrundsatser som inte avviker för mycket från jämförbara länders.

Vindikationsprincipen innebär, som tidigare framgått, en oinskränkt

rätt för den ursprunglige ägaren att få tillbaka sin egendom. En regel som

bygger på denna princip är enkel och lättbegriplig och har därför inte

minst pedagogiska förtjänster. Av särskild betydelse är också att de

civilrättsliga regler som har till syfte att lösa tvister om stöldgods har stor

betydelse för vilken uppfattning allmänheten har om det stöd som

samhället ger en målsägande. Allmänhetens uppfattning i denna fråga

hänger samman med uppfattningen om samhällets förmåga att bekämpa

brottslighet och att ställa till rätta verkningarna av den. En klar och enkel

regel som säger att den som blivit bestulen på sin egendom alltid har rätt

att få tillbaka den ger en tydlig signal att handel med stöldgods inte

tolereras och att man aldrig kan räkna med att få behålla det man köpt,

om det visar sig att det är stulet.

Det är rimligt att anta att vindikationsprincipens entydiga budskap

skulle få effekt på möjligheterna att avyttra stöldgods. Detta bör i sin tur

ha betydelse för bekämpandet av framför allt bil-, villa- och lägenhets-

inbrott.

Mot vindikationsprincipen kan i och för sig anföras en rad argument

(se betänkandet, kap. 19). Det viktigaste är att den har nackdelar när det

gäller omsättningen av varor och att den ibland ger effekter som kan te

sig betänkliga från konsumentsynpunkt. Sådana effekter synes emellertid

kunna neutraliseras genom lämpliga ersättningsregler e.d.

Utredningens slutsats är att det även fortsättningsvis bör vara möjligt

att göra godtrosförvärv av lösöre trots att överlåtaren saknar rätt att

förfoga över egendomen. Och utredningen anser att detta bör gälla även

för stöldgods. Mot den angivna bakgrunden är regeringen emellertid inte

beredd att dra samma slutsats. I stället anser regeringen att inriktningen

nu bör vara att vindikationsprincipen skall gälla i fråga om stöldgods och

egendom som bör jämställas med stöldgods.

Emellertid är det beredningsunderlag som finns i lagstiftningsärendet

inte tillräckligt för att det nu skall kunna genomföras en sådan ändring.

Denna är av stor principiell och praktisk betydelse och detaljerna i en ny

reglering måste övervägas noga. Bl.a. krävs en noggrann analys av hur

gränsdragningen skall göras när det gäller vilka brottsliga förfaranden

som skall göra godtrosförvärv omöjligt. Vidare måste det analyseras om

andra slag av lös egendom skall regleras på samma sätt som lösöre. Det

behövs således ett genomarbetat utredningsförslag som kan kritiskt

granskas av en bred samling remissinstanser.

Regeringen kommer därför att tillsätta en utredning med uppdrag att ta

fram ett lagförslag som bygger på att vindikationsprincipen skall gälla

vid åtminstone stöld av lösöre.

Det är emellertid angeläget att redan nu få till stånd de förändringar

som är möjliga för att försvåra handeln med stöldgods och för att

åstadkomma en bättre avvägning mellan berörda intressen. Utrednings-

förslaget och promemorieförslaget leder enligt regeringens mening till

sådana klara förbättringar att de bör tas tillvara i avvaktan på resultatet av

den nya utredningens arbete. Det bör i sammanhanget beaktas att ett så

pass betydelsefullt lagförändringsarbete som en partiell övergång till

vindikationsprincipen innebär erfarenhetsmässigt kan komma att ta flera

år i anspråk.

5 Skärpt aktsamhetskrav vid godtrosförvärv

Regeringens förslag: Kravet för att god tro skall anses föreligga

skärps. Om en förvärvare borde ha misstänkt att överlåtaren saknade

behörighet att förfoga över egendomen, skall han inte anses ha varit i

god tro.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se

betänkandet s. 159).

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig,

däribland Riksåklagaren och Stockholms tingsrätt, tillstyrker förslaget

eller lämnar det utan invändning.

Riksdagens ombudsmän (JO) och Hovrätten för Västra Sverige har

invändningar mot förslaget. JO är tveksam till om förslaget innebär

någon ändring i sak och om det föreslagna uttryckssättet är mer

klargörande än det nuvarande. Hovrätten för Västra Sverige ifrågasätter

om en ändring är sakligt befogad. Hovrätten anser vidare att det valda

uttryckssättet är mindre väl valt eftersom det leder tanken till brottmål.

Bakgrund: En första förutsättning för att någon skall anses vara i god

tro enligt godtrosförvärvslagen är att han eller hon inte känner till att

överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Detta är emellertid

inte tillräckligt. Även om en förvärvare faktiskt inte kände till att

överlåtaren saknade en sådan rätt, kan förhållandena ibland vara sådana

att han ändå inte skall anses vara i god tro. Det krävs nämligen också av

förvärvaren att han iakttar en rimlig grad av aktsamhet när det gäller

överlåtarens rätt att förfoga över egendomen (se prop. 1985/86:123 s. 20

f.).

Bedömningen av om förvärvaren har varit tillräckligt aktsam skall,

som framgår av bakgrundsbeskrivningen i föregående avsnitt, i princip

göras i två led. I det första ledet utreds vilka omständigheter som förelåg

vid förvärvet. Här ligger bevisbördan på förvärvaren som har att göra

sannolikt att omständigheterna var sådana att han inte borde ha insett att

överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen (prop. 1985/86:123

s. 21).

I det andra ledet skall man med utgångspunkt från de omständigheter

som förvärvaren gjort sannolika göra en bedömning av om denne borde

ha insett att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Vid

bedömningen skall egendomens beskaffenhet, de förhållanden under

vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt vägas in (se 3 §). Det

skall alltså göras en samlad bedömning. Denna är rent rättslig, varför

man inte kan tala om bevisbörda i denna del. Leder bedömningen till att

man inte kan kräva av förvärvaren att denne borde ha insett att

överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen, skall förvärvaren anses

ha varit i god tro.

När det gäller faktorer som har med egendomens beskaffenhet att göra,

krävs en särskilt hög grad av aktsamhet vid förvärv av egendom som

erfarenhetsmässigt har visat sig känslig, t.ex. sådan egendom som ofta

säljs på kredit med äganderättsförbehåll. Vidare krävs ett större mått av

aktsamhet än annars vid förvärv av särskilt värdefull egendom. Vid

förvärv av t.ex. smycken, konst- och prydnadsföremål, pälsverk,

antikviteter och olika slag av samlingar kan det finnas särskild anledning

att beakta möjligheten att det kan röra sig om egendom som har

åtkommits på ett obehörigt sätt (se prop. 1985/86:123 s. 21).

När det gäller förhållandena under vilka egendomen bjöds ut har tiden

och platsen för överlåtelsen särskild betydelse. Vid försäljning som sker

"på gatan", krävs det normalt att förvärvaren är extra noggrann i sin

kontroll av om överlåtaren har rätt att förfoga över egendomen. Av denna

anledning kan den som har köpt en sak på gatan, till skillnad från den

som har gjort sitt inköp i en etablerad butik, mera sällan med framgång

hävda att han varit i god tro. Även varans pris kan ha betydelse för

bedömningen av den goda tron. Är priset osedvanligt lågt har köparen all

anledning att vara försiktig (jfr prop. 1985/86:123 s. 22).

Slutligen skall hänsyn även tas till omständigheterna i övrigt. På detta

sätt markeras att de ovan angivna vägledande omständigheterna endast är

avsedda att vara exemplifierande. Vid bedömningen av en förvärvares

goda tro skall enligt förarbetena en helhetsbedömning ske av samtliga

omständigheter i det enskilda fallet. Omfattningen av en eventuell

undersökningsplikt får därvid bedömas från fall till fall. Avviker

situationen från vad som kan anses vara normalt, fordras särskild

försiktighet. När det gäller frågan om vilka krav på insikt och aktsamhet

som kan ställas på en förvärvare får hänsyn tas till dennes person och

ställning. Ofta torde man kunna ställa strängare krav på en yrkesman

inom den aktuella branschen än på en privatperson (se prop. 1985/85:123

s. 22).

Skälen för regeringens förslag: En förvärvare anses vara i god tro om

han inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att överlåta

egendomen. Denna utformning av lagtexten kan ge intryck av att en

förutsättning för att förvärvaren inte skall anses vara i god tro är att det

har varit möjligt för honom att ta reda på att överlåtaren inte var behörig.

Som utredningen anför bör någon sådan förutsättning inte gälla. En

förvärvare bör inte heller anses vara i god tro i sådana fall då det

visserligen inte fanns någon reell möjlighet för förvärvaren att ta reda på

hur det förhöll sig med överlåtarens behörighet, men omständigheterna

gav anledning till misstanke att allt inte stod rätt till.

Utredningen föreslår den justeringen när det gäller kravet på god tro att

omständigheterna vid förvärvet skall ha varit sådana att förvärvaren inte

ens borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta

egendomen. Därmed framgår det enligt utredningen klart att varje skäl

till misstanke om överlåtarens bristande behörighet utesluter ett

godtrosförvärv.

Huvuddelen av remissinstanserna ställer sig antingen bakom förslaget

eller riktar inga invändningar mot det. JO är dock tveksam till om det

föreslagna uttryckssättet är mer klargörande än det nuvarande. Hovrätten

för Västra Sverige ifrågasätter om ändringen är sakligt befogad.

Den ändring som utredningen föreslår innebär enligt regeringens

mening ett förtydligande av det relativt stränga aktsamhetskrav som

redan i dag ställs för att en förvärvare skall anses vara i god tro. Sålunda

kommer det tydligare att framgå att det när omständigheterna är sådana

att det finns anledning till misstanke om överlåtarens rätt att förfoga över

egendomen krävs att förvärvaren närmare undersöker hur det verkligen

förhåller sig. Ett sådant förtydligande är i sig värdefullt.

Den föreslagna ändringen innebär dock inte enbart ett förtydligande av

det aktsamhetskrav som redan gäller. En ändring från att omständig-

heterna vid förvärvet skall ha varit sådana att förvärvaren inte borde ha

insett överlåtarens bristande behörighet till att han inte ens borde ha

misstänkt detta innebär en klar skärpning av aktsamhetskravet. Varje

omständighet som gör förvärvaren misstänksam om säljarens rätt att

förfoga över egendomen ställer med den föreslagna lydelsen ett krav på

förvärvaren att vidta kontrollåtgärder, t.ex. genom att ställa följdfrågor

eller att ta kontakt med en tidigare ägare. Sådana åtgärder måste leda till

att de omständigheter som gett anledning till misstanke fått en rimlig och

acceptabel förklaring. Det blir inte heller möjligt att som förvärvare freda

sig enbart med att det vid förvärvet inte funnits någon praktisk möjlighet

att vidta ytterligare kontroller. Ger situationen anledning till misstanke

kan något godtrosförvärv i ett sådant läge inte göras.

Det finns enligt regeringens mening goda skäl för en skärpning av

godtroskravet.

Hovrätten för Västra Sverige har utöver sitt ifrågasättande av det

sakligt befogade i den föreslagna ändringen också ansett att det är

betänkligt att använda sig av olika bevisgrader eftersom innebörden av

begreppen ändå är så vag. Dessutom för enligt hovrätten den föreslagna

lydelsen tankarna till brottmål.

Ändringen tar emellertid som framgår av det som sagts ovan bara sikte

på aktsamhetskravet. Förslaget innebär sålunda enbart en förändring av

den måttstock som de samlade omständigheterna vid förvärvet skall

prövas mot. Den föreslagna ändringen skulle alltså inte medföra någon

förändring när det gäller frågan om bevisbördan för dessa omständigheter

eller när det gäller bevisvärderingen. Uttrycket "misstänkt" är som

hovrätten konstaterar lätt att förknippa med brottmål. Emellertid

förekommer uttrycket också inom civilrätten, t.ex. i flera av skuldebrevs-

lagens bestämmelser. Hovrättens invändningar i dessa delar är sålunda

enligt regeringens uppfattning inte sådana att de bör hindra att

godtrosförvärvslagen ändras på det sätt som utredningen föreslagit.

Regeringens slutsats av det anförda blir att godtrosförvärvslagen bör

ändras på det av utredningen föreslagna sättet. För god tro bör alltså i

detta sammanhang krävas att omständigheterna vid förvärvet var sådana

att förvärvaren inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att

överlåta egendomen.

6 Förstärkt rätt för målsägande vid hävande av

återställandebeslag

6.1 En tidsfrist införs

Regeringens förslag: En målsägande skall underrättas om att ett

beslag av egendom som han gör anspråk på kan komma att hävas. För

att ge målsäganden möjlighet att säkerställa sin rätt kombineras

underrättelsen med en tidsfrist på tre veckor innan beslaget får hävas.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag (se promemorian s. 7). I promemorian föreslås att tidsfristen skall

vara 14 dagar.

Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en tillstyrker förslaget

om en tidsfrist eller lämnar det utan invändning. Flera remissinstanser

anser dock att tidsfristen bör vara längre.

Bakgrund: Enligt 27 kap. 1 § rättegångsbalken kan ett föremål tas i

beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott.

Sådana beslag görs för att egendom som misstänks ha tagits från någon

genom brott skall kunna återställas till ägaren. De brukar benämnas

återställandebeslag. Denna typ av beslag syftar alltså närmast till att

säkra en målsägandes rätt till viss egendom och kan därför i viss mån

liknas vid det civilprocessuella tvångsmedlet kvarstad.

Ett yrkande om att få ut egendom som grundas på ett påstående om

bättre rätt kan i ett brottmål riktas inte bara mot en misstänkt utan även

mot t.ex. den som påstår sig ha förvärvat den omtvistade egendomen i

god tro.

Eftersom beslag är ett straffprocessuellt tvångsmedel, även om

återställandebeslag har civilrättsliga syften, får det endast förekomma

inom ramen för en förundersökning eller en brottmålsrättegång som inte

har avgjorts genom ett lagakraftvunnet avgörande. Ett beslag skall därför

hävas så snart förutsättningarna för beslaget inte längre föreligger. Så är

fallet t.ex. när en förundersökning läggs ned (se 27 kap. 8 § första stycket

rättegångsbalken). Detsamma gäller om åklagaren först sedan åtal har

väckts finner att så inte borde ha skett och lägger ned åtalet med stöd av

20 kap. 9 § rättegångsbalken, eller om rätten med stöd av 22 kap. 5 §

rättegångsbalken avskiljer en talan om enskilt anspråk från behandlingen

av åtalet för att handläggas som ett tvistemål. Den fortsatta handlägg-

ningen av enskilda anspråk skall under alla förutsättningar ske efter civil-

processuella principer (22 kap. 6 § rättegångsbalken, Gärde m.fl., Nya

Rättegångsbalken, s. 282 och 284 f., samt prop. 1987/88:1 s. 7).

När en domstol avgör ett mål skall den pröva om eventuella beslag

skall bestå (27 kap. 8 § rättegångsbalken). Ett beslag skall alltid hävas

när ogillande dom meddelas (Gärde m.fl., Nya rättegångsbalken, s. 361

och s. 369, samt JO:s ämbetsberättelse 1978/79 s. 28). Utgångspunkten i

gällande rätt är således att det inte är tillåtet att besluta om fortsatt beslag

efter en frikännande dom eller sedan ett yrkande om återställande av

beslagtaget gods ogillats.

Utgångspunkten för beslag är att det endast utgör en tillfällig

besittningsrubbning. Konsekvensen av att beslaget hävs blir därför att

egendomen skall lämnas tillbaka till den person från vilken den togs, om

inte en domstol har bestämt att någon annan skall få ut egendomen eller

har förklarat den förverkad.

Även om ett beslag hävs innan ett yrkande om bättre rätt till

egendomen prövats av domstol, skall inte någon sådan prövning göras av

den som fattar beslutet om hävning. Detta gäller även i de fall där det

framstår som helt klart att den hos vilken beslaget gjordes inte har gjort

något godtrosförvärv. Detta beror på att beslag endast är ett straff-

processuellt tvångsmedel och inte ett förfarande för att avgöra vem som

har bättre rätt till egendom.

Några särskilda regler om att målsäganden skall underrättas i samband

med att ett beslag hävs finns inte. En målsägande som antingen har

angett brottet, anmält enskilt anspråk eller begärt att bli underrättad skall

däremot i regel underrättas när förundersökningen läggs ned eller beslut

fattas om att åtal inte skall väckas (se 14 § förundersökningskungörelsen,

1947:948).

Skälen för regeringens förslag: När stöldgods påträffas och det kan

spåras till en målsägande, underrättas den bestulne. Denne uppfattar då

ofta situationen så att han kan räkna med att myndigheterna kommer att

agera för att hans anspråk på egendomen skall säkerställas och prövas.

Om emellertid utredningen leder till att åtal inte väcks, skall beslaget

hävas och den beslagtagna egendomen genast lämnas tillbaka till den

tidigare misstänkte. Målsäganden måste i detta läge agera själv för att ta

till vara sin rätt, något som han oftast är helt oförberedd på eftersom han

dels ofta tror att myndigheterna skall bevaka hans rätt, dels inte får någon

underrättelse om att beslaget hävs.

Dessa förhållanden leder till att målsäganden i många fall inte får

tillbaka sin egendom, trots att det kan tyckas vara helt klart att den

tidigare misstänkte inte har gjort ett godtrosförvärv av egendomen. Detta

är otillfredsställande och målsägandens rätt bör stärkas. Genom en

ändring av reglerna för förfarandet i samband med att beslag hävs bör

den som gör anspråk på egendomen ges ökade praktiska möjligheter att

få sin rätt prövad. En sådan ändring kan också leda till att

missuppfattningarna om möjligheterna att göra godtrosförvärv minskar.

Regeringen föreslår sålunda att en målsägande som har gjort anspråk

på viss beslagtagen egendom alltid skall underrättas om att egendomen

kommer att lämnas tillbaka till den hos vilken beslaget gjordes. Vidare

föreslås att ett återställandebeslag får hävas först en viss tid efter

underrättelsen.

Regeringen har ovan förordat en övergång på sikt till

vindikationsprincipen när det gäller stöldgods (se avsnitt 4). Den nu

föreslagna regeln kommer inte att förlora sin betydelse i ett sådant

regelsystem. I ett fall när en förundersökning läggs ned finns det, oavsett

vilken princip man tillämpar, en risk att den hos vilken beslaget har

gjorts skaffar undan egendomen om beslaget hävs.

Flera remissinstanser har framhållit att den frist om 14 dagar som

föreslås i promemorian är för kort. Man har pekat på att målsäganden på

grund av sjukdom, resa eller liknande kanske inte får del av

underrättelsen direkt och att det också är nödvändigt för målsäganden att

få tid på sig för att skaffa tillräckligt underlag för att ta ställning till

eventuellt fortsatta åtgärder. Regeringen instämmer i bedömningen att

den föreslagna tidsfristen är väl kort. En sådan frist som den nu

föreslagna innebär dock ett men för den hos vilken beslaget gjordes.

Tidsfristen bör därför inte vara längre än som krävs för att målsäganden

skall kunna vidta åtgärder för att säkerställa sin rätt. Det innebär i regel

att ansöka om kvarstad och få sin ansökan prövad. Enligt regeringens

mening bör en tidsfrist om tre veckor från det att underrättelsen avsänts

till målsäganden vara tillräcklig för detta syfte.

Rätten till underrättelse och tidsfrist innan beslag hävs bör förutom

målsäganden omfatta även den som har trätt i dennes ställe och har

anmält anspråk på egendomen, t.ex. ett försäkringsbolag som har

övertagit målsägandens rätt till egendomen. Däremot kan det knappast

vara nödvändigt att underrätta den hos vilken beslaget gjordes eftersom

egendomen enligt huvudregeln skall återlämnas till denne om inte

domstol beslutar annat.

6.2 Vilka skeden av handläggningen skall

bestämmelserna omfatta?

Regeringens förslag: Bestämmelserna om underrättelse och tidsfrist

skall omfatta samtliga skeden av förundersökningen och handlägg-

ningen av åtalet fram till dess att domstol har avgjort målet genom

dom.

Beslaget skall bestå under tidsfristen.

Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med

regeringens förslag (se promemorian s. 9).

Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan invändning. Riksåklagaren anser att

beslagsbeslutet alltid skall hävas omedelbart men att hävningsbeslutet

skall verkställas först viss tid efter det att underrättelsen har sänts till

målsäganden.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med en underrättelseskyldighet

och en tidsfrist innan ett beslag hävs är att göra det möjligt för den som

gör anspråk på egendomen att få sitt anspråk prövat av domstol.

För att nå detta syfte bör underrättelseskyldigheten omfatta först och

främst de situationer då ett beslag kan komma att hävas innan åtal har

väckts, dvs. när en förundersökning läggs ned eller när beslut fattas om

att inte väcka åtal.

Det finns också efter det att åtal har väckts situationer när det inte finns

några straffprocessuella skäl att låta ett beslag bestå och detta därför skall

hävas trots att den som gör anspråk på egendomen inte hunnit få sitt

anspråk prövat av domstolen. Detta gäller om åklagaren beslutar att lägga

ned åtalet samt om domstolen avvisar åtalet eller avskiljer ett enskilt

anspråk för att handläggas som ett tvistemål. Förfarandet med

underrättelseskyldighet och tidsfrist bör därför bli tillämpligt även för

sådana situationer.

Syftet med den föreslagna bestämmelsen är som anfördes inled-

ningsvis att göra det möjligt för den som gör anspråk på egendomen att

få anspråket prövat av domstol. Det finns således inte skäl att låta regeln

omfatta även de situationer när domstolen faktiskt prövat frågan om

bättre till egendomen.

När en åklagare väcker åtal är han eller hon skyldig att på

målsägandens begäran i samband med åtalet förbereda och utföra även

målsägandens talan (se 22 kap. 2 § rättegångsbalken). I denna situation

får den som gör anspråk på egendom hjälp att få sitt anspråk prövat av

domstol. Om anspråket då också prövas i samband med brottmålet finns

det i enlighet med det nyss sagda inte skäl att låta de föreslagna reglerna

bli tillämpliga. Reglerna bör däremot, som anfördes ovan, bli tillämpliga

i den situationen att anspråket avskiljs för att handläggas som tvistemål

och således inte kommer att omfattas av domen i brottmålet.

I undantagsfall behöver åklagaren inte föra målsägandens talan (jfr 22

kap. 2 § rättegångsbalken). I en sådan situation får målsäganden besked

om detta och har då möjlighet att själv föra sin talan. Efter det att åtal har

väckts kan målsäganden föra en sådan talan utan att det behöver ske

genom stämning (45 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken). Även här

kommer det nu föreslagna förfarandet att vara tillämpligt om domstolen

anser att en sådan talan bör avskiljas för att handläggas som ett tvistemål.

Om målsäganden avstår från möjligheten att få sitt anspråk prövat

finns det, mot bakgrund av syftet med den föreslagna förfarandet, inte

skäl att göra detta tillämpligt. Om varken åklagaren eller målsäganden

framställer något anspråk på den beslagtagna egendomen i samband med

att brottmålet prövas skall således beslaget, i likhet med vad som gäller i

dag, omedelbart hävas när det inte längre finns straffprocessuella skäl för

det, t.ex. om domstolen ogillar åtalet.

När det gäller frågan om beslaget skall bestå under fristen har

Riksåklagaren föreslagit att beslagsbeslutet skall hävas men att beslutet

om hävning skall verkställas först sedan motsvarande tidsperiod har gått

från det att underrättelsen har avsänts. Ansvaret för avsändande av

underrättelsen och den därmed sammanhängande bevakningsuppgiften

skulle på detta sätt inte behöva ligga på åklagaren utan i stället på den

tjänsteman inom polisen som har hand om godset. Syftet med förslaget

skulle enligt Riksåklagaren vara att handläggningen skulle bli mer

praktiskt utformad.

En nackdel med att utforma bestämmelsen på det av Riksåklagaren

föreslagna sättet är emellertid att man mister den naturliga kopplingen

mellan det bakomliggande beslutet, t.ex. ett beslut att lägga ned en

förundersökning, och beslutet av häva beslaget.

I bedömningen av hur bestämmelsen bör utformas bör dessutom

beaktas att bevakningsuppgifter inte är något ovanligt för vare sig

åklagare eller domstolar.

Bestämmelserna om en tidsfrist bör mot bakgrund av det anförda

utformas på så sätt att beslaget består under fristen. Härigenom uppnås

en enkel och praktisk lösning. Oavsett om åklagaren, undersöknings-

ledaren eller domstolen har fattat beslagsbeslutet, får den som har fram-

ställt anspråk på egendomen en underrättelse i samband med att en åtgärd

vidtas som innebär att beslaget kan komma att hävas. Ansvaret för

underrättelsen kommer i regel att ligga på den som har fattat det

bakomliggande beslutet, vilket i sig är en lämplig ordning.

Undantag från regeln om en tidsfrist bör dock som framhållits ovan

göras när domstolen avgör målet genom dom. Dessutom bör undantag

göras för det fallet att den som framställt anspråk på egendomen medger

att beslaget hävs. I dessa fall finns det inte något skäl för en tidsfrist, utan

beslaget bör hävas omedelbart.

7 Ikraftträdande

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1 januari 1999.

Ändringen i godtrosförvärvslagen bör inte tillämpas på förvärv som

har gjorts före ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse med detta

innehåll bör tas in. De nya reglerna om beslag bör tillämpas även på

beslag som har gjorts före ikraftträdandet. Några övergångsbestämmelser

behövs därför inte i den delen.

8 Kostnader m.m.

Den föreslagna underrättelsen till målsäganden i samband med att ett

beslag skall hävas bör ofta kunna samordnas med annan information som

lämnas till målsäganden under förundersökningen.

Den föreslagna tidsfristen för målsäganden i samband med hävande av

beslag innebär att polisen i vissa fall kommer att förvara det beslagtagna

godset under ytterligare någon tid. Kostnaderna för en sådan förvaring

bör dock bli marginella.

Den möjlighet som tidsfristen ger och förtydligandet av de stränga

krav som enligt lagen ställs för att ett godtrosförvärv skall anses föreligga

kan förmodas medföra att målsägande och försäkringsbolag i ökad

omfattning hävdar sin rätt att utan lösen få tillbaka stulen egendom. De

nu framlagda förslagen kan emellertid enligt regeringens mening komma

att medföra endast marginellt ökade kostnader för rättsväsendet. En

ökning ryms inom den befintliga ramen för rättsväsendet.

I detta sammanhang bör dessutom beaktas att den skärpning av

aktsamhetskravet som föreslås även kan antas leda till att allmänheten i

ökad utsträckning avstår från köp om det finns minsta misstanke om

säljarens bristande förfoganderätt till egendomen. Den minskade handel

med stöldgods som den föreslagna ändringen sålunda kan antas medföra

bör ha en viss positiv kostnadseffekt särskilt för polisens brotts-

bekämpande verksamhet.

9 Författningskommentar

9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre

3 §

En förvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att

egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och

omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att

överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen.

En förutsättning för att ett godtrosförvärv skall uppkomma är att

förvärvaren är i god tro beträffande överlåtarens behörighet att överlåta

egendomen. I förevarande paragraf talas om vad som skall avses med

begreppet god tro. Ändringen innebär att kravet när det gäller god tro

skärps från inte borde ha insett till inte borde ha misstänkt .

Övervägandena bakom ändringen har redovisats i avsnitt 5.

När en förvärvare inser att överlåtaren inte är behörig att överlåta

egendomen är han naturligtvis inte i god tro (se prop. 1985/86:123 s. 28

och 33). Med den nya bestämmelsen är förvärvaren inte heller i god tro

när överlåtaren inte är behörig och förvärvaren vid överlåtelsen faktiskt

misstänker detta. Men härtill kommer alltså att god tro förutsätter att

förvärvaren inte heller på grund av omständigheterna borde ha misstänkt

överlåtarens bristande behörighet. Det är främst bedömningen av vad

som i detta hänseende kan krävas av förvärvaren som blir avgörande för

tillämpningen av bestämmelsen.

De förhållanden som skall beaktas vid bedömningen av om

förvärvaren har varit i god tro eller inte är som förut egendomens

beskaffenhet, förhållandena under vilka den utbjöds och omständig-

heterna i övrigt. En exemplifiering av situationer där redan det hittills-

varande aktsamhetskravet borde leda till bedömningen att förvärvaren

inte varit i god tro finns i förarbetena till godtrosförvärvslagen (prop.

1985/86:123 s. 21 f.).

Genom att "inte borde ha insett" ersätts med "inte borde ha misstänkt"

försvåras möjligheterna att göra godtrosförvärv ytterligare. Med det nya

rekvisitet blir det helt klart att förvärvaren inte kan freda sig med att det

inte fanns några faktiska möjligheter att göra undersökningar angående

överlåtarens behörighet.

Vissa omständigheter medför ofta att förvärvaren inte skall anses ha

varit i god tro, även om han faktiskt inte lagt märke till dessa omständig-

heter eller ens ägnat dem en tanke. Att någon åtgärd har vidtagits för att

förhindra eller försvåra identifiering är en sådan omständighet. En annan

sådan omständighet är att det beträffande egendom som finns registrerad

 t.ex. bilar strax före överlåtelsen noterats flera ägarförändringar i

registret.

Som Lagrådet har framhållit kan dock inte en omständighet som

förvärvaren saknat möjlighet att upptäcka i sig medföra att förvärvaren

skall anses inte ha varit i god tro. Detsamma gäller omständigheter som

förvärvaren visserligen hade kunnat upptäcka men som han inte haft

anledning att efterforska.

En situation där förvärvaren ofta inte kan anses vara i god tro enligt

den nya bestämmelsen är att överlåtaren bjuder ut egendomen under

ovanliga omständigheter som inte har en naturlig förklaring. Att en

privatperson säljer begagnade föremål som han inte själv ägt och använt

kan exempelvis många gånger ge skäl till misstankar som kan kräva

ytterligare kontroll.

När det gäller bilar som tagits in till Sverige från något annat land får

den nya bestämmelsen antas inte sällan medföra ett krav på andra och

ytterligare kontrollåtgärder än när förvärvet gäller bilar som förekommit

bara i svensk handel. Det beror på att bilregistret i dessa fall endast ger

begränsade upplysningar om ägarkedja och bilens ursprung.

Emellertid är det även enligt den nya bestämmelsen möjligt att göra

godtrosförvärv trots att omständigheterna initialt ger anledning till

misstankar. Om förvärvaren tar reda på bakgrunden till ett misstänkt

sakförhållande och därvid får en fullt rimlig förklaring, får han ofta anses

ha gjort vad som ankommer på honom. Självklart innebär dock den nya

regeln att särskilt den som köper något av en privatperson eller en okänd

näringsidkare på gatan eller på marknader o.d. i fortsättningen utsätter sig

för större risker än hittills. Riskerna är särskilt stora vid köp av

begagnade föremål, men även vid handel med nya varor finns det

anledning till stor försiktighet utanför den reguljära handeln.

Bestämmelsen är uppbyggd på samma sätt som enligt gällande rätt.

Det innebär att bedömningen av om godtroskravet är uppfyllt i princip

skall ske i två led. I det första ledet skall bedömas vad som faktiskt

förekommit vid förvärvet, medan i det andra ledet skall avgöras om

omständigheterna var sådana att förvärvaren borde ha misstänkt över-

låtarens bristande behörighet. Därvid skall de samlade omständigheterna

beaktas. I det första ledet ligger bevisbördan på förvärvaren på så sätt att

han vid tveksamhet om vad som förekommit har att göra sannolikt att

omständigheterna var sådana att han inte borde ha misstänkt överlåtarens

bristande förfoganderätt. I det andra ledet sker däremot en rent objektiv

prövning av vad förvärvaren med anledning av omständigheterna borde

ha misstänkt.

I verkligheten torde det ofta inte vara nödvändigt att genomföra en

prövning i två led fullt ut. Sålunda torde domstolen ofta kunna konstatera

vad förvärvaren borde eller inte borde ha misstänkt utan att behöva slå

fast precis vad som förekommit. Det kan räcka att konstatera t.ex. att

något förhållande var starkt ägnat att inge misstankar eller med motsatt

utgång att någon omständighet gjorde situationen så betryggande att

förvärvaren över huvud taget inte hade anledning att misstänka något.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller 3 § i sin

äldre lydelse.

Ändringen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999. För förvärv som har

gjorts dessförinnan gäller äldre lag. En person som före ikraftträdandet

förvärvat ett föremål utan att ha insett eller bort inse överlåtarens

bristande behörighet är alltså skyddad, även om omständigheterna var

sådana att de gav anledning till misstankar.

9.2 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

27 kap. 8 §

Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in

någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars

inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget omedelbart hävas.

Beslag av föremål som någon har framställt anspråk på får dock hävas

först tre veckor efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma

att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger

det, skall dock beslaget hävas omedelbart. Den som beslaget har gjorts

hos behöver inte underrättas.

Ett beslag hävs av rätten eller, om beslaget inte har meddelats eller

fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren.

När målet avgörs, skall rätten pröva om ett beslag fortfarande skall

bestå. Om målet avgörs genom dom, skall andra stycket inte tillämpas.

Rätten får i samband med dom besluta om beslag.

I ett nytt andra stycke har intagits den nya bestämmelsen om

underrättelse och tidsfrist innan ett beslag får hävas. Övervägandena

bakom den nya bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.1. Förutsätt-

ningen för att bestämmelsen skall bli tillämplig är att någon har framställt

anspråk på det beslagtagna föremålet.

Av stycket framgår att bestämmelsen inte avser endast målsäganden

utan samtliga som gör anspråk på egendomen. Normalt torde det vara

antingen målsäganden eller dennes försäkringsbolag. Däremot är det inte

meningsfullt att underrätta den som beslaget har gjorts hos. Det framgår

av styckets sista mening att någon sådan underrättelse inte behöver

lämnas.

Som framgår av avsnitt 6.2 är avsikten att bestämmelsen skall gälla

under samtliga skeden av handläggningen, från det att egendomen tas i

beslag och någon framställer anspråk på den till dess denne har fått

möjlighet att framställa ett yrkande om att få egendomen åter.

Underrättelsen bör som huvudregel skickas av den som ansvarar för att

beslaget skall hävas, dvs. i normalfallet åklagaren eller undersöknings-

ledaren. När beslut fattas om att lägga ned en förundersökning eller att

inte väcka åtal skall den som anmält ett enskilt anspråk underrättas om

beslutet, 14 § förundersökningskungörelsen (1947:948). Samtidigt med

den underrättelsen bör han även underrättas om att beslaget kan komma

att hävas. Det bör gälla oavsett om beslaget har beslutats av under-

sökningsledaren, åklagaren eller domstolen. En uppgift om att en sådan

underrättelse har skett kan därefter lämnas till den som ansvarar för att

beslaget hävs.

Om ett enskilt anspråk skall avskiljas från brottmålet för att handläggas

som ett tvistemål är det rätten som skall underrätta målsäganden eller den

som övertagit anspråket.

Något krav på att underrättelsen skall delges finns inte och tidsfristen

räknas från det att underrättelsen sänts. Underrättelsen bör skickas till

den adress som den som framställt anspråket har uppgivit. Det får

ankomma på denne att se till att myndigheten har uppgift om aktuell

adress.

Av underrättelsen bör framgå att beslaget kan komma att hävas tre

veckor efter det att underrättelsen har sänts. Det bör också framgå vilka

möjligheter som den som gör anspråk på egendomen har att säkerställa

sitt anspråk.

Den andra meningen i fjärde stycket är ny. Av den framgår att

förfarandet enligt andra stycket inte skall tillämpas när domstolen avgör

målet genom dom, jämför avsnitt 6.2.

Beslaget får inte hävas innan treveckorsfristen löpt ut, om inte den som

gör anspråk på egendomen medger det. Detta gäller även om den som har

framställt ett anspråk omedelbart efter att underrättelsen har skickats

utverkar ett beslut om kvarstad. Ett beslut om kvarstad som meddelas

under den tid då fristen löper bör därför utformas som en villkorad

kvarstad. Ett sådant beslut kan verkställas när beslaget hävs.

Övriga ändringar i paragrafen är rent språkliga och någon ändring i sak

avses inte.

Sammanfattningen i Godtrosförvärvsutredningens

betänkande Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU

1995:52)

Utredningen har haft i uppdrag att såvitt gäller stulen egendom utvärdera

tillämpningen av lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre och

utreda om bestämmelserna bör ändras i syfte att motverka handeln med

stöldgods.

Godtrosförvärvslagen bygger på den s.k. exstinktionsprincipen, som

innebär att en förvärvare, under förutsättning att han är i god tro, blir

ägare till egendomen även om den förvärvas från någon som inte hade

rätt att överlåta den. Den beskrivna principen modifieras dock genom att

lagen ger den ursprunglige ägaren rätt att få tillbaka egendomen mot

lösen.

En huvudlinje i utredningsarbetet har varit att överväga fördelar och

nackdelar med en lagstiftning som i fråga om stöldgods baseras på den

s.k. vindikationsprincipen i stället för exstinktionsprincipen. En tillämp-

ning av vindikationsprincipen beträffande stöldgods skulle innebära att

den bestulnes äganderätt till godset skulle bestå, oavsett om någon annan

hade förvärvat egendomen i god tro, och att den bestulne alltså skulle ha

rätt att få tillbaka det stulna utan att betala lösen.

Bakgrunden till utredningsuppdraget är att det har gjorts gällande att -

godtrosförvärvslagen innebär att det är för lätt att göra godtrosförvärv av

stöldgods och att lagen inte i tillräckligt hög grad motverkar handeln med

sådant gods.

Allmänna förutsättningar för att det skall bli aktuellt att tillämpa

godtrosförvärvslagen

En första förutsättning för att det i fråga om stöldgods över huvud taget

skall bli aktuellt att tillämpa godtrosförvärvslagen är att det stulna

påträffas och kan spåras till den som har blivit bestulen. Varje år sker ett

mycket stort antal stölder i vårt land. Merparten av det stulna omsätts på

ett okänt sätt och kommer aldrig till rätta så att målsäganden kan göra

anspråk på godset. I sådana fall blir det inte aktuellt att tillämpa godtros-

förvärvslagen.

Ett ytterligare krav för att lagen skall bli tillämplig är att det verkligen

uppkommer en tvist mellan en målsägande och en förvärvare på grund av

att båda gör anspråk på godset. Det förekommer förhållandevis ofta att

målsäganden efter att ha fått ut försäkringsersättning inte har något

intresse av att få tillbaka det stulna godset, eftersom han då måste betala

tillbaka ersättningen. Det förekommer också att försäkringsbolagen, när

det är fråga om stöldgods av mindre värde, inte heller gör anspråk på det.

Det är inte heller ovanligt att den som godset påträffas hos avstår från

det, när han får veta att det är stulet. Inte heller i dessa fall uppkommer

någon tvist och det blir inte aktuellt att tillämpa godtrosförvärvslagen.

Indirekt kan lagen dock tänkas ha viss betydelse för omsättningen av

stöldgods, även om den inte kommer i tillämpning i det enskilda fallet.

Finns det en utbredd uppfattning att det krävs mycket lite för att

godtrosförvärv skall anses föreligga, kan detta förmodas bidra till att det

blir lättare att avsätta stulet gods.

Tänkbara förklaringar till uppfattningen att godtrosförvärvslagen

innebär att det är lätt att göra godtrosförvärv

Utredningen har kunnat konstatera att godtrosförvärvslagen i sin

nuvarande utformning ställer stränga krav för godtrosförvärv. För att få

en uppfattning om hur lagen tillämpas i domstolarna, har utredningen

gjort en enkät till tingsrätterna och hovrätterna. Genom svaren och

insända domar har utredningen kunnat konstatera att tvister om godtros-

förvärv av stöldgods så gott som aldrig aktualiseras i form av tvistemål.

När domstolarna handlägger tvistemål om godtrosförvärv är det oftast

fråga om leasing- eller avbetalningsbilar. Domstolarnas praxis i dessa

mål innebär att det ställs stränga krav för godtrosförvärv.

Tvister om stulet gods prövas vanligen i samband med att åtal i

brottmål väcks mot innehavaren av det påträffade stöldgodset. Åklagaren

för i dessa fall målsägandens talan. Vid ett studium av det insända doms-

materialet har utredningen kunnat iaktta att grunden för målsägandens

enskilda anspråk och den tilltalades bestridande endast i undantagsfall

framgår uttryckligen i dessa mål. Genom att målsägandens anspråk regel-

mässigt uppfattas som helt avhängigt av om den tilltalade blir dömd för

den åtalade gärningen, uppkommer den situationen att målsäganden i

praktiken får bifall till sin talan bara när den tilltalade fälls till ansvar.

Ogillas åtalet, lämnas målsägandens talan utan bifall, fastän han kanske

ofta kunde ha haft goda utsikter till framgång om han i stället hade anfört

en rent civilrättslig grund för sitt anspråk. Det finns anledning att tro att

det uteblivna bifallet till målsägandens talan i dessa fall ofta felaktigt

uppfattas som en konsekvens av godtrosförvärvslagens innehåll i stället

för av den processuella situationen.

När beslag av stulen egendom hävs på grund av att åtal inte väcks,

föreligger också en risk för att målsäganden inte får tillbaka den stulna

egendomen, trots att han kanske skulle ha haft möjlighet till det om en

civilrättslig prövning av hans anspråk hade kommit till stånd. Vid

hävandet av beslaget lämnas egendomen som huvudregel tillbaka till den

som beslaget skedde hos, även om det har konstaterats att det är fråga om

gods som har stulits från målsäganden. Återlämnandet sker i enlighet

med de regler som anses gälla i fråga om beslag. Någon civilrättslig

prövning av vem som är rätt ägare till godset sker inte i sammanhanget.

Det ligger emellertid nära till hands att målsäganden felaktigt drar

slutsatsen att saken är prövad enligt godtrosförvärvslagen och att åter-

lämnandet är en konsekvens härav. Utredningen har också kunnat

konstatera att det förekommer att poliser och åklagare har uppfattningen

att målsägandens enda möjlighet att efter ett hävande av beslag få tillbaka

det stulna är att betala lösen enligt godtrosförvärvslagen, och att de

lämnar information med detta innehåll till målsäganden. De beskrivna

missuppfattningarna kan leda till att målsäganden i onödan avstår från att

på civilrättslig väg kräva godset tillbaka eller att han betalar lösen för det,

trots att ett godtrosförvärv i godtrosförvärvslagens bemärkelse inte

föreligger.

Även om målsäganden emellertid känner till godtrosförvärvslagens

rätta innehåll, kan det ofta vara svårt för honom att i praktiken hävda sin

rätt i samband med att ett beslag av egendomen hävs. Målsäganden har

enligt nuvarande bestämmelser inte någon rätt till underrättelse om

hävandet, vilket kan leda till att egendomen lämnas ut till den tidigare

misstänkte och avyttras eller undanskaffas innan målsäganden får

kännedom om utlämnandet och kan ta ställning till om han bör agera.

Även för det fall målsäganden får veta att beslaget hävts, har han inte

något rådrum för att hinna vidta åtgärder för att säkra sin rätt.

Utredningen föreslår inte någon särregel om vindikation av stöldgods

Utredningen har övervägt hur en regel om vindikation av stöldgods

skulle kunna utformas. Det har inte varit aktuellt att överge

exstinktionsprincipen som en generell huvudprincip vid förvärv i god tro.

Utgångspunkten för utredningens överväganden har därför varit att en

vindikationsregel beträffande stöldgods skulle vara en undantagsregel

från den i övrigt gällande huvudregeln, som möjliggör att godtrosförvärv

av egendom som obehörigen har frånhänts annan blir gällande mot den

ursprunglige ägaren. En sådan undantagsregel bör enligt utredningens

uppfattning inte införas utan att vägande skäl kan anföras för att den

skulle ha positiva effekter som kan antas uppväga nackdelarna.

Vid sina överväganden angående utformningen har utredningen

konstaterat att en sådan särregel om vindikation skulle kunna utformas på

olika sätt. Utredningens studier av utländsk rätt har också givit vid

handen att motsvarande regler i andra länder har olika innehåll. Oavsett

hur en sådan särregel om vindikation skulle utformas för svensk rätts del,

är det emellertid ofrånkomligt att den skulle kunna komma att ge upphov

till besvärliga gränsdragningsproblem och föranleda omotiverade

skillnader i fråga om fall som utåt sett ter sig likartade. Denna olägenhet

talar emot att en sådan särregel tillskapas.

Enligt utredningens bedömning skulle en vindikationsregel inte

motverka handeln med stöldgods i större utsträckning än de nuvarande

bestämmelserna om godtrosförvärv kan antas göra. Inte heller skulle den

lösa de beskrivna svårigheterna för målsäganden att komma till sin rätt i

samband med att en brottmålsprocess resulterar i att ett åtal lämnas utan

bifall eller då ett beslag hävs.

Utredningens förslag till skärpning av den nuvarande lagen

Någon särregel om vindikation bör alltså enligt utredningens uppfattning

inte tillskapas, utan godtrosförvärvslagen bör bibehållas oförändrad vad

gäller möjligheten att göra godtrosförvärv även av stöldgods.

Utredningen föreslår dock i förtydligande syfte en skärpning av

kriterierna för god tro i 3 §, där det enligt den nu gällande lydelsen för

god tro krävs att omständigheterna vid förvärvet var sådana att

förvärvaren inte borde ha insett överlåtarens bristande behörighet. Enligt

den föreslagna lydelsen skall krävas att han inte ens borde ha misstänkt

överlåtarens bristande behörighet.

Utredningen föreslår inte någon ändring av de nu gällande

bevisreglerna för god tro, enligt vilka bevisbördan åvilar den urspunglige

ägaren endast för det fall denne påstår att förvärvaren faktiskt insåg

överlåtarens bristande förfoganderätt, medan det ankommer på

förvärvaren att med bevisstyrkan sannolikt bevisa omständigheterna

vid förvärvet, om det görs gällande att han borde ha misstänkt

överlåtarens bristande behörighet.

Andra sätt att öka målsägandens möjlighet att få tillbaka stulet gods

För att minska risken för de beskrivna rättsförlusterna i samband med

hävande av beslag, bör målsäganden enligt utredningens uppfattning

erhålla en rätt till underrättelse om hävandet. Vidare bör det undersökas

närmare om målsäganden före utlämnandet av egendomen kan ges en

tidsfrist, som skulle göra det möjligt för honom att vidta åtgärder för att

säkra sin rätt. Det får dock anses ligga utanför utredningens uppdrag att

framställa ett formligt förslag härom.

Genom att utforma målsägandens talan så att det framgår att

målsäganden vill ha bifall till sin talan på grund av att den tilltalade inte

har gjort ett godtrosförvärv och alltså oberoende av om den tilltalade

döms för den åtalade gärningen eller ej kan åklagaren öka

målsägandens möjlighet att få bifall till sin talan i de fall då ett åtal mot

förvärvaren av egendomen ogillas. Domstolarna har också en viktig

uppgift att fylla i sammanhanget. I den materiella processledningen

ankommer det på dem att utröna vad som åberopas som grund för

målsägandens talan, så att det står klart om målsäganden önskar bifall till

sin talan endast om den tilltalade döms för det åtalade brottet eller om

han gör gällande att hans talan skall bifallas så snart det kan konstateras

att den tilltalade inte har gjort ett godtrosförvärv.

Även åklagarna bör göras uppmärksamma på betydelsen av hur

målsägandens talan utformas i det aktuella avseendet.

Enligt utredningens uppfattning föreligger det också ett behov av

information om lagens rätta innehåll, såväl till allmänheten som till

målsägandena, polisen och dem som i sin verksamhet kan komma att

förvärva stöldgods, t.ex. pantbankerna och de som handlar med

begagnade varor.

Författningsförslag i Godtrosförvärvsutredningens

betänkande Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU

1995:52)

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre;

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av

lösöre skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha insett att överlåtaren saknade rätt

att förfoga över egendomen.

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha misstänkt att överlåtaren saknade

rätt att förfoga över egendomen.

Denna lag träder i kraft den ...

Förteckning över remissinstanser rörande betänkandet

Godtrosförvärv av stöldgods? (SOU 1995:52)

Efter remiss har yttranden över betänkandet Godtrosförvärv av

stöldgods? (SOU 1995:52) avgetts av Riksdagens ombudsmän, Justitie-

kanslern, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt, Riks-

åklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Brottsoffer-

myndigheten, Generaltullstyrelsen, Riksantikvarieämbetet och statens

historiska museer, Konsumentverket, Länspolismästaren i Stockholms

län, Länspolismästaren i Göteborgs och Bohus län, Länspolismästaren i

Malmöhus län, Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, Sveriges

försäkringsförbund, Larmtjänst AB, Sveriges Köpmannaförbund,

Företagarnas Riksorganisation, Sveriges Konst och Antikvitetshandlare-

förening, Motorbranschens Riksförbund, Båtbranschens Riksförbund,

Sveriges Motorcyklisters Centralorganisation, Svenska Handelskammar-

förbundet, Sveriges Domarförbund, Svenska Polisförbundet, Sveriges

advokatsamfund, Brottsofferjourernas Riksförbund samt Våga Värna

Varandra Riksorganisationen mot brott. Yttrande har också avgetts av

Guldsmedsbranschen samarbetsforum.

Därutöver har Riksskatteverket, Svenska Stöldskyddsföreningen,

Sveriges Juvelerare- och Guldsmedsförbund, Stockholms Auktionsverk,

Svenska Pantbanksföreningen, Lantbrukarnas Riksförbund och Före-

ningen Sveriges polischefer beretts tillfälle att yttra sig.

Författningsförslag i promemorian Ändrade

bestämmelser vid hävande av återställandebeslag

Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 27 kap. 8 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap.

8 §

Har ej inom tid, som avses i 7 §,

åtal väckts eller till rätten inkommit

framställning om förlängning av

tiden eller förekomma eljest ej

längre finns skäl för beslag, skall

det omedelbart hävas.

Om det inom den tid som avses i

7 § inte har väckts åtal eller kommit

in begäran till rätten om

förlängning av tiden eller om det

annars inte längre finns skäl för

beslag, skall beslaget omedelbart

hävas.

Beslag av föremål som någon

framställt anspråk på får dock

hävas först 14 dagar efter det att

underrättelse om att beslaget

kommer att hävas sänts till honom,

om han inte medger att beslaget

hävs.

Om hävande av beslag förordnar

rätten eller, om beslaget ej

meddelats eller fastställts av rätten,

av undersökningsledaren eller

åklagaren.

Då målet avgöres, pröve rätten,

om ett beslag fortfarande skall

bestå. Rätten äge ock i samband

med domen förordna om beslag.

Ett beslag hävs av rätten eller,

om beslaget inte har meddelats

eller fastställts av rätten, av

undersökningsledaren eller

åklagaren.

Då målet avgörs, prövar rätten

om ett beslag fortfarande skall

bestå. Om målet avgörs genom

dom, skall andra stycket inte

tillämpas. Rätten får i samband

med dom besluta om beslag.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1997.

Förteckning över remissinstanser rörande prome-

morian Ändrade bestämmelser vid hävande av

återställandebeslag

Efter remiss har yttranden över promemorian Ändrade bestämmelser vid

hävande av återställandebeslag avgetts av Riksdagens ombudsmän,

Justitiekanslern, Hovrätten för Västra Sverige, Stockholms tingsrätt,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Riksantik-

varieämbetet och statens historiska museer, Sveriges försäkringsförbund,

Sveriges Köpmannaförbund, Motorbranschens Riksförbund, Sveriges

Domareförbund och Sveriges advokatsamfund.

Därutöver har Svenska Pantbankföreningen beretts tillfälle att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1986:796) om

godtrosförvärv av lösöre

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av

lösöre skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha insett att överlåtaren saknade rätt

att förfoga över egendomen.

En förvärvare skall anses ha varit

i god tro endast om det är sannolikt

att egendomens beskaffenhet, de

förhållanden under vilka den

utbjöds och omständigheterna i

övrigt var sådana att han inte borde

ha misstänkt att överlåtaren saknade

rätt att förfoga över egendomen.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet gäller 3 § i sin

äldre lydelse.

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 27 kap. 8 § rättegångsbalken skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 kap.

8 §

Har ej inom tid, som avses i 7 §,

åtal väckts eller till rätten inkommit

framställning om förlängning av

tiden eller förekomma eljest ej

längre skäl för beslag, skall det

omedelbart hävas.

Om det inom den tid som avses i

7 § inte har väckts åtal eller kommit

in någon begäran till rätten om

förlängning av tiden eller om det

annars inte längre finns skäl för

beslag, skall beslaget omedelbart

hävas.

Beslag av föremål som någon har

framställt anspråk på får dock

hävas först tre veckor efter det att

en underrättelse om att beslaget

kommer att hävas har sänts till den

som framställt anspråket. Om

denne medger det, skall dock

beslaget hävas omedelbart. Den

som beslaget har gjorts hos

behöver inte underrättas.

Om hävande av beslag förordnar

rätten eller, om beslaget ej med-

delats eller fastställts av rätten, av

undersökningsledaren eller åklagar-

en.

Då målet avgöres, pröve rätten,

om beslag fortfarande skall bestå.

Rätten äge ock i samband med

domen förordna om beslag.

Ett beslag hävs av rätten eller,

om beslaget inte har meddelats

eller fastställts av rätten, av under-

sökningsledaren eller åklagaren.

När målet avgörs, skall rätten

pröva om ett beslag fortfarande

skall bestå. Om målet avgörs

genom dom, skall andra stycket inte

tillämpas. Rätten får i samband

med dom besluta om beslag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-05-20

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet

Arne Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 14 maj 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre,

2. lag om ändring i rättegångsbalken.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Staffan[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av

lösöre

Det remitterade lagförslaget innebär att det krav som gäller för när-

varande för att god tro skall anses föreligga, nämligen att en förvärvare

inte borde ha "insett" att överlåtaren saknade rätt att förfoga över

egendomen, ändras på så sätt att förvärvaren inte borde ha "misstänkt"

detta. Enligt författningskommentaren medför vissa omständigheter

normalt sett att förvärvaren inte skall anses ha varit i god tro även om han

faktiskt inte lagt märke till dessa omständigheter eller ens ägnat dem en

tanke. Att någon åtgärd har vidtagits för att förhindra eller försvåra

identifiering, t.ex. bortskrapande av tillverkningsnummer, sägs utgöra en

sådan omständighet, åtminstone om åtgärden gick att upptäcka för

förvärvaren.

Lagrådet vill med anledning av dessa uttalanden framhålla att en

omständighet som förvärvaren saknat möjlighet att upptäcka inte i sig

kan medföra att han borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att

förfoga över egendomen. Och inte heller omständigheter som förvärvar-

en visserligen hade kunnat upptäcka men som han inte haft anledning att

efterforska bör enligt Lagrådets mening kunna läggas till grund för en

sådan misstanke.

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 juni 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:168 Godtrosförvärv

Prop. 1997/98:168

2

1

Prop. 1997/98:168

Bilaga 1

Prop. 1997/98:168

Bilaga 1

Prop. 1997/98:168

Bilaga 2

Prop. 1997/98:168

Bilaga 3

Prop. 1997/98:168

Bilaga 4

Prop. 1997/98:168

Bilaga 5

Prop. 1997/98:168

Bilaga 6

Prop. 1997/98:168

Bilaga 6

Prop. 1997/98:168

Bilaga 7

34

2

Prop. 1997/98:168