Regeringens proposition

1999/2000:142

Videokonferens och telefon i allmän

förvaltningsdomstol, m.m.

Prop.

1999/2000:142

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 21 juni 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Britta[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att det på försök införs en möjlighet att använda

videokonferens vid handläggningen av mål i allmän förvaltningsdomstol.

Förslaget innebär att parter under vissa förutsättningar skall kunna delta i

muntlig förhandling inför rätten genom videokonferens. Vidare föreslås

att bevisning, t.ex. vittnesförhör, skall kunna tas upp genom videokon-

ferens.

I propositionen föreslås vidare att det införs permanenta regler i

förvaltningsprocesslagen (1971:291) om möjlighet att använda telefon

vid handläggningen av mål i allmän förvaltningsdomstol. Parter, vittnen

och sakkunniga skall enligt förslaget i vissa fall kunna medverka per

telefon i en muntlig förhandling inför rätten.

Genom de föreslagna reformerna erbjuds de allmänna förvaltnings-

domstolarna en möjlighet att handlägga mål i en mer flexibel ordning.

Reformerna innebär vidare ökad tillgänglighet för medborgarna till

domstolarna.

Det föreslås också att det i arbetslöshetsförsäkringsmål införs en

särskild forumregel. Forumregeln innebär att den länsrätt inom vars

domkrets det första beslutet i saken har fattats är behörig att pröva ett

överklagande av ett beslut av en arbetslöshetskassa om rätt till

arbetslöshetsersättning och rätt till medlemskap i kassan.

I propositionen föreslås dessutom att en allmän förvaltningsdomstol får

komplettera sitt avgörande inom sex månader från att det vann laga kraft

om en part begär det och motparten godtar det, om domstolen har

underlåtit att fatta beslut i någon fråga i samband med ett måls

avgörande. Frågan om att beslut om ersättning av allmänna medel i

förvaltningsprocessen till enskilda parter, vittnen, sakkunniga, tolkar

samt medlare i s.k. föräldrabalksmål bör kunna fattas utanför rättssalen

av en notarie eller annan anställd vid domstolen behandlas också.

Lagförslagen föreslås träda i kraft den 1 april 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

2.1 Förslag till lag om försöksverksamhet med videokonferens

i allmän förvaltningsdomstol 7

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar 9

2.3 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 10

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 12

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor 13

3 Ärendet och dess beredning 14

4 Modern teknik i de allmänna förvaltningsdomstolarna 15

5 Handläggning av mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna 16

5.1 Gällande ordning 16

5.2 Förvaltningsprocessens förhållande till den europeiska

konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna 17

5.3 Förekomsten av muntlig förhandling de senaste åren 18

6 Videokonferens i allmän förvaltningsdomstol 19

6.1 Försöksverksamhet med videokonferens i rättegång i

allmän domstol 19

6.2 Införande av regler om videokonferens i allmän

förvaltningsdomstol 20

6.3 Omfattningen av en försöksverksamhet med

videokonferens 22

6.3.1 Utgångspunkter 22

6.3.2 Förutsättningar för part att delta genom

videokonferens 24

6.3.3 Närmare om möjligheten för part att delta

genom videokonferens 27

6.3.4 Förutsättningar för bevisupptagning genom

videokonferens 30

6.4 Offentlighet och ordning vid deltagande i en muntlig

förhandling genom videokonferens 32

6.5 Påföljder vid utevaro m.m. 33

7 Telefon i allmän förvaltningsdomstol 34

7.1 Möjlighet att använda telefon i rättegång i allmän domstol 34

7.2 Införande av regler om möjlighet att använda telefon i

allmän förvaltningsdomstol 35

7.3 Användningen av telefon i allmän förvaltningsdomstol 36

7.3.1 Utgångspunkter 36

7.3.2 Förutsättningar för part att medverka per

telefon 38

7.3.3 Förutsättningar för bevisupptagning per

telefon 40

7.4 Offentlighet och ordning vid medverkan per telefon i en

muntlig förhandling 41

7.5 Påföljder vid utevaro m.m. 42

8 En särskild forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål 43

8.1 Inledning 43

8.2 Tidigare forumbestämmelser 44

8.3 Den allmänna forumregeln för förvaltningsmål 44

8.4 Regeringsrättens avgörande RÅ 1997 ref. 13 45

8.5 Något om lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring

och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor samt tidigare

gällande lagar på området 46

8.6 Införande av en särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål 47

9 Komplettering av avgöranden 51

9.1 Bakgrund 51

9.2 En utvidgad möjlighet att komplettera avgöranden i allmän

förvaltningsdomstol 52

10 Ersättning av allmänna medel utanför rättssalen efter inställelse till

muntlig förhandling 53

10.1 Bakgrund 53

10.2 En flexibel ordning för beslut om ersättning av allmänna

medel i allmän förvaltningsdomstol 54

11 Ikraftträdande m.m. samt kostnadseffekter 56

11.1 Ikraftträdande m.m. 56

11.2 Kostnadseffekter 56

12 Författningskommentar 57

12.1 Förslaget till lag om försöksverksamhet med

videokonferens i allmän förvaltningsdomstol 57

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar 60

12.3 Förslaget till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 61

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 62

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor 63

Bilaga 1 Lagförslag i promemorian Videokonferens och

telefonkonferens i allmän förvaltningsdomstol, m.m. 64

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Videokonferens och telefonkonferens i allmän

förvaltningsdomstol, m.m. 68

Bilaga 3 Lagförslag i promemorian En särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål 69

Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian En särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål 71

Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag 72

Bilaga 6 Lagrådets yttrande 78

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 2000 79

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om försöksverksamhet med videokonferens i allmän

förvaltningsdomstol,

2. lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar,

3. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

4. lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring,

5. lag om ändring i lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om försöksverksamhet med

videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Vid handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolar som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Domstolsverket

bestämmer, får videokonferens användas på försök i enlighet med vad

som föreskrivs i denna lag.

2 § Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får delta i

muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse

och övriga omständigheter, eller

2. om den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader

eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att

parten inställer sig i rättssalen.

3 § Bevisning får tas upp genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga

omständigheter, eller

2. om bevisupptagning enligt reglerna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant

sätt.

4 § I fråga om den som kallas till muntlig förhandling genom

videokonferens gäller inte bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro.

Kallelse till muntlig förhandling genom videokonferens skall ske på det

sätt som rätten finner lämpligt.

Den som har kallats att delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens men som motsätter sig att delta på detta sätt, har rätt att

inställa sig i rättssalen.

Den som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens med

stöd av denna lag skall anses ha inställt sig inför rätten.

5 § Den som har kallats till en muntlig förhandling genom video-

konferens har rätt till ersättning i enlighet med vad som sägs i förvalt-

ningsprocesslagen (1971:291).

6 § Utan hinder av det förbud mot fotografering som följer av 16 § för-

valtningsprocesslagen (1971:291) får videokonferens användas i enlighet

med vad som föreskrivs i denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001 och gäller till utgången av

mars månad år 2003.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvalt-

ningsdomstolar skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Om det i lag eller annan författning föreskrivs att talan skall väckas vid

eller beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol, skall det göras vid

en länsrätt.

Ett beslut skall överklagas till

den länsrätt inom vars domkrets

ärendet först prövats, om inte

regeringen för ett visst slag av mål

föreskriver något annat.

Ett beslut skall överklagas till

den länsrätt inom vars domkrets

ärendet först prövats, om det inte

för ett visst slag av mål föreskrivs

annat i lag eller förordning.

Förekommer det vid mer än en länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen handläggas vid en av länsrätterna om

det kan göras utan avsevärd olägenhet för någon part.

En länsrätt får, om det finns särskilda skäl och det kan göras utan

avsevärd olägenhet för någon part, lämna över ett mål till en annan

länsrätt som handlägger sådana mål.

Närmare föreskrifter om överlämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

2.3 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 14, 25 och 32 §§ förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Till muntlig förhandling skall kallas sökande eller klagande och den

som har att svara i målet. Enskild får föreläggas att inställa sig person-

ligen vid vite eller vid påföljd av att hans utevaro inte utgör hinder för

målets vidare handläggning och avgörande. Förvaltningsmyndighet eller

annan part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får

föreläggas att inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande.

Sökande eller klagande och den

som har att svara i målet får

medverka per telefon i muntlig för-

handling under samma förutsätt-

ningar som gäller enligt 42 kap.

10 § rättegångsbalken. Bestäm-

melserna i denna lag om kallelser

och förelägganden och om påfölj-

der vid utevaro gäller inte i fråga

om sökande eller klagande och

den som har att svara i målet, som

kallas att medverka per telefon i

muntlig förhandling.

25 §

Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant

förhör äger rum vid muntlig förhandling. Förhöret får hållas under ed.

Om förhör gäller 36 kap. 1 18 och 20 23 §§ samt 40 kap. 9 11, 14, 16

och 20 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Vittne och sakkunnig får med-

verka per telefon i muntlig för-

handling under samma förutsätt-

ningar som gäller enligt 43 kap.

8 § fjärde stycket rättegångsbal-

ken. Bestämmelserna i denna lag

om kallelser och förelägganden

och om påföljder vid utevaro

gäller inte i fråga om vittne och

sakkunnig, som kallas att

medverka per telefon i muntlig

förhandling.

32 §

Beslut, som innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får rättas av domsto-

len.

Om domstolen finner att en dom

eller ett beslut innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får domstolen besluta

om rättelse.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande inom

sex månader från det att avgöran-

det vann laga kraft. En komplette-

ring senare än två veckor efter det

att avgörandet meddelades får

dock ske endast om en part begär

det och ingen annan part

motsätter sig kompletteringen.

Om det inte är obehövligt, skall

parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering

sker.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

även i annat fall än som avses i

andra stycket andra meningen ha

fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje

exemplar av den dom eller det

beslut som rättas eller komplette-

ras.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsför-

säkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

49 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, om

inte annat följer av lagen

(1969:93) om begränsning av

samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, om

inte annat följer av lagen

(1969:93) om begränsning av

samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Behörig länsrätt är den inom vars

domkrets det första beslutet i

saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001. I fall där omprövningsbeslut

har fattats dessförinnan gäller äldre bestämmelser.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor

Härigenom föreskrivs att 95 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

95 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol. Behö-

rig länsrätt är den inom vars

domkrets det första beslutet i

saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001. I fall där omprövningsbeslut

har fattats dessförinnan gäller äldre bestämmelser.

3 Ärendet och dess beredning

Inom Justitiedepartementet har det upprättats en promemoria, Video-

konferens och telefonkonferens i allmän förvaltningsdomstol, m.m. I

denna föreslås det att de allmänna förvaltningsdomstolarna på försök

skall ges möjlighet att använda videokonferens i muntlig förhandling.

Vidare föreslås det att permanenta regler om möjlighet att använda

telefon i muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol införs. Frågan

om användning av telefonteknik i muntlig förhandling i allmän

förvaltningsdomstol behandlades även i betänkandet (SOU 1991:106)

Domstolarna inför 2000-talet.

Promemorian innehåller även ett förslag till ändring i förvaltnings-

processlagen (1971:291), som innebär att en allmän förvaltningsdomstol

under vissa förutsättningar får en utvidgad möjlighet att komplettera sitt

avgörande. I promemorian behandlas också frågan om att beslut om

ersättning av allmänna medel till enskilda parter, vittnen, sakkunniga och

tolkar i förvaltningsprocessen bör kunna fattas utanför rättssalen.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 2. Remissvaren och en remissammanställning finns

tillgängliga i departementet (dnr Ju2000/1070).

Inom Justitiedepartementet har även promemorian En särskild

forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål upprättats. Det föreslås där

att det för arbetslöshetsförsäkringsmål bör införas en särskild forumregel.

Förslaget innebär att behörig länsrätt att pröva ett överklagande av ett

beslut av en arbetslöshetskassa om rätt till arbetslöshetsersättning och rätt

till medlemskap i kassan, är den länsrätt inom vars domkrets det första

beslutet i ärendet har fattats. Promemorians lagförslag finns i bilaga 3.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan-

serna finns i bilaga 4. Remissvaren finns tillgängliga i Justitiedepar-

tementet (dnr Ju1997/3039).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 11 maj 2000 att inhämta Lagrådets yttrande

över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga

6.

Regeringen har i propositionen beaktat Lagrådets synpunkter när det

gäller frågan om forumregler i arbetslöshetsförsäkringsmål, genom att

välja en av två möjliga lösningar. Lagrådets synpunkter behandlas i

avsnitt 8.6 och 11.1 samt i författningskommentaren till lagen (1971:289)

om allmänna förvaltningsdomstolar. Dessutom har smärre justeringar

och redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

4 Modern teknik i de allmänna

förvaltningsdomstolarna

Regeringen har vid ett flertal tillfällen uttalat att det övergripande målet

för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet och rättssäkerhet (se t.ex.

prop. 1999/2000:1 volym 3 s. 17). Målet för domstolsväsendet är att

avgöra mål och ärenden på ett rättssäkert och effektivt sätt (prop.

1999/2000:1 volym 3 s. 94). Tillgängligheten hos domstolarna skall vara

hög, det skall vara möjligt att få sin sak prövad av domstol inom rimlig

tid och prövningen skall ske på ett rättssäkert sätt.

Regeringen har i budgetpropositionen gjort bedömningen att domsto-

larna sammantaget får anses ha uppfyllt målet att avgöra mål och ärenden

på ett rättssäkert sätt. Regeringen har däremot bedömt att domstolarna

inte helt kan anses ha uppfyllt målet att avgöra mål och ärenden på ett

effektivt sätt och har därvid anfört att resursförstärkningar inte är

tillräckliga för att avhjälpa problemen, utan att det också är nödvändigt

med fortsatta förändringar av arbetsformer, organisation och regelverk

(prop. 1999/2000:1 volym 3 s. 100). Domstolarna men också parterna har

ett ansvar för att målen drivs framåt mot ett avgörande. För att kunna

uppnå detta är det bl.a. nödvändigt att det finns bestämmelser i process-

ordningen som möjliggör en effektiv handläggning av målen.

Regeringen har den 27 april 2000 till riksdagen överlämnat skrivelsen

Reformeringen av domstolsväsendet en handlingsplan (skr.

1999/2000:106).

I de allmänna domstolarna finns sedan ett antal år tillbaka en möjlighet

att använda telefon i rättegång. Erfarenheterna av denna användning är

mycket positiva. Telefonen har visat sig vara ett mycket användbart

hjälpmedel, exempelvis i situationer då rättegångar riskerat bli inställda

på grund av att vittnen befunnit sig på annan ort.

Utvecklingen på telekommunikationsområdet går snabbt. Sedan flera

år tillbaka är det möjligt att kommunicera med hjälp av bild- och

ljudöverföringsteknik, så kallad videokonferens. Videokonferens innebär

att både ljud och bild direktöverförs med hjälp av telekommunika-

tionsteknik. Det bör noteras att det i en videokonferens enbart är fråga

om överföring av bild och ljud och inte fråga om bevarande av överförd

information, såvida inte en videobandspelare ansluts.

Vid användning av videokonferens överförs således både bild och ljud

i realtid. Med användning av sådan teknik kan människor kommunicera

genom att både se och höra varandra samtidigt, utan att behöva befinna

sig på samma plats. Allteftersom tekniken har utvecklats och förfinats

har videokonferens kommit att börja användas i allt större omfattning

både inom den privata och offentliga sektorn. Sedan den 1 januari 2000

pågår en försöksverksamhet med videokonferens i rättegång i allmän

domstol.

Utvecklingen i de allmänna förvaltningsdomstolarna har under senare

år inneburit att antalet mål som avgjorts efter muntlig förhandling ökat

(se vidare avsnitt 5.3). Det finns skäl att tro att ökningen fortsätter, bl.a.

beroende på tillämpningen i Sverige av den europeiska konventionen

angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna (se vidare avsnitt 5.2). De allmänna förvaltningsdomstolarna

bör därför i likhet med de allmänna domstolarna ges möjlighet att i sin

verksamhet använda modern teknik, bl.a. telefon och videokonferens.

5 Handläggning av mål i de allmänna

förvaltningsdomstolarna

5.1 Gällande ordning

Rättskipningen i allmän förvaltningsdomstol, dvs. i Regeringsrätten,

kammarrätt och länsrätt, regleras bl.a. i förvaltningsprocesslagen

(1971:291), FPL.

Rätten skall se till att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet

kräver. Rätten anvisar vid behov hur utredningen bör kompletteras, och

överflödig utredning får avvisas (8 § FPL).

Förfarandet i allmän förvaltningsdomstol är skriftligt (9 § första

stycket FPL). I handläggningen får ingå muntlig förhandling beträffande

viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja

ett snabbt avgörande av målet (andra stycket samma lagrum). Muntlig

förhandling skall hållas i kammarrätt och länsrätt, om enskild som för

talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte

heller särskilda skäl talar mot det (9 § tredje stycket FPL).

Föredragande departementschefen framhöll vid tillkomsten av förvalt-

ningsprocesslagen (prop. 1971:30 s. 535) att muntligheten kan vara till

fördel för utredningen i ett mål framför allt i två hänseenden. Dels kan

sådan förhandling behövas för förhör med vittne, sakkunnig eller part

eller för de fall då en part har svårigheter att utveckla sin talan skriftligen.

Dels kan muntlig förhandling behövas för att reda ut parternas stånd-

punkter i målet och eventuellt undanröja onödiga eller betydelselösa

tvistefrågor. I det senare fallet är förhandlingen typiskt sett av förbere-

dande natur. Departementschefen påpekade att den muntliga handlägg-

ningsformen i förvaltningsprocesslagen inte är att se som ett alternativ

till den skriftliga utan som ett komplement till denna.

Lagtextens ord om att muntlig förhandling får hållas för att främja ett

snabbt avgörande av målet lades till först år 1983 (prop. 1982/83:134).

Syftet med lagändringen var att det klarare skulle framgå att en muntlig

förhandling kan och bör användas i förberedande syfte i vissa fall för att

förfarandet skall bli snabbare och effektivare. Lagändringen tog sikte

främst på sådana skattemål som har samband med skattebrottsmål i

allmän domstol.

I anslutning till bestämmelsen i 9 § tredje stycket förvaltningsprocess-

lagen om parts rätt i vissa fall till muntlig förhandling uttalade

departementschefen vid tillkomsten av lagen (prop. 1971:30 s. 537) att

man borde ta stor hänsyn till en parts önskemål om sådan förhandling,

men att parten knappast kunde tillåtas ha ett avgörande inflytande på

frågan. Han förklarade att frågan huruvida en förhandling är obehövlig

eller ej i första hand bör bedömas mot bakgrund av den föreliggande

utredningen i målet men att även andra faktorer bör kunna tillmätas

betydelse, t.ex. att målet är mycket viktigt för parten och att han genom

förhandlingen kan få en bättre förståelse för innebörden av det blivande

avgörandet i målet. Ett särskilt skäl mot att anordna muntlig förhandling

kan, enligt vad departementschefen uttalat, vara målets bagatellartade

karaktär eller att kostnaderna för förhandlingen är stora i förhållande till

tvisteföremålets värde.

Det bör observeras att den i 9 § tredje stycket förvaltningsprocesslagen

angivna möjligheten för enskild part att på begäran få muntlig

förhandling till stånd inte gäller i Regeringsrätten.

För speciella typer av mål är utrymmet för muntlig förhandling större.

Bestämmelser om detta finns t.ex. i lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU), lagen (1988:870) om vård av

missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1991:1128) om psykiatrisk

tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård.

Till muntlig förhandling skall sökande eller klagande och den som har

att svara i målet kallas. Enskild får föreläggas att inställa sig personligen

vid vite eller vid påföljd av att hans utevaro inte utgör hinder för målets

vidare handläggning och avgörande. Förvaltningsmyndighet eller annan

part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får föreläggas att

inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör hinder för målets

vidare handläggning och avgörande (14 § FPL). I vissa specialförfatt-

ningar finns det bestämmelser om att part kan hämtas till förhandling (se

t.ex. 35 § andra stycket LVU och 39 § tredje stycket LVM).

Enskild part, som inställt sig till muntlig förhandling, får tillerkännas

ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehälle, om

rätten finner att han skäligen bör ersättas för sin inställelse (15 § FPL).

Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant

förhör hålls vid muntlig förhandling. Beträffande förhöret gäller i de

flesta avseenden samma regler som vid ett förhör enligt rättegångsbalken

(25 § FPL). Vittnen och sakkunniga får tillerkännas rätt till ersättning av

allmänna medel för sin inställelse, även när en enskild part som inte har

rättshjälp har påkallat förhöret. Parten kan dock i vissa fall förpliktas

ersätta staten dess kostnad (26 § FPL).

Även om det har hållits muntlig förhandling i ett mål i dess helhet

gäller att domstolens avgörande skall grundas på vad handlingarna i

målet innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet (30 § FPL). En

muntlig förhandling syftar alltså aldrig till att ensam åstadkomma ett

fullständigt beslutsunderlag i målet. I stället är tanken att den muntliga

förhandlingen skall komplettera den skriftliga handläggningen i syfte att

målet skall bli utrett på lämpligaste sätt.

5.2 Förvaltningsprocessens förhållande till den

europeiska konventionen angående skydd för de

mänskliga rättigheterna och de grundläggande

friheterna

Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen)

gäller som svensk lag sedan den 1 januari 1995 (SFS 1994:1219).

Enligt Europakonventionen har var och en rätt till frihet och personlig

säkerhet (artikel 5:1). Ingen må berövas sin frihet utom i vissa fall som

anges i konventionen och i den ordning som lagen föreskriver.

Frihetsberövande får bl.a. ske då en underårig i laga ordning är berövad

sin frihet för att undergå skyddsuppfostran eller för att ställas inför

vederbörlig rättslig myndighet (artikel 5:1:d). Frihetsberövande får

vidare bl.a. ske då någon är lagligen berövad sin frihet till förhindrande

av smittsam sjukdom eller därför att han är sinnessjuk, alkoholist,

missbrukar droger eller är lösdrivare (artikel 5:1:e). Var och en som

berövas sin frihet genom arrestering eller på annat sätt, skall ha rätt att

inför domstol begära att lagligheten av frihetsberövandet snabbt prövas

och att frigivning beslutas, om åtgärden inte är laglig (artikel 5:4 i

Europakonventionen).

Enligt artikel 6:1 i Europakonventionen gäller bl.a. att var och en skall,

vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en

anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och

offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk

domstol, som upprättats enligt lag.

De garantier som artikel 6 i Europakonventionen ger gäller inte alla

rättsliga förfaranden. Det är i princip två områden där rätt till

domstolsprövning föreligger, nämligen dels tvister om civila rättigheter

och skyldigheter, dels anklagelser för brott. Vid tvister om civila

rättigheter och skyldigheter har Europadomstolen slagit fast att artikel

6:1 är tillämplig under förutsättning

 att det föreligger en reell och seriös tvist mellan en enskild person

och en annan person eller en myndighet,

 att tvisten gäller en rättighet som har sin grund i den nationella

rätten, och

 att denna rättighet kan karaktäriseras som en civil rättighet (Hans

Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1997, s. 125).

Europakonventionen kräver i princip att en muntlig förhandling skall

hållas när det är fråga om att ta ställning till civila rättigheter och

skyldigheter eller anklagelser för brott. Eftersom skriftlig handläggning

av vissa typer av mål vid domstol har förekommit i stor utsträckning i

många länder, har detta krav inte sällan skapat problem (Danelius,

s. 165). För Sveriges del har sådana problem visat sig i förvaltnings-

processen i de allmänna förvaltningsdomstolarna, där skriftlig handlägg-

ning är huvudregel. Som redan nämnts (avsnitt 4) har dock utvecklingen i

förvaltningsdomstolarna under senare år inneburit att antalet mål som

avgjorts efter muntlig förhandling har ökat. Detta torde till stor del bero

på tillämpningen i Sverige av Europakonventionen. Det finns skäl att tro

att antalet muntliga förhandlingar i de allmänna förvaltningsdomstolarna

ökar ytterligare, bl.a. beroende på tillämpningen av nyss nämnda

konvention.

5.3 Förekomsten av muntlig förhandling de senaste åren

Åren 1996 1999 prövade landets länsrätter 103 386, 103 269, 99 815

respektive 91 787 mål i sak. Detta motsvarar 91, 92, 92 respektive 91

procent av det totala antalet avgjorda mål. Antalet mål som avgjordes

efter muntlig förhandling var för dessa år 12 604, 13 017, 14 131

respektive 14 065. Detta motsvarar cirka 11, 12, 13 respektive 14 procent

av det totala antalet avgjorda mål.

Åren 1996 1999 prövade kammarrätterna 15 035, 11 873, 12 843

respektive 13 420 mål i sak. Det totala antalet avgjorda mål (dvs.

inklusive de som inte prövades i sak) uppgick de aktuella åren till 26 575,

25 289, 26 792 respektive 27 348. Antalet mål som avgjordes efter

muntlig förhandling uppgick till 1 366, 1 272, 1 279 respektive 1 363 mål

under åren 1996 1999. Detta motsvarar cirka 5 procent av det totala

antalet avgjorda mål för vart och ett av de aktuella åren.

Uppgifterna ovan visar att antalet mål som avgjorts efter muntlig

förhandling i länsrätterna har ökat något för vart och ett av åren 1996,

1997 och 1998. För år 1999 var antalet mål som avgjorts efter muntlig

förhandling något färre än året innan. För kammarrätternas del har antalet

mål som avgjorts efter muntlig förhandling varit relativt konstant under

samma period.

6 Videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

6.1 Försöksverksamhet med videokonferens i rättegång i

allmän domstol

Den 1 januari 2000 trädde lagen (1999:613) om försöksverksamhet med

videokonferens i rättegång i kraft. Genom lagen, som gäller under två år,

har det införts en möjlighet att på försök använda videokonferens vid

handläggning av mål och ärenden i de allmänna domstolarna. Inled-

ningsvis ingår fem tingsrätter och tre hovrätter i försöksverksamheten.

Dessa är Norrköpings tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Karlskrona

tingsrätt, Gällivare tingsrätt och Luleå tingsrätt samt Göta hovrätt,

Hovrätten över Skåne och Blekinge och Hovrätten för Övre Norrland

(SFS 1999:856). Videokonferensutrustning har dessutom installerats i

Svea hovrätt och Hovrätten för Västra Sverige, trots att dessa domstolar

inte är försöksdomstolar. Avsikten är att denna utrustning skall kunna

utnyttjas av personer som skall delta i en förhandling genom video-

konferens inför någon av försöksdomstolarna.

Bestämmelserna om videokonferens i allmän domstol har utformats

med utgångspunkt från nu gällande regler om användning av telefon i

rättegång i allmän domstol.

Enligt lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång får

en part delta i ett sammanträde inför rätten enligt rättegångsbalken

genom videokonferens under vissa förutsättningar (2 §). Bestämmelsen

är tillämplig i både brottmål och tvistemål och omfattar alla typer av

sammanträden och förhandlingar. För brottmålens del finns dock vissa

begränsningar när det gäller den tilltalades möjlighet att kunna delta i en

huvudförhandling genom videokonferens i tingsrätt.

Den som skall kallas till ett sammanträde i ett konkursärende enligt

konkurslagen (1987:672) får också delta i sammanträdet genom

videokonferens om vissa förutsättningar är uppfyllda (3 § lagen om

försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). Dessa förutsätt-

ningar stämmer överens med vad som är föreskrivet när det gäller

möjligheten för parter i brottmål och tvistemål att delta i ett sammanträde

genom videokonferens.

Videokonferensteknik får även under vissa förutsättningar användas

vid sammanträden enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (4 §

lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång). De

angivna förutsättningarna stämmer i huvudsak överens med de

förutsättningar som gäller för användning av videokonferens enligt 2 och

3 §§ lagen om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång.

Under vissa förutsättningar får även bevisning tas upp genom

videokonferens (5 § lagen om försöksverksamhet med videokonferens i

rättegång). Detta gäller i brottmål och tvistemål enligt rättegångsbalken, i

konkursärenden enligt konkurslagen samt vid handläggning av ärenden

enligt lagen om domstolsärenden.

Beträffande det praktiska genomförandet gäller att domstolar och

andra myndigheter som har utrustning för videokonferens skall ställa

utrustning och lokaler till förfogande för den som skall delta i ett

domstolssammanträde genom videokonferens, om arbetets behöriga gång

och förhållandena i övrigt tillåter det (2 § förordningen [1999:856] om

försöksverksamhet med videokonferens i rättegång).

6.2 Införande av regler om videokonferens i allmän

förvaltningsdomstol

Regeringens förslag: Regler om videokonferens i allmän förvaltnings-

domstol införs på försök.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker

att regler om videokonferens införs på försök. Riksdagens ombudsmän,

Länsrätten i Södermanlands län, Länsrätten i Östergötlands län och

Landstingsförbundet har inga invändningar mot förslaget. Länsrätten i

Södermanlands län har dock påpekat att utrymmet för videokonferens i

länsrätten torde bli mycket begränsat. Sammanslutningen för Sveriges

Juridiska Byråer (SJB) stödjer tanken på ett införande av en möjlighet att

använda videokonferens. SJB och Riksskatteverket (RSV) ifrågasätter

om det föreligger behov av att införa en försöksverksamhet i förvalt-

ningsdomstol innan försöket i allmän domstol har utvärderats. RSV har

vidare anfört att det saknar en analys av vilka verkningar den föreslagna

nyordningen kan få för de allmänna förvaltningsdomstolarnas del och

anser därför att det är svårt att uttala sig om förtjänsterna med den

föreslagna ordningen i förhållande till nu gällande ordning.

Kammarrätten i Göteborg och Länsstyrelsen i Västra Götalands län har

bl.a. anfört att det inte framgår var videoupptagningen skall ske och

vilken utrustning som då skall användas. Länsstyrelsen i Västra

Götalands län har framhållit möjligheten att placera videokonferens-

utrustning på myndigheter som i sin verksamhet ofta deltar i muntliga

förhandlingar. Länsrätten i Skåne län utgår från att det praktiska

genomförandet av försöksverksamheten med videokonferens kommer att

ske i samråd mellan Domstolsverket och de domstolar som utses att delta

i försöksverksamheten.

Kammarrätten i Sundsvall förordar att lagen rubriceras lag om försöks-

verksamhet vid handläggning av mål i allmän förvaltningsdomstol.

Genom en sådan rubrik klarläggs enligt kammarrätten att det är fråga om

regler för rättegången i de allmänna förvaltningsdomstolarna, och inte för

användning av videokonferens i allmänhet i dessa domstolar.

Skälen för regeringens förslag: Införandet av möjligheten att

använda videokonferensteknik i allmän domstol hade bl.a. sin grund i

behovet av ett modernt rättsväsende. Genom att tillåta användning av

videokonferensteknik bedömde regeringen att det var möjligt att dels öka

tillgängligheten till de allmänna domstolarna, dels åstadkomma en mer

flexibel handläggning, vilken i sin tur kunde leda till förkortade

handläggningstider (prop. 1998/99:65 s. 9 f.).

En möjlighet att kunna använda videokonferens måste i allmänhet

anses ha fördelar framför möjligheten att kunna använda telefon. I en

videokonferens har deltagarna i konferensen nämligen både möjlighet att

höra och se varandra. Kvalitén på kommunikationen är därmed betydligt

förbättrad.

Det övervägande antalet remissinstanser tillstyrker eller har inga

invändningar mot förslaget att en försöksverksamhet med videokonferens

bör införas i allmän förvaltningsdomstol. Även regeringen anser att det

bör införas en möjlighet att använda videokonferens i allmän förvalt-

ningsdomstol. Det skulle göra det möjligt att öka tillgängligheten också

till dessa domstolar. Det blir vidare möjligt att åstadkomma en mer

flexibel handläggning även där, vilket i sin tur kan påverka handlägg-

ningstiderna i positiv riktning. Ett domstolsväsende som kan erbjuda hög

tillgänglighet och flexibel handläggning är till nytta både för domstolarna

själva och för dem som behöver ta domstolarnas tjänster i anspråk.

En given utgångspunkt är att videokonferens i allmän förvalt-

ningsdomstol måste kunna användas i samma utsträckning som det enligt

förslaget nedan bör vara möjligt att använda telefon (se avsnitt 7). Med

hänsyn till att videokonferens generellt sett måste anses vara ett bättre

kommunikationsmedel än telefon, bör emellertid tillämpningsområdet för

videoteknik kunna vara större.

En förutsättning för att videokonferens skall få användas i muntlig

förhandling är att domstolarna förfogar över utrustning som håller en

godtagbar standard. För att offentlighetsintresset skall kunna tillgodoses

krävs att det finns möjlighet också för allmänheten att tillgodogöra sig

inte bara vad som händer i rättssalen utan också videokonferensen.

Riksskatteverket har anfört att verket i promemorian saknar en analys

av vilka verkningar införandet av en möjlighet till användning av

videokonferens kan få för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Som

framhållits i promemorian finns det i dag inte finns tillräckligt underlag

för att ta slutlig ställning till i vilken omfattning videokonferensteknik

kan komma till användning i domstol. Videoteknik i allmän förvaltnings-

domstol bör därför i likhet med vad som gäller för de allmänna

domstolarna enligt regeringens uppfattning inledas med en försöks-

verksamhet. Genom en försöksverksamhet erhålls underlag för att kunna

ta ställning till i vilken utsträckning videokonferensteknik skall kunna

användas i muntlig förhandling i framtiden. Tillämpningsområdet för

videokonferens bör därför bli relativt omfattande under försöksperioden.

Resultatet av försöksverksamheten bör följas fortlöpande och utvärderas.

Utvärderingen bör sedan kunna ligga till grund för ett slutligt

ställningstagande i frågan.

När det gäller det praktiska genomförandet av videokonferensprojektet

i allmän domstol har Domstolsverket av regeringen fått i uppdrag att

hantera detta. Motsvarande kommer att ske beträffande videokonferens-

projektet i allmän förvaltningsdomstol. Regeringen anser mot denna

bakgrund att det saknas skäl att närmare gå in på de frågor av mer teknisk

karaktär som efterfrågats av ett par remissinstanser.

När det slutligen gäller förslaget från Kammarrätten i Sundsvall om en

ny rubricering av försökslagen, anser regeringen att den av kammarrätten

föreslagna rubriken inte klargör att försöksverksamheten gäller video-

konferens, vilket ju är det centrala i sammanhanget. En möjlighet skulle

enligt regeringen kunna vara att rubricera lagen som lag om försöks-

verksamhet med videokonferens i muntlig förhandling i allmän förvalt-

ningsdomstol. En sådan rubrik skulle dock bli väl lång. Av detta skäl,

och då risken torde vara relativt liten för att lagen skulle kunna uppfattas

gälla användning av videokonferensteknik i allmänhet, anser regeringen

att lagen bör benämnas lag om försöksverksamhet med videokonferens i

allmän förvaltningsdomstol. Vi ansluter oss alltså till den rubricering

som föreslagits i promemorian.

6.3 Omfattningen av en försöksverksamhet med

videokonferens

6.3.1 Utgångspunkter

Regeringens förslag: Försöksverksamheten med videokonferenser skall

avse både över- och underrätter. Både parter samt vittnen och sakkunniga

skall kunna delta i en muntlig förhandling genom videokonferens. Den

som har kallats att delta i en sådan konferens men som motsätter sig ett

deltagande i den formen skall ha rätt att inställa sig i rättssalen. Den som

deltar genom en videokonferens skall anses ha inställt sig inför rätten.

Regeringens bedömning: Ingen uttrycklig regel bör införas beträffan-

de frågan om att få vittnen och sakkunniga hörda i rättssalen.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Promemorian innehåller ingen bedömning enligt ovan.

Remissinstanserna: Remissinstanserna godtar promemorieförslagen.

Några remissinstanser gör dock vissa reservationer. Länsrätten i

Stockholms län menar att förslaget visserligen inte kan påstås vara

oförenligt med Europakonventionen, men att det tills vidare får anses

vara osäkert hur Europadomstolen kan komma att ställa sig. Länsrätten

pekar bl.a. på målen om frihetsberövande, där det enligt länsrättens

bedömning kan komma att krävas att parten uttryckligt avstått från att få

inställa sig i vanlig ordning. Länsrätten menar att det också kan komma

att krävas att parten ges rätt att få sina vittnen hörda i vanlig ordning.

Riksskatteverket uppehåller sig främst vid Europakonventionens betydel-

se för möjligheterna att delta genom videokonferens i muntlig förhand-

ling i mål om skattetillägg.

Skälen för regeringens förslag: De sakliga skälen för en försöks-

verksamhet med videokonferens i förvaltningsdomstol är enligt rege-

ringen ungefär lika starka oavsett vilken domstolsinstans det gäller.

Försöksverksamheten bör därför, som det sägs i promemorian, avse både

över- och underrätter. Huvudregeln måste givetvis även i de domstolar

som deltar i försöksverksamheten vara, att de personer som skall

medverka i en muntlig förhandling skall infinna sig fysiskt i rättssalen.

Reglerna om försöksverksamhet bör följaktligen endast öppna en

möjlighet att låta inställelsen i vissa fall ske genom videokonferens.

Denna möjlighet bör i enlighet med promemorians förslag omfatta

inställelser av såväl parter som eventuella vittnen och sakkunniga. Som

det anges i promemorian bör ett grundläggande moment i försöks-

verksamheten vara att den på samma sätt som motsvarande verksamhet

vid de allmänna domstolarna skall bygga på en ren frivillighet. Den som

skall föra sin talan eller höras men som motsätter sig att delta på detta

sätt, skall ha rätt att inställa sig fysiskt i rättssalen. Bestämmelser om

detta bör tas in i försökslagen.

I lagen bör i enlighet med promemorieförslaget även tas in en

bestämmelse om att den som deltar i en muntlig förhandling genom

videokonferens skall anses ha inställt sig inför rätten, dvs. inför domare.

De farhågor som uttryckts av några remissinstanser när det gäller frågor

om videoteknikens förenlighet i vissa undantagsfall med Europakonven-

tionen har till stor del att göra med just denna punkt. Remissinstansernas

betänkligheter kan enligt regeringen inte negligeras. Konventionen ger

nämligen i artiklarna 5 och 6 för vissa fall enskilda en rätt att ställas inför

domare och för andra fall parter en rätt till en rättvis förhandling inför en

oavhängig och opartisk domstol. Bestämmelserna är skrivna innan

videotekniken ens uppfunnits och ingen kan väl med full säkerhet säga

hur Europadomstolen kommer att bedöma alla frågor om den teknikens

användning i domstolsarbetet. Vid Europadomstolen tycks det över

huvud taget inte ha förekommit något mål rörande videoteknik i samband

med rättegång, något som kan ha sin naturliga förklaring i att den

tekniska utvecklingen på området kanske ännu inte har tillåtits att göra

sig gällande i så många andra konventionsstater.

Så länge inställelser genom videokonferens sker på rent frivillig grund

finns det emellertid enligt regeringens bedömning ingen beaktansvärd

risk att ett konventionsbrott skulle kunna anses föreligga. Konventionens

bestämmelser ger nämligen i princip parten en rätt till muntlig

förhandling i domstolen. Parten är dock inte skyldig att använda denna

rätt. Regeringen vill här erinra om att i flera avgöranden av Europa-

domstolen parter som i den nationella domstolen inte har begärt någon

muntlig förhandling ansetts ha avstått från sin rätt till sådan förhandling.

En parts avstående från en processuell konventionsrättighet behöver

alltså inte ha tagit sig något aktivt uttryck. Regeringen anser dock att det

av en kallelse till muntlig förhandling genom videokonferens tydligt bör

framgå att den kallade har en rätt att få inställa sig i rättssalen, om han

eller hon så skulle önska. Självklart bör den kallade underrätta domstolen

om ett sådant ställningstagande.

Det finns också som redan nämnts en annan under remissbehandlingen

omnämnd fråga som är värd uppmärksamhet när det gäller ett ställ-

ningstagande till om videokonferenser kan anses alltid vara förenliga

med Europakonventionen. Den frågan gäller bevisupptagningen.

Konventionen ställer nämligen i artikel 6:3:d upp kravet att den som

blivit anklagad för ett brott skall ha rätt att förhöra eller låta förhöra

vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och

förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom.

Möjligen kan denna bestämmelse ha betydelse för någon måltyp som

förekommer i en förvaltningsdomstol, t.ex. när det gäller mål om

skattetillägg. Skäl talar under alla omständigheter för att en domstol

under försöksverksamheten, och detta oavsett målets

konventionsanknytning, normalt bör avstå från att kalla en parts vittnen

och sakkunniga att delta genom videokonferens, om parten motsätter sig

ett hörande i den formen. Också motpartens uppfattning bör beaktas.

Med hänsyn till situationens mycket udda beskaffenhet anser regeringen

att det inte behövs någon uttrycklig regel i ämnet.

En rättstillämpning i enlighet med det som nu har sagts kan utan

svårighet ske med utnyttjande av den fakultativa karaktär som reglerna i

försökslagen bör ha.

Vid bedömningen av om rätten skall kalla någon att delta i en muntlig

förhandling genom videokonferens, måste rätten självfallet beakta

sannolikheten för att den kallade faktiskt kommer att medverka på detta

sätt. I de flesta fall kan initiativet till ett sådant deltagande antas komma

från den som skall kallas och i sådant fall bereder bedömningen givetvis

inga egentliga problem.

Även annan än part, vittne eller sakkunnig får delta i en muntlig

förhandling genom videokonferens. Detta skulle t.ex. kunna gälla vid en

förhandling i kammarrätten för en förälder som inte överklagat en

länsrättsdom om tvångsomhändertagande av sitt barn enligt lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). För att

tolk skall kunna medverka i en muntlig förhandling genom videokonfe-

rens krävs inte heller någon särskild bestämmelse.

6.3.2 Förutsättningar för part att delta genom videokonferens

Regeringens förslag: En part får delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med

partens inställelse och övriga omständigheter, eller om en muntlig

förhandling annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte

står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i

rättssalen. Bestämmelsen gäller både enskild part och part som företräder

det allmänna.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller har inga erinringar mot det. Länsstyrelsen i Västra

Götalands län har anfört att det endast i undantagsfall förekommer

förberedelser av mindre komplicerade tvister eller avgränsade frågor

inom mer omfattande mål, som nämns i promemorian. Kammarrätten i

Sundsvall förordar att det i 2 § försökslagen bör anges att den som intar

partsställning får delta i "muntlig förhandling enligt förvaltningsprocess-

lagen (1971:291)".

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om videokonferens i

allmän domstol har utformats med utgångspunkt från nu gällande regler

om användning av telefon i rättegång i allmän domstol. En part får

således delta i ett sammanträde inför rätten enligt rättegångsbalken

genom videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med

partens inställelse och övriga omständigheter, eller om sammanträdet

annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen.

Vid behandlingen i Lagrådet av lagrådsremissen om videokonferens i

rättegång ansåg Lagrådet (prop. 1998/99:65 s. 48 f.) att det fanns

anledning att fästa uppmärksamheten på hur bestämmelsen hade

utformats. Den naturliga tolkningen är enligt Lagrådet att prövningen

primärt alltid gäller lämplighetsfrågan. Den därpå eventuellt följande

bedömningen gäller om sammanträdet "annars skulle medföra kostnader

eller olägenheter" av viss betydenhet. En sådan alternativ prövning

förutsätts således bli aktuell endast i fall där det ansetts tveksamt, mindre

lämpligt eller till och med direkt olämpligt med en videokonferens. Den

därvid nödvändiga avvägningen skall ske inom ramen för en bedömning

huruvida kostnaderna eller olägenheterna "inte står i rimligt förhållande

till betydelsen av att parten inställer sig i rättssalen." Enligt Lagrådets

mening visar detta att utrymmet för en alternativ bedömning enligt den

andra förutsättningen i praktiken blir ytterst varierande. I mer extrema

fall skulle det rent av kunna te sig stötande att överhuvudtaget beakta

kostnadsaspekter. Lagrådet hade emellertid inga avgörande invändningar

mot den föreslagna regleringen då det anförda i sig framstod som

tämligen självklart och då det i lagrådsremissen betonats att resultaten av

försöksverksamheten skall utvärderas fortlöpande, och inledas redan i

samband med lagens ikraftträdande.

Regeringen framhöll i propositionen att den föreslagna regleringen

utformats med utgångspunkt i gällande reglering om användningen av

telefon i rättegång och att den var avsedd att utgöra ett komplement till

bestämmelserna i rättegångsbalken. Mot bakgrund av intresset av att

bestämmelserna i rättegångsbalken och den föreslagna försökslagen har

en likartad utformning och med beaktande av att erfarenheterna av

regleringen om telefonanvändning i rättegång varit positiva ansåg

regeringen att den föreslagna formuleringen var ändamålsenlig.

Det finns ett stort värde i att likartade regler gäller i allmän domstol

och allmän förvaltningsdomstol, när förutsättningar för detta föreligger.

Vid utformningen av förutsättningarna för att delta i muntlig förhandling

i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens bör därför enligt

regeringens mening gälla, att dessa utformas med reglerna om telefon

och videokonferens i allmän domstol som förebild. Vid detta ställnings-

tagande har regeringen beaktat att Lagrådet inte hade några avgörande

invändningar mot den föreslagna regleringen av förutsättningarna för part

att delta i ett sammanträde inför rätten enligt rättegångsbalken genom

videokonferens.

Det finns i detta sammanhang skäl att nämna att regeringen i kom-

mittédirektiven Processen i allmän domstol (dir. 1999:62, s. 22 f.) gett en

utredare i uppdrag att bl.a. undersöka om nu gällande förutsättningar för

medverkan per telefon bör ändras, när det gäller både sammanträden och

förhör. Om utvärderingen av försöksverksamheten med videokonferenser

ger vid handen att verksamheten bör permanentas, skall utredaren även

lägga fram förslag om de regler som behövs för att detta skall kunna ske.

Mot bakgrund av regeringens ställningstagande ovan bör rekvisiten

formuleras så att en part i allmän förvaltningsdomstol får delta i en

muntlig förhandling genom videokonferens, om det är lämpligt med

hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter,

eller om en muntlig förhandling annars skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten

inställer sig i rättssalen. Förslaget från Kammarrätten i Sundsvall, att det

i försökslagen skall anges att den som intar partsställning får delta i

"muntlig förhandling enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291)" har

övervägts. Regeringen har emellertid stannat för den i promemorian

föreslagna lydelsen, för att undvika eventuella missförstånd huruvida

videokonferens rent formellt skulle kunna användas när muntlig

förhandling skall hållas med stöd av t.ex. 35 § lagen (1990:52) med

särskilda bestämmelser om vård av unga eller 6 kap. 24 § taxeringslagen

(1990:324).

Bestämmelsen om möjlighet för part att delta i en muntlig förhandling

genom videokonferens gäller både enskild part och part som företräder

det allmänna.

När det gäller den närmare innebörden av de rekvisit som skall vara

uppfyllda för att möjligheten att delta i muntlig förhandling genom

videokonferens skall föreligga kan följande sägas. Enligt det första

alternativet får part delta genom videokonferens, om det är lämpligt med

hänsyn till ändamålet med partens inställelse och övriga omständigheter.

Detta alternativ förutsätter att deltagandet genom videokonferens

framstår som, sakligt sett, så gott som likvärdigt med att parten inställer

sig i rättssalen. Ändamålet med den muntliga förhandlingen får alltså inte

bli lidande genom att parten tillåts delta genom videokonferens.

Videokonferens med stöd av detta alternativ torde bli aktuellt främst när

det gäller att förbereda mindre komplicerade tvister eller avgränsade

frågor inom mer omfattande mål.

Länsstyrelsen i Västra Götalands län har anfört att det i förvaltnings-

domstol endast undantagsvis förekommer förberedelser av mindre

komplicerade tvister eller avgränsade frågor inom mer omfattande mål.

Regeringen vill i detta sammanhang framhålla följande. Förfarandet i

förvaltningsmål är skriftligt. Muntlig förhandling får dock ingå i

handläggningen beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel

för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Eftersom den

muntliga förhandlingen är ett komplement till den skriftliga handlägg-

ningen och inte behöver avse målet i dess helhet, kan den med fördel

användas för att behandla t.ex. en avgränsad fråga inom ett större mål.

Det bör anmärkas att utrymmet för att kunna göra bedömningen att en

videokonferens framstår som ett likvärdigt alternativ, torde vara större

vid valet mellan muntlig förhandling enligt vanliga regler och

videokonferens än vid valet mellan muntlig förhandling enligt vanliga

regler och bestämmelser som möjliggör användning av telefon.

Enligt det andra alternativet får part delta i muntlig förhandling genom

videokonferens, om ett deltagande i den muntliga förhandlingen genom

fysisk närvaro i rättssalen skulle medföra kostnader eller olägenheter som

inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i

rättssalen. Rimlighetsbedömningen skall göras utifrån betydelsen av den

fråga som föranlett den muntliga förhandlingen. Med detta avses dels

målets beskaffenhet, dels den konkreta fråga som skall avhandlas vid den

muntliga förhandlingen. För att en part skall få delta i den muntliga

förhandlingen genom videokonferens med stöd av detta alternativ krävs

dock självfallet att ändamålet med den muntliga förhandlingen kan antas

i väsentlig mån bli uppnått.

Departementschefens uttalanden vid införandet av permanenta

bestämmelser om telefonteknik i rättegång i allmän domstol (se prop.

1986/87:89 s. 200) torde i tillämpliga delar kunna tjäna som utgångs-

punkt vid bedömningen av i vilka situationer det skulle kunna vara

lämpligt med deltagande i en muntlig förhandling i allmän förvaltnings-

domstol genom videokonferens. Som regeringen anfört i propositionen

Videokonferens i rättegång (prop. 1998/99:65 s. 13) bör dock tillämp-

ningsområdet för videokonferens vara större än tillämpningsområdet för

användning av telefon.

6.3.3 Närmare om möjligheten för part att delta genom

videokonferens

Regeringens förslag: Domstolen beslutar bl.a. om på vilket sätt en part

skall kallas till en förhandling. Bedömningen av lämpligheten att låta en

part delta genom videokonferens måste alltid göras i varje enskilt fall.

Promemorians förslag stämmer i sak överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

har inget att erinra mot det. Kriminalvårdsstyrelsen har anfört att

videokonferens bör kunna användas i mål där kriminalvårdens

tjänstemän företräder kriminalvårdsmyndigheten och i mål där

kriminalvårdens klienter är parter. Enligt Kriminalvårdsstyrelsen är det

dock angeläget att förutsättningarna för deltagande genom

videokonferens noga lämplighetsprövas i varje enskilt fall.

Socialstyrelsen har anfört att det, vid handläggning av de mål som

närmast är aktuella inom hälso- och sjukvården samt socialtjänsten, i

regel kan finnas skäl att välja den gamla ordningen med fysisk inställelse

i rättssalen, eftersom det ofta är fråga om mål där de enskilda individerna

är personligen starkt berörda. Detsamma gäller enligt styrelsen om

parterna är underåriga.

Länsstyrelsen i Västra Götalands län har bl.a. anfört att det kan

medföra stora vinster om den enskilde kan delta genom videokonferens i

de fall där körkortshavaren är bosatt på långt avstånd från domstolsorten.

När det gäller användningen av videokonferensteknik i mål om tvångs-

omhändertaganden av unga, anser länsstyrelsen att utrymmet att använda

sådan teknik bör vara begränsat både vid fall som gäller den unges

beteende och den unges hemförhållanden.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 6.3.2 har förutsättningarna

för part både allmän och enskild att delta i muntlig förhandling

genom videokonferens behandlats. Som framgått av avsnitt 6.3.1 bör

dock fysisk inställelse i rättssalen vara huvudregel även i fortsättningen.

Några formella begränsningar föreslås inte i försökslagen. Det är enligt

regeringen naturligt att man vid en försöksverksamhet har behov av att

pröva sig fram, för att få underlag om i vilken omfattning och i vilka

typer av mål videokonferens kan komma till användning.

Det är domstolens uppgift att se till att ett mål blir så utrett som dess

beskaffenhet kräver och att sköta administrationen av en muntlig

förhandling. Domstolen planerar förhandlingen och skickar kallelser till

parter och vittnen m.fl. För att domstolen på ett ändamålsenligt sätt skall

kunna planera och sköta ovan nämnda uppgifter är det rimligt att den

också har beslutanderätten i frågor bl.a. om på vilket sätt en part skall

kallas till en förhandling. Vi tänker här närmast på det fallet att en

företrädare för det allmänna önskar delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens, medan domstolen av någon anledning inte anser att det

skall ske. I ett sådant fall har domstolen alltså beslutanderätten i frågan.

Eftersom domstolen och företrädare för det allmänna, som är part i ett

mål, sannolikt i de flesta fall är överens om på vilket sätt partens

inställelse lämpligen bör ske, torde frågan inte vålla några problem i

praktiken.

Innan vi går in på frågan i vilka måltyper parts deltagande i en muntlig

förhandling genom videokonferens skulle kunna vara lämplig, är det

viktigt att hålla i minnet att deltagande i muntlig förhandling genom

videokonferens bygger på frivillighet (se avsnitt 6.3.1).

Enligt regeringens uppfattning är det svårt att idag ha någon bestämd

uppfattning om i vilka måltyper det skulle kunna vara lämpligt att låta en

part delta i en muntlig förhandling genom videoteknik. Möjligen skulle

socialförsäkringsmål och körkortsmål kunna nämnas. Det bör emellertid

finnas ett inte oväsentligt utrymme att använda videokonferens även i

andra fall, t.ex. i skattemål och socialtjänstmål. I likhet med vad

Kriminalvårdsstyrelsen anfört bör videokonferens även kunna användas i

mål där kriminalvårdens tjänstemän företräder

kriminalvårdsmyndigheten och i mål där kriminalvårdens klienter är

parter. Som styrelsen framhållit bör en lämplighetsprövning ske i varje

enskilt fall.

Det kan även finnas visst utrymme att använda videokonferensteknik i

muntlig förhandling i mål som rör tvångsomhändertaganden enligt lagen

(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU).

Regeringen delar Socialstyrelsens uppfattning, att särskild hänsyn bör tas

till underåriga som förekommer som parter. Vi anser att utgångspunkten

bör vara att den unge inte bör delta i en LVU-förhandling genom

videokonferens. När den unge kallas till den muntliga förhandlingen är

grunden för socialnämndens ansökan om tvångsingripande oftast den

unges eget beteende. I sådana mål finns det anledning anta att det är av

stort värde att den unge får komma till rättssalen och att han eller hon

utan förmedling av videoteknik får möta rättens ledamöter samt

företrädare för socialnämnden m.fl. Genom det personliga mötet kan den

unge få en bättre uppfattning om vad saken gäller. Dessutom kan allvaret

i den uppkomna situationen inskärpas. Som Länsstyrelsen i Västra

Götalands län anfört bör emellertid utrymmet att använda videokon-

ferensteknik vara begränsat även i fall som gäller den unges

hemförhållanden. Något förbud mot att delta i en muntlig förhandling

genom videokonferens i här aktuella fall bör dock inte tas in i

försökslagen.

Mål enligt LVU kan vara mycket känsliga. Trots detta förhållande

anser regeringen att det beträffande andra parter än den unge bör finnas

ett något större utrymme för deltagande genom videokonferens. I sakens

natur får dock enligt regeringens mening anses ligga att det kan passa

bättre att låta en part som företräder det allmänna delta genom

videokonferens i ett mål enligt LVU än att låta en enskild part delta på

motsvarande sätt.

Det kan även finnas ett visst utrymme att använda videokonferens-

teknik i muntlig förhandling i mål som gäller tvångsomhändertaganden

enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). I

linje med vad som nyss anförts skulle det här närmast kunna bli aktuellt

att låta en part som företräder det allmänna delta genom videokonferens.

Det torde dock även kunna finnas undantagssituationer, t.ex. när en

enskild part blivit föremål för tvångsvård vid flera tillfällen inom en

relativt begränsad tid, då det skulle kunna bedömas som möjligt att låta

denne delta genom videokonferens.

I mål som gäller tvångsomhändertaganden enligt lagen (1991:1128)

om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiat-

risk vård (LRV) torde rent generellt gälla att utrymmet för att använda

videokonferensteknik är ännu mer begränsat än i mål enligt LVU och

LVM. Enligt 37 § första stycket LPT hålls muntlig förhandling på

sjukvårdsinrättningen, om inte särskilda skäl talar för något annat.

Motsvarande reglering finns i 21 § LRV. I dessa typer av mål kan det för

övrigt vara så att den enskilda partens tillstånd inte medger att han eller

hon deltar i den muntliga förhandlingen genom videokonferens. Det kan

dock även här finnas undantagsfall, där deltagande genom video-

konferens skulle kunna ske. Av detta skäl bör det inte heller för dessa

måltyper tas in något förbud mot användning av videokonferensteknik.

Det är dock viktigt att än en gång poängtera att en bedömning av

lämpligheten att låta en part delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens alltid måste göras i varje enskilt fall.

Sammanfattningsvis anser regeringen i likhet med flera remiss-

instanser att det generellt sett finns ett större utrymme för part att delta i

en muntlig förhandling genom videokonferens i andra mål än sådana som

rör någon form av tvångsingripande.

Om det skulle bli aktuellt att låta en enskild part i ett mål om

tvångsvård i allmän förvaltningsdomstol delta i en muntlig förhandling

genom videokonferens, bör partens offentliga biträde finnas vid partens

sida. Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas situationer där det

framstår som lämpligare att det offentliga biträdet i ett sådant fall

befinner sig i rättssalen, medan den enskilda parten deltar i den muntliga

förhandlingen genom videokonferens. Frågan får avgöras av domstolen

från fall till fall. Den enskilda partens uppfattning i frågan bör naturligt-

vis tillmätas stor betydelse.

Genom den utvärdering av försöksverksamheten som nämnts i avsnitt

6.2, kommer underlag att erhållas för att kunna ta ställning till

användningsområdet för videokonferens i muntlig förhandling i

framtiden.

6.3.4 Förutsättningar för bevisupptagning genom

videokonferens

Regeringens förslag: Bevisning får tas upp genom videokonferens, om

det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständig-

heter, eller om bevisupptagning enligt reglerna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skulle föra med sig kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant

sätt.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Riksskatteverket har beträffande bevismedlet syn

bl.a. anfört att detta förekommer mycket sporadiskt i de allmänna

förvaltningsdomstolarna. Domstolsverket har erinrat om sin uppfattning

att reglerna bör ändras, så att upptagning av förhör med vittnen m.fl. vid

underrätt och den senare uppspelningen i överrätt skall kunna ske med

hjälp av videoteknik.

Skälen för regeringens förslag: Vittnesutsagor och andra muntliga

bevis kan tas upp per telefon i allmän domstol. När det gäller möjligheten

att ta upp bevisning i allmän domstol genom videokonferens enligt

försökslagen gäller samma förutsättningar som när bevisupptagning skall

ske i allmän domstol per telefon enligt reglerna i rättegångsbalken och

lagen (1996:242) om domstolsärenden.

Det bör vara möjligt att använda videoteknik vid bevisupptagning även

i allmän förvaltningsdomstol. Vid utformningen av förutsättningarna

härför bör reglerna om bevisupptagning i allmän domstol genom telefon

och videokonferens tas som förebild. Bevisupptagning i allmän

förvaltningsdomstol bör därför enligt regeringen få tas upp genom

videokonferens, om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och

övriga omständigheter, eller om bevisupptagning enligt reglerna i

förvaltningsprocesslagen (1971:291) skulle medföra kostnader eller

olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att

bevisningen tas upp på ett sådant sätt.

Användning av videokonferensteknik vid bevisupptagning torde främst

komma i fråga vid förhör med vittnen, men det bör även vara möjligt att

genomföra sakkunnigförhör med hjälp av denna teknik. Bevismedlet syn

bör också omfattas av regleringen.

Med anledning av Riksskatteverkets synpunkter beträffande bevis-

medlet syn vill regeringen framhålla att syn genom videokonferens som

framhållits redan i promemorians författningskommentar exempelvis

skulle kunna tänkas komma till användning i samband med ett

sakkunnigförhör som sker genom videokonferens.

De uttalanden som gjorts om i vilka situationer det är lämpligt att låta

bevisupptagning ske per telefon i allmän domstol bör i tillämpliga delar

kunna tjäna som utgångspunkt för bedömningen av om det är lämpligt att

ta upp bevisning genom videokonferens i allmän förvaltningsdomstol (se

prop. 1986/87:89 s. 220). Möjligheterna till värdering av bevisning får

inte bli lidande av att upptagningen sker genom videokonferens. Vid

användning av videokonferens torde dock möjligheterna att kunna

värdera bevisning typiskt sett vara bättre än vid användning av telefon.

Tillämpningsområdet för videokonferens bör därför vara större än

tillämpningsområdet för användning av telefon.

Det är domstolen som avgör frågan på vilket sätt bevisningen skall tas

upp. Enligt vad som anförts i avsnitt 6.3.1 bör dock en tillämpning av

videokonferens bygga på frivillighet. Detta bör gälla åtminstone under

försöksperioden. Vid bedömningen av om bevisupptagningen kan ske

genom videokonferens bör hänsyn tas till parternas inställning i frågan,

liksom till inställningen hos dem som skall höras. Som anförts i avsnitt

6.3.1 bör en domstol, oavsett ett måls anknytning till Europakonven-

tionen, normalt avstå från att kalla en parts vittnen och sakkunniga att

delta genom videokonferens enligt försökslagen, om parten motsätter sig

ett hörande i den formen. Som anförts i avsnitt 6.3.1 bör även motpartens

uppfattning beaktas.

Som framgått tidigare (avsnitt 6.3.1) bör huvudregeln vara fysisk

inställelse i rättssalen. Det bör även gälla dem som skall höras i

bevissyfte i en muntlig förhandling.

Protokoll förs vid muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol.

Protokollet skall innehålla en redogörelse för förhandlingens gång och

för den utredning som förebringas vid förhandlingen (17 § FPL).

Bestämmelserna om muntlig förhandling gäller i tillämpliga delar vid syn

på stället (23 § andra stycket FPL). Detta innebär bl.a. att bestämmel-

serna om protokoll vid muntlig förhandling tillämpas vid syn.

Närmare föreskrifter om protokoll vid muntlig förhandling och syn

finns i förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de

allmänna förvaltningsdomstolarna. Utsagor av vittnen och sakkunniga

och iakttagelser som rätten gör vid syn på stället skall antecknas i

protokollet i den omfattning utsagorna eller iakttagelserna kan antas vara

av någon betydelse i målet. Undantag görs för Regeringsrättens del (11 §

nämnda förordning). Rätten får dock förordna att en utsaga av ett vittne

eller en sakkunnig skall tas upp genom stenografi eller på fonetisk väg.

En sådan utsaga behöver inte antecknas i protokollet (16 § förordningen).

I dag torde det sällan förekomma att förhör tas upp på något annat sätt

än på fonetisk väg, dvs. genom att ljudet spelas in på en bandspelare.

Domstolsverket har emellertid anfört att protokollföring bör kunna ske

med hjälp av videoteknik. Regeringen är dock för närvarande inte beredd

att göra någon annan bedömning beträffande protokollföring än den som

gjorts i fråga om videokonferens i allmän domstol. Detta innebär att

berättelser som tas upp genom videokonferens bör protokollföras genom

att ljudet från konferensen spelas in på en bandspelare.

6.4 Offentlighet och ordning vid deltagande i en muntlig

förhandling genom videokonferens

Regeringens bedömning: Personal vid den myndighet som ställer

utrustning och lokaler till förfogande för den som skall delta i en muntlig

förhandling genom videokonferens bör vara behjälplig med de praktiska

arrangemangen, när den muntliga förhandlingen hålls inom stängda

dörrar.

Domstolen måste bedöma möjligheten för rättens ordförande att

upprätthålla ordningen vid en muntlig förhandling genom videokon-

ferens, när den tar ställning till om någon skall kallas att delta genom

förmedling av videoteknik.

Promemorian innehåller ingen bedömning beträffande de aktuella

frågorna.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Göteborg har efterlyst över-

väganden beträffande frågan hur ordningen vid en muntlig förhandling

skall kunna upprätthållas, om förhör hålls med ett vittne eller en part

utanför rättssalen. Kammarrätten, Riksskatteverket och Länsrätten i

Skåne län har pekat på att problem kan uppkomma när en muntlig

förhandling med hänsyn till sekretesskyddet sker bakom lykta dörrar.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 16 § förvaltningsprocess-

lagen (1971:291) gäller 5 kap. 1 5 och 9 §§ rättegångsbalken i tillämp-

liga delar i fråga om offentlighet och ordning vid muntlig förhandling.

Av lagrummet framgår vidare att rätten utöver vad som följer av 5 kap.

1 § rättegångsbalken får förordna att förhandling skall hållas inom

stängda dörrar, om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att

förebringas uppgift för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i

sekretesslagen (1980:100).

Som framgått i avsnitt 6.1 finns för försöksverksamheten i allmän

domstol videokonferensutrustning både på försöksdomstolarna och på

ytterligare ett par domstolar. Såvitt avser det praktiska genomförandet

gäller beträffande videokonferens i allmän domstol att domstolar och

andra myndigheter som har utrustning för videokonferens, skall ställa

utrustning och lokaler till förfogande för den som skall delta i ett

domstolssammanträde genom videokonferens, om arbetets behöriga gång

och förhållandena i övrigt tillåter det (se avsnitt 6.1). Motsvarande

reglering kommer att gälla för de allmänna förvaltningsdomstolarnas

försöksverksamhet. För det fall att förvaltningsdomstolen förordnar om

att en förhandling skall hållas inom stängda dörrar, bör personal vid den

myndighet som ställer utrustning och lokaler till förfogande för den som

skall delta i en muntlig förhandling genom videokonferens få vara

behjälplig med de praktiska arrangemangen. Detta blir för övrigt aktuellt

inte bara när rätten förordnat om stängda dörrar utan även vid t.ex.

uppkoppling av videokonferensen och när det gäller att visa den som

skall delta genom videokonferens till rätta i videokonferenslokalen.

Bestämmelser om att den domstol som anordnar videokonferensen på

lämpligt sätt skall förvissa sig om identiteten hos den som skall delta i

den muntliga förhandlingen genom videokonferens och att tillämpliga

regler för deltagande i ett domstolsförfarande följs, kommer att tas in i

förordning.

När det gäller frågan om möjligheten för rättens ordförande att

upprätthålla ordningen vid en muntlig förhandling genom video-

konferens, vill regeringen framhålla att domstolen när den tar ställning

till om någon skall kallas att delta genom förmedling av videoteknik

självfallet måste ta även ordningsfrågan under bedömning. Mot bakgrund

av de allmänna domstolarnas positiva erfarenhet av användning av

telefonteknik finns det dock knappast anledning att tro att ordningsfrågan

skall bli något reellt problem.

6.5 Påföljder vid utevaro m.m.

Regeringens förslag: Den som kallats till en muntlig förhandling genom

videokonferens skall ha rätt till ersättning för kostnaderna för sin

inställelse.

Regeringens bedömning: Bestämmelser om påföljder för under-

låtenhet att delta i muntlig förhandling genom videokonferens är för

närvarande inte påkallade.

Promemorians förslag och bedömning stämmer överens med regering-

ens förslag och bedömning.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller

har inget att erinra mot förslaget och bedömningen. Sammanslutningen

för Sveriges Juridiska Byråer anser att skyldigheten att infinna sig till

videokonferens skall likställas med skyldigheten att inställa sig

personligen, varför någon form av påföljd för utevaro utan giltigt skäl

bör införas.

Skälen för regeringens förslag och bedömning: Då reglerna om

användning av telefon i rättegång i allmän domstol permanentades,

behandlades frågan om behovet av att införa ett system med påföljder för

underlåtenhet att medverka i rättegång genom telefon. Det konstaterades

att försöksverksamheten byggt på frivillighet och att frivilligheten inte

tycktes ha haft några praktiska nackdelar av betydelse. På grund härav

föreslogs inga påföljder för underlåtenhet att medverka i rättegång per

telefon (prop. 1986/87:89 s. 129).

Bestämmelserna om användning av telefon i rättegång i allmän

domstol har fått en fakultativ utformning. Detta innebär att om det finns

anledning att anta att den som enligt planerna skall medverka i

rättegången genom telefon inte kommer att medverka på detta sätt, får

rätten kalla den som berörs att inställa sig inför rätten på vanligt sätt.

Något krav på att parterna i förväg skall ha samtyckt till att medverka per

telefon finns inte. Det nu anförda gäller även vid användning av

videokonferens i rättegång i allmän domstol.

I likhet med vad som gäller vid användning av telefon och

videokonferens i allmän domstol bör användningen av videokonferens i

allmän förvaltningsdomstol bygga på frivillighet. Detta bör gälla i vart

fall under försöksperioden. Om det finns anledning anta att någon inte

kommer att medverka i en videokonferens, bör rätten avstå från att

använda denna möjlighet och i stället kalla den som skall delta i den

muntliga förhandlingen på vanligt sätt. Detta gäller för såväl parter som

andra som skall delta i en muntlig förhandling genom videokonferens.

Något uttalat behov av att nu införa ett påföljdssystem med sanktioner

för underlåtenhet att delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens, som Sammanslutningen för Sveriges Juridiska Byråer

föreslagit, torde därmed enligt regeringens mening inte föreligga.

Den som skall delta i en muntlig förhandling genom videokonferens

kommer att få inställa sig till en lokal där den aktuella videokonfe-

rensutrustningen finns tillgänglig. Det kan tänkas att det uppstår

kostnader för både resa till och från lokalen där videokonferens-

anläggningen finns och för förlorad arbetsinkomst. Den som skall

medverka i en muntlig förhandling kan ha rätt till ersättning för sin

inställelse enligt förvaltningsprocesslagen (1971:291). Samma regler om

rätt till ersättning bör gälla för dem som kallats att delta i en muntlig

förhandling genom videokonferens. Det bör därför införas en

bestämmelse om detta i försökslagen.

7 Telefon i allmän förvaltningsdomstol

7.1 Möjlighet att använda telefon i rättegång i allmän

domstol

Som tidigare nämnts (avsnitt 4) finns sedan ett antal år tillbaka möjlighet

att använda telefon i rättegång i allmän domstol. Användningen av

telefon i rättegång inleddes med en försöksverksamhet där telefonen

användes som ett alternativ och komplement till de ordinarie reglerna om

parters närvaro och bevisupptagning. Permanenta regler om användning

av telefon i rättegång infördes i rättegångsbalken genom en lagändring år

1987.

Enligt gällande lagstiftning får telefon användas vid ett förbere-

delsesammanträde i tvistemål under vissa förutsättningar (42 kap. 10 §

rättegångsbalken). Om telefon används vid en muntlig förberedelse får

telefon även användas vid en huvudförhandling i förenklad form, om den

hålls i omedelbart samband med förberedelsen (42 kap. 20 §

rättegångsbalken). Någon ytterligare möjlighet för en part att medverka

per telefon i huvudförhandling i tvistemål finns inte.

I brottmål finns motsvarande möjlighet att använda telefon vid ett

förberedelsesammanträde som i tvistemål (45 kap. 13 § rättegångs-

balken). Detsamma gäller i mål om enskilt åtal (47 kap. 10 § rätte-

gångsbalken). Däremot finns ingen möjlighet för part att medverka per

telefon vid huvudförhandling i brottmål och i mål om enskilt åtal.

Slutligen finns vissa möjligheter att ta upp bevisning per telefon i

tvistemål, brottmål och i mål om enskilt åtal (43 kap. 8 §, 46 kap. 7 § och

47 kap. 24 § rättegångsbalken).

I konkursärenden kan bevisupptagning ske med användning av

telefonteknik, genom att det av 16 kap. 2 § konkurslagen (1987:672)

följer att rättegångsbalkens bestämmelser om tvistemål gäller i tillämp-

liga delar i konkursärenden om inte något annat sägs i konkurslagen.

Någon ytterligare möjlighet att använda telefonteknik i konkursärenden

finns inte i dagsläget.

Vid handläggning av domstolsärenden får telefon användas vid

sammanträde om vissa förutsättningar är uppfyllda (19 § lagen

[1996:242] om domstolsärenden). Även bevisning får under vissa

förutsättningar tas upp per telefon vid handläggning av domstolsärenden

(24 och 25 §§ samma lag).

Domstolar och andra statliga myndigheter skall, om arbetets behöriga

gång och förhållandena i övrigt tillåter det, vid behov ställa telefon och

lokal till förfogande för den som skall medverka per telefon i ett

domstolssammanträde. Den som skall delta per telefon i domstols-

sammanträdet får kallas till domstol eller någon annan myndighet eller

inrättning på den ort där han eller hon brukar vistas eller på annan

lämplig ort. Företrädesvis bör kallelsen gälla inställelse vid tingsrätt eller

polismyndighet. Den domstol hos vilken någon skall medverka i sam-

manträdet per telefon, skall på lämpligt sätt förvissa sig om identiteten

hos den som skall medverka på telefon och att tillämpliga regler för

deltagande i ett domstolsförfarande följs (förordningen [1996:272] om

användningen av telefon vid domstolssammanträde). Det bör dock

anmärkas att det återgivna förfarandet enligt uppgift inte tillämpas i

praktiken. Den som skall delta i ett domstolssammanträde deltar

nämligen ofta per telefon från hemmet, arbetsplatsen eller dylikt.

7.2 Införande av regler om möjlighet att använda telefon

i allmän förvaltningsdomstol

Regeringens förslag: Regler om möjlighet att använda telefon i muntlig

förhandling i allmän förvaltningsdomstol införs.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker

att regler om telefon i muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol

införs, och det har anförts bl.a. att det kan medföra beaktansvärda tids-

och kostnadsbesparingar. Riksdagens ombudsmän, Länsrätten i Söder-

manlands län, Länsrätten i Östergötlands län, Riksskatteverket och

Landstingsförbundet har ingen erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: En möjlighet att kunna använda

teknik i domstolsväsendet är av stor betydelse både för domstolarna

själva och de som kommer i kontakt med dessa. I de allmänna domsto-

larna finns sedan ett antal år tillbaka en möjlighet att använda telefon i

rättegång. Erfarenheterna av denna användning är mycket positiva (se

vidare avsnitt 4). De allmänna förvaltningsdomstolarna bör därför i

likhet med de allmänna domstolarna ha möjlighet att använda telefon i

muntlig förhandling.

7.3 Användningen av telefon i allmän

förvaltningsdomstol

7.3.1 Utgångspunkter

Regeringens förslag: Fysisk närvaro i rättssalen skall fortfarande vara

huvudregel. Medverkan per telefon i muntlig förhandling skall endast

komma i fråga, om den som skall medverka inte har något att invända

mot det. Vid bedömningen av om bevisupptagning kan ske genom

telefon bör hänsyn även tas till parternas inställning i frågan.

Promemorians förslag stämmer i sak överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Länsrätten i Stockholms län har bl.a. anfört att,

åtminstone i mål om frihetsberövande, åtskilligt enligt länsrättens

uppfattning talar för att Europakonventionen kräver ett uttryckligt

avstående från parts rätt till inställelse inför domstolen/domaren. Denna

rätt måste enligt länsrätten kanske försiktigtvis också inkludera

framläggandet av bevisning och motförhör direkt i rättssalen. Riksskatte-

verket uppehåller sig främst vid Europakonventionens betydelse för

möjligheten att delta per telefon i en muntlig förhandling.

Skälen för regeringens förslag: Nuvarande regler om möjlighet till

användning av telefon i rättegång i allmän domstol bygger på att den som

skall delta i en förhandling alltid har rätt att inställa sig i rättssalen.

Bestämmelserna om användning av telefon i allmän domstol innebär inte

någon inskränkning i denna rätt. Bestämmelserna utgör i stället ett

komplement till de vanliga reglerna om inställelse, och erbjuder parten

eller ett vittne en möjlighet att medverka i en förhandling på ett enklare

sätt. Den som skall inställa sig i domstol förfogar inte själv över frågan

om hur inställelsen skall ske. Däremot har den som skall delta inflytande

på valet av inställelseform på så sätt att användning av telefon i rättegång

bygger på frivillighet. Vid bedömningen av om bevisupptagning kan ske

genom telefon tas hänsyn till parternas inställning i frågan. Det som

anförts ovan gäller även i fråga om möjligheten att använda videokonfe-

rensteknik i allmän domstol.

Enligt den ordning som gäller idag i de allmänna förvaltningsdom-

stolarna skall deltagarna i en muntlig förhandling inställa sig i rättssalen.

Huvudregeln om fysisk närvaro i rättssalen bör gälla även fortsätt-

ningsvis. Skälet för detta är att beslutsunderlaget för domstolen i många

fall måste anses bättre vid fysisk närvaro i rättssalen än vid medverkan

per telefon.

På motsvarande sätt som vid användning av telefon och video-

konferens i rättegång i allmän domstol bör vid användning av telefon i

allmän förvaltningsdomstol gälla, att den som berörs skall ha ett

inflytande på frågan om formen för inställelsen. Den som skall föra sin

talan eller höras i en muntlig förhandling bör alltid ha rätt att få inställa

sig fysiskt i rättssalen. Vid bedömningen av om bevisupptagning kan ske

genom telefon bör hänsyn även tas till parternas inställning i frågan. För

att utveckla det som anförts i promemorian i denna del vill regeringen

framhålla följande. Europakonventionen ställer i artikel 6 upp kravet att

den som blivit anklagad för ett brott skall ha rätt att förhöra eller låta

förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen

inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade

mot honom. Möjligen kan denna bestämmelse ha betydelse för någon

måltyp som förekommer i en förvaltningsdomstol, t.ex. när det gäller mål

om skattetillägg. En domstol bör enligt regeringens mening i här aktuella

fall iaktta försiktighet med att kalla en parts vittnen eller sakkunniga att

medverka per telefon, om parten motsätter sig ett hörande i den formen.

Också motpartens uppfattning bör beaktas. Parten har dock inget

bestämmande inflytande i fråga om formen för inställelsen, utan

domstolen får göra en individuell prövning i varje enskilt fall.

Under remissbehandlingen har fråga uppkommit om rättigheten att få

inställa sig fysiskt i rättssalen bör tydliggöras i både rättegångsbalken

och förvaltningsprocesslagen (1971:291). Regeringen vill här framhålla

att vilket tidigare nämnts i avsnitt 6.3.2 en utredare getts i uppdrag att

bl.a. undersöka om nu gällande förutsättningar för medverkan per telefon

bör ändras när det gäller sammanträden och förhör i allmän domstol. I

avvaktan på redovisning av utredarens uppdrag anser regeringen att en

uttrycklig reglering av frågan om fysisk inställelse i rättssalen bör anstå

för förvaltningsprocesslagens del.

Att kunna medverka per telefon i en muntlig förhandling förutsätter

frivillighet från berörd persons sida. Något uttryckligt avstående från

parts rätt att fysiskt inställa sig i rättssalen krävs inte, enligt regeringens

mening. Genom att frivilligt medverka i den muntliga förhandlingen

genom telefon har parten lämnat samtycke genom s.k. konkludent

handlande. Det finns anledning att här betona att den som inte begärt

muntlig förhandling vid prövning av t.ex. hans eller hennes civila

rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6 i Europakonventionen, anses

ha avstått från sin rätt till sådan förhandling. Som nämnts i avsnitt 6.3.1

krävs enligt Europakonventionen inte något aktivt uttryck, för att parten

skall anses ha avstått från sin rätt till muntlig förhandling.

Enligt regeringens bedömning krävs det inte heller ett uttryckligt

avstående när det gäller rätten till fysisk inställelse i rättssalen vid

framläggande av bevisning samt motförhör, som någon remissinstans

ifrågasatt. Av praktiska skäl bör det inte heller krävas att den som enligt

rättens bedömning kan medverka per telefon i en muntlig förhandling ger

något uttryckligt samtycke. Om rätten finner att förutsättningar föreligger

för att låta någon medverka per telefon i en muntlig förhandling, bör

rätten kalla personen i fråga att inställa sig på detta sätt. Av kallelsen bör

dock framgå att den som har kallats att medverka per telefon har rätt att

få inställa sig i rättssalen. Som framgått ovan i detta avsnitt talar skäl för

att en domstol i vissa fall bör iaktta försiktighet med att kalla en parts

vittnen eller sakkunniga att medverka per telefon, om parten motsätter

sig ett hörande i den formen. Som framgått ovan bör motpartens

uppfattning i nu nämnda fall också beaktas.

En rättstillämpning i enlighet med det som nu har sagts kan utan

svårighet ske med utnyttjande av den fakultativa karaktär som reglerna

om användning av telefon bör ha.

Vid bedömningen av om rätten skall kalla någon att medverka per

telefon i en muntlig förhandling ligger bl.a. frågan om det är sannolikt,

att den som enligt rättens mening kan medverka genom telefon kommer

att göra detta. I de flesta fall kommer initiativet till medverkan på telefon

sannolikt att komma från parten eller den som skall höras. Sistnämnda

fråga torde då inte vålla något större problem.

Om den som har kallats att medverka per telefon i en muntlig

förhandling inte vill medverka på detta sätt, bör han eller hon ha rätt att

få komma till förhandlingen. Det bör då ankomma på den som kallats att

underrätta domstolen om det.

Även annan än part, vittne eller sakkunnig får medverka per telefon i

en muntlig förhandling. Detta skulle t.ex. kunna gälla vid en förhandling

i kammarrätten för en förälder som inte överklagat en länsrättsdom om

tvångsomhändertagande av sitt barn enligt lagen (1990:52) med särskilda

bestämmelser om vård av unga (LVU). För att tolk skall kunna medverka

per telefon i en muntlig förhandling krävs inte heller någon särskild

bestämmelse.

7.3.2 Förutsättningar för part att medverka per telefon

Regeringens förslag: En part får medverka i en muntlig förhandling per

telefon om det är lämpligt med hänsyn till sammanträdets ändamål och

övriga omständigheter, eller om en muntlig förhandling inför rätten

skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt

förhållande till betydelsen av att sammanträdet hålls inför rätten.

Promemorians förslag stämmer till viss del överens med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Sundsvall delar den uppfattning i

fråga om förutsättningarna för part att delta per telefon i en muntlig

förhandling som redovisas i promemorian, men förordar emellertid att

frågan om utformningen av reglerna ägnas ytterligare uppmärksamhet

under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Skälen för regeringens förslag: Motsvarande regler om användning

av telefon, som gäller för de allmänna domstolarna, har ännu inte införts

för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Förslag i saken har dock lagts

fram av Domstolsutredningen i betänkandet (SOU 1991:106) Domsto-

larna inför 2000-talet.

Domstolsutredningen föreslog att telefon skulle få användas vid

sammanträde i vissa mål, endast om den part som begärt sammanträdet

medgav detta. Det bör i detta sammanhang noteras att lagen (1996:242)

om domstolsärenden inte innehåller någon uttrycklig begränsning

beträffande möjligheten att använda telefon vid sammanträde. I

propositionen till denna lag uttalade regeringen emellertid att ett

sammanträde regelmässigt bör hållas enligt vanliga regler och inte på

telefon, i de fall där Europakonventionen kräver att det hålls ett samman-

träde (prop. 1995/96:115 s.109).

I likhet med vad som gäller enligt lagen om domstolsärenden anser

regeringen att någon uttrycklig begränsning motsvarande den som

Domstolsutredningen föreslår inte bör införas, beträffande parts

möjlighet att medverka per telefon i en muntlig förhandling i allmän

förvaltningsdomstol. Mot bakgrund av att användning av telefonteknik

har sina begränsningar anfördes i promemorian att försiktighet bör iakttas

med att låta part medverka per telefon vid en muntlig förhandling, i de

fall där Europakonventionen kräver att en förhandling hålls. Regeringen

delar inte den uppfattningen. Enligt vår mening behövs ingen begräns-

ning av ifrågavarande slag. Anledningen till detta är följande.

Europakonventionen medger part en rätt till domstolsprövning vid dels

frihetsberövande, dels prövning av civila rättigheter och skyldigheter och

vid anklagelse för brott (artikel 5:4 respektive artikel 6:1; se avsnitt 5.2).

Konventionen tillerkänner alltså parten en rättighet. Det står dock parten

fritt att avstå från att utnyttja denna rättighet. För det fall att parten

avstår

från sin rätt till fysisk inställelse inför domstolen kan han eller hon om

sådant önskemål finns i stället medverka per telefon i den muntliga

förhandlingen, förutsatt att domstolen anser att förutsättningarna för

sådan medverkan är uppfyllda. Det är alltså enligt regeringens mening

här närmast fråga om att det kan brista vid tillämpningen av

förutsättningarna för parts medverkan per telefon i en muntlig

förhandling. Användningen av telefonteknik har som tidigare nämnts

sina begränsningar.

Som även anförts tidigare finns det ett stort värde i att likartade regler

gäller i allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol, när det finns

förutsättningar för detta. Vid utformningen av bestämmelserna om

möjlighet att medverka per telefon i en muntlig förhandling i allmän

förvaltningsdomstol bör därför utgångspunkten vara, att bestämmelserna

utformas efter förebild av reglerna om telefon och videokonferens i

allmän domstol. Som nämnts i avsnitt 6.3.2 har denna utgångspunkt även

gällt vid utformningen av förutsättningarna för deltagande i muntlig

förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens. I nyss

nämnda avsnitt har även Lagrådets synpunkter på den föreslagna

utformningen av förutsättningarna för parts deltagande i ett sammanträde

inför rätten enligt rättegångsbalken genom videokonferens behandlats.

De förutsättningar som bör gälla för att en part skall få medverka per

telefon i en muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol är alltså

om det är lämpligt med hänsyn till sammanträdets ändamål och övriga

omständigheter, eller om en muntlig förhandling inför rätten skulle

medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till

betydelsen av att sammanträdet hålls inför rätten.

När det gäller den närmare innebörden av de förutsättningar som skall

vara uppfyllda för att möjligheten att medverka på telefon i en muntlig

förhandling skall föreligga, kan ledning hämtas i vad som sagts i avsnitt

6.3.2 om möjligheten att delta i muntlig förhandling genom video-

konferens.

Departementschefens uttalanden vid införandet av de permanenta

bestämmelserna om telefonteknik i rättegång i allmän domstol (se prop.

1986/87:89 s. 200) torde i tillämpliga delar kunna användas vid

bedömningen av i vilka situationer det skulle kunna vara lämpligt med

medverkan per telefon i en muntlig förhandling i allmän förvaltnings-

domstol.

Avslutningsvis bör nämnas att regeringen gjort bedömningen att till

skillnad från vad som i normalfallet gäller i allmän domstol även parter

i en muntlig förhandling i förvaltningsdomstol skall kunna medverka

genom telefon. Enligt regeringens mening kommer de formella förutsätt-

ningarna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) för parts medverkan

genom telefon tillsammans med det förhållandet att användningen av

telefonteknik har sina begränsningar och i normalfallet är klart under-

lägsen en användning av videokonferensteknik att utgöra en naturlig

begränsning av möjligheten att använda telefonteknik vid muntlig

förhandling i förvaltningsmål.

7.3.3 Förutsättningar för bevisupptagning per telefon

Regeringens förslag: Bevisning får tas upp per telefon, om det är

lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter,

eller om bevisupptagning enligt vanliga regler skulle föra med sig

kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till

betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant sätt.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Kammarrätten i Sundsvall har

bl.a. ställt frågan om det står i överensstämmelse med kravet på muntlig

förhandling i Europakonventionen att muntlig bevisning tas upp per

telefon.

Skälen för regeringens förslag: Enligt rättegångsbalken kan vittnes-

utsagor och andra muntliga bevis i vissa fall tas upp per telefon i allmän

domstol. Denna möjlighet finns även vid användning av videokonferens i

allmän domstol.

Möjligheten att ta upp bevisning genom telefon används i stor

utsträckning av de allmänna domstolarna. Många huvudförhandlingar

som annars hade fått ställas in har kunnat genomföras, genom att vittnen

som befunnit sig på annan ort har kunnat höras per telefon.

Det bör vara möjligt att använda telefonteknik vid bevisupptagning

även i allmän förvaltningsdomstol. Vid utformningen av förutsättning-

arna härför bör reglerna om bevisupptagning i allmän domstol genom

telefon och videokonferens tas som förebild. Som en parentes kan

nämnas att Domstolsutredningen i förslaget till domstolsförfarandelag,

som bl.a. var avsett att gälla för de allmänna förvaltningsdomstolarna,

vid utformningen av förutsättningarna för att ta upp bevisning per telefon

tagit rekvisiten för bevisupptagning per telefon i allmän domstol som

förebild (jfr SOU 1991:106, del B, s. 15).

De rekvisit som bör gälla för att ett vittne eller en sakkunnig skall få

medverka per telefon i en muntlig förhandling är om det är lämpligt med

hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter, eller om

bevisupptagning enligt vanliga regler, dvs. enligt reglerna i förvaltnings-

processlagen (1971:291), skulle medföra kostnader eller olägenheter som

inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på

ett sådant sätt.

De uttalanden som gjorts om i vilka situationer det är lämpligt att låta

bevisupptagning ske genom telefon i allmän domstol bör i tillämpliga

delar kunna tjäna som utgångspunkt för bedömningen av om det är

lämpligt att ta upp bevisning per telefon i allmän förvaltningsdomstol (se

prop. 1986/87:89 s. 220). Möjligheterna till värdering av bevisning får

inte bli lidande av att upptagningen sker genom telefon.

Som behandlats i avsnitt 7.3.1 bör huvudregeln vara fysisk inställelse i

rättssalen. Det bör även gälla dem som skall höras i bevissyfte i en

muntlig förhandling.

Det är domstolen som avgör frågan på vilket sätt bevisningen skall tas

upp. Som behandlats i avsnitt 7.3.1 föreslås dock att medverkan genom

telefon endast bör komma i fråga, om den som skall medverka inte har

något att invända mot det. Vid bedömningen av om bevisupptagningen

kan ske per telefon bör hänsyn tas till parternas inställning i frågan,

liksom till inställningen hos dem som skall höras. I avsnitt 7.3.1 har vi

närmare utvecklat vad som i promemorian anförts i denna del, mot

bakgrund av de krav som Europakonventionen ställer i artikel 6:3:d.

7.4 Offentlighet och ordning vid medverkan per telefon i

en muntlig förhandling

Regeringens bedömning: Personal vid den myndighet som ställer

utrustning och lokaler till förfogande för den som skall medverka per

telefon i en muntlig förhandling får vara behjälplig med de praktiska

arrangemangen, när den muntliga förhandlingen hålls inom stängda

dörrar. För det fall att den som skall medverka per telefon i den muntliga

förhandlingen befinner sig i hemmet, på arbetsplatsen eller dylikt, får

domstolen på lämpligt sätt förvissa sig om att förordnandet om stängda

dörrar respekteras.

Domstolen måste bedöma möjligheten för rättens ordförande att

upprätthålla ordningen vid en muntlig förhandling där någon medverkar

per telefon, när den tar ställning till om någon skall kallas att medverka

genom förmedling av telefonteknik.

Promemorian innehåller ingen bedömning beträffande de aktuella

frågorna.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Göteborg har efterlyst övervä-

ganden beträffande frågan hur ordningen vid en muntlig förhandling

skall kunna upprätthållas, om förhör hålls med ett vittne eller en part

utanför rättssalen. Kammarrätten samt Riksskatteverket har pekat på att

problem kan uppkomma när en muntlig förhandling med hänsyn till

sekretessskyddet sker bakom lykta dörrar.

Skälen för regeringens bedömning: Enligt 16 § förvaltningsprocess-

lagen (1971:291) gäller 5 kap. 1 5 och 9 §§ rättegångsbalken i tillämp-

liga delar i fråga om offentlighet och ordning vid muntlig förhandling.

Av lagrummet framgår vidare att rätten utöver vad som följer av 5 kap.

1 § rättegångsbalken får förordna att förhandling skall hållas inom

stängda dörrar, om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att

förebringas uppgift för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i

sekretesslagen (1980:100).

Som framgått i avsnitt 7.1 skall domstolar och andra statliga

myndigheter, om arbetets behöriga gång och förhållandena i övrigt

tillåter det, vid behov ställa telefon och lokal till förfogande för den som

skall medverka på telefon i ett domstolssammanträde. Den som skall

medverka per telefon vid domstolssammanträdet får kallas till domstol

eller någon annan myndighet eller inrättning på den ort där han eller hon

brukar vistas eller på annan lämplig ort. Företrädesvis bör kallelsen gälla

inställelse vid tingsrätt eller polismyndighet. Den domstol hos vilken

någon skall medverka per telefon, skall på lämpligt sätt förvissa sig om

identiteten hos den medverkande och att tillämpliga regler för deltagande

i ett domstolsförfarande följs (förordningen [1996:272] om användningen

av telefon vid domstolssammanträde).

Ovan nämnda förordning kan tillämpas vid medverkan per telefon i en

muntlig förhandling i förvaltningsdomstol. Som påpekats vid remiss-

behandlingen bör en justering av författningstexten göras, så att det i

förordningen anges att kallelse företrädesvis bör gälla inställelse vid

tingsrätt, länsrätt eller polismyndighet. För det fall att förvaltnings-

domstolen förordnar om att en förhandling skall hållas inom stängda

dörrar, får personal vid den myndighet som ställer utrustning och lokaler

till förfogande för den som skall delta på telefon i en muntlig förhandling

vara behjälplig med de praktiska arrangemangen. För det fall att den som

skall delta på telefon i den muntliga förhandlingen befinner sig i hemmet,

på arbetsplatsen eller dylikt, får domstolen på lämpligt sätt förvissa sig

om att förordnandet om stängda dörrar respekteras.

När det sedan gäller frågan om möjligheten för rättens ordförande att

upprätthålla ordningen vid en muntlig förhandling där någon medverkar

per telefon, vill regeringen framhålla att domstolen när den tar ställning

till om någon skall kallas att medverka genom förmedling av

telefonteknik självfallet måste ta även ordningsfrågan under bedömning.

Mot bakgrund av de allmänna domstolarnas positiva erfarenhet av

användning av telefonteknik finns det dock knappast anledning att tro att

ordningsfrågan skall bli något reellt problem.

7.5 Påföljder vid utevaro m.m.

Regeringens förslag: Bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro

skall inte gälla den som kallas att medverka per telefon i en muntlig

förhandling.

Promemorians förslag stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Sammanslutningen för Sveriges Juridiska Byråer

anser att medverkan per telefon i en muntlig förhandling skall likställas

med skyldigheten att inställa sig personligen, varför någon form av

påföljd för utevaro utan giltigt skäl bör införas.

Skälen för regeringens förslag: Användningen av telefon i allmän

förvaltningsdomstol bör liksom användningen av telefon och videokon-

ferens i allmän domstol och videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

 bygga på frivillighet. Om det finns anledning anta att någon inte

kommer att medverka per telefon i en muntlig förhandling, bör rätten

avstå från att använda denna möjlighet och i stället kalla den som skall

delta i förhandlingen på vanligt sätt. Detta gäller både för parter och

andra som skall medverka per telefon i en muntlig förhandling. Något

uttalat behov av att införa ett påföljdssystem med sanktioner för

underlåtenhet att medverka per telefon i en muntlig förhandling, som

Sammanslutningen för Sveriges Juridiska byråer föreslagit, torde därmed

inte föreligga. Lagens bestämmelser om kallelser och förelägganden

gäller inte den som kallas att medverka per telefon i en muntlig

förhandling.

8 En särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål

8.1 Inledning

Arbetslöshetskassorna är privaträttsliga föreningar. Varje arbetslöshets-

kassa står under ledning av en styrelse, som svarar för kassans organi-

sation och förvaltningen av kassans angelägenheter. Styrelsen kan

bemyndiga annan att företräda kassan och teckna dess firma, om inte ett

förbud mot sådant bemyndigande har tagits in i stadgarna.

Arbetslöshetskassorna är inte organiserade på ett enhetligt sätt när det

gäller var besluten i arbetslöshetsförsäkringsärendena fattas. Kassorna

bestämmer själva var besluten skall fattas. På vissa arbetslöshetskassor

fattas både det första beslutet och omprövningsbeslutet på central nivå.

På andra kassor fattas det första beslutet i vissa frågor lokalt, medan

omprövning sker centralt. I återigen andra kassor fattas det första beslutet

alltid lokalt och omprövning sker alltid centralt. När det gäller den

kompletterande arbetslöshetskassan, Alfa, fattas både det första beslutet

och omprövningsbeslutet på något av kassans kontor i Borås, Hemse,
[REDACTED_EFTERNAMN] eller Olofström.

Det finns för närvarande 39 arbetslöshetskassor inklusive arbetslös-

hetskassan Alfa. Av dessa 39 kassor har enligt AMS 19 lokal

administration. 37 av kassorna har sin centrala organisation eller såvitt

avser de kassor som har lokal administration sitt huvudkontor i

Stockholm. Av kassorna med lokal administration har 18 sitt

huvudkontor i Stockholm.

Arbetslöshetskassornas beslut i fråga om rätt till ersättning enligt lagen

(1997:238) om arbetslöshetsförsäkring överklagas enligt huvudregeln

hos allmän förvaltningsdomstol (49 §). Besluten får inte överklagas av

enskild innan kassan har omprövat sitt beslut (50 § samma lag).

Beträffande arbetslöshetskassornas beslut om rätt till medlemskap enligt

lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor gäller motsvarande regler.

Kassans beslut får alltså överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, men

får inte överklagas av enskild innan kassan omprövat sitt beslut (95 och

96 §§ samma lag). Det nu sagda innebär att den enskilde, efter att ha fått

del av omprövningsbeslutet, måste ta ett nytt initiativ, om han eller hon

önskar att ärendet skall tas upp av länsrätten. Kassans första beslut anses

förenat med endast en rätt för den enskilde att begära omprövning och

överklaganderätten anses i stället knuten till det beslut som fattas med

anledning av omprövningen. Detta framgår av vissa förarbetsuttalanden

som gjorts vid ändringar i den tidigare gällande lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring och den tidigare gällande lagen (1973:371) om

kontant arbetsmarknadsstöd (prop. 1983/84:126 s. 19). Dessa lagar

upphävdes vid 1997 års utgång. Sedan den 1 januari 1998 gäller i stället

lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor. De nya lagarna behandlas närmare i avsnitt 8.5.

Nyss återgivna förarbetsuttalanden äger fortfarande aktualitet.

8.2 Tidigare forumbestämmelser

Arbetslöshetskassornas beslut i ärende om medlems rätt till ersättning

eller medlemskap i en arbetslöshetskassa överklagades tidigare till

Arbetsmarknadsstyrelsen. Arbetsmarknadsstyrelsens beslut överklagades

fram till den 1 juli 1993 enligt huvudregeln hos Försäkringsöver-

domstolen. Därefter överklagades Arbetsmarknadsstyrelsens beslut i

ärende angående ersättning eller medlemskap enligt huvudregeln hos

länsrätt. Från länsrätt kunde sedan överklagande ske till kammarrätten.

Försäkringsöverdomstolen var alltjämt slutinstans i målen.

När det gällde frågan hos vilken länsrätt överklagandet skulle ske kom

detta att regleras i ett nytt stycke i 14 § lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar. I det nyinförda stycket angavs att mål som över-

klagades från Arbetsmarknadsstyrelsen enligt lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring och lagen (1973:371) om kontant arbetsmark-

nadsstöd skulle prövas av länsrätten i det län i vilket den arbetslös-

hetskassa eller den länsarbetsnämnd som beslutat i första instans var

belägen. I förarbetena (prop. 1992/93:215 s. 26) angavs att "Med belägen

avses för arbetslöshetskassa orten där styrelsen har sitt säte. Styrelsens

säte skall enligt 43 § lagen om arbetslöshetsförsäkring anges i kassans

stadgar".

Den 1 oktober 1994 upphävdes den särskilda forumregeln i 14 § lagen

om allmänna förvaltningsdomstolar, för beslut som överklagades från

Arbetsmarknadsstyrelsen enligt lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring och lagen (1973:371) om kontant

arbetsmarknadsstöd. Bestämmelsen ersattes av en allmän forumregel för

förvaltningsmål (se vidare avsnitt 8.3 nedan).

Försäkringsöverdomstolen lades ned den 1 juli 1995 och Regerings-

rätten blev från och med detta datum slutinstans i här aktuella mål. Med

verkan från och med den 1 oktober 1995 slopades Arbetsmarknads-

styrelsen som överklagandeinstans och överklaganden i ärenden om

ersättning och medlemskap går nu direkt till länsrätten.

8.3 Den allmänna forumregeln för förvaltningsmål

Första steget i instansordningsreformen för de allmänna förvaltnings-

domstolarna trädde i kraft den 1 oktober 1994 (prop. 1993/94:133, bet.

1993/94:JuU24, rskr. 1993/94:319). Det fanns dessförinnan i författning

inte någon allmän forumregel för länsrätterna. Genom reformen kom

forumfrågan vad gäller överklagande till länsrätt att regleras i 14 § andra

stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Enligt den

bestämmelsen skulle ett beslut överklagas till den länsrätt inom vars län

ärendet först prövats, om inte regeringen för visst slag av mål föreskrev

något annat. Samtidigt med införandet av denna bestämmelse upphävdes

den i avsnitt 8.2 berörda särskilda forumbestämmelsen i 14 § lagen om

allmänna förvaltningsdomstolar för mål enligt bl.a. lagen (1973:370) om

arbetslöshetsförsäkring.

Inför tillskapandet av Västra Götalands län justerades den allmänna

forumregeln i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvalt-

ningsdomstolar något (SFS 1997:1088). Sedan den 1 januari 1998 gäller

att ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet

först prövats, om inte regeringen för visst slag av mål föreskriver något

annat.

I propositionen 1993/94:133 (s. 32) bemötte regeringen ett önskemål

från några remissinstanser om att vissa måltyper skulle koncentreras till

vissa länsrätter och anförde därvid bl.a. följande. Skall man sträva efter

en principiell ordning där länsrätterna har generell kompetens som första

instans inom förvaltningsrättskipningen, är det mest följdriktigt att så

många måltyper som möjligt förekommer i alla länsrätter och att

"specialfora" bland dessa undviks så mycket som möjligt. Härtill

kommer att det uppnås en bättre lokal förankring om målen sprids på alla

länsrätter. Huvudprincipen skall således vara att den länsrätt är behörig

inom vars domkrets beslutsmyndigheten är belägen eller ärendet först

prövats.

Regeringen anförde vidare i propositionen (s. 31 och 32) att i de fall en

central eller regional förvaltningsmyndighet har överprövat ett lokalt

fattat beslut är alltså den länsrätt behörig att pröva ärendet, inom vars län

det första beslutet har fattats. Avvikelser från denna princip skall endast

göras om starka skäl talar för en annan ordning. Enbart det förhållandet

att det rör sig om ett begränsat antal mål är inte ett sådant skäl.

8.4 Regeringsrättens avgörande RÅ 1997 ref. 13

Regeringsrätten har i rättsfallet RÅ 1997 ref. 13 avgjort frågan om forum

vid överklagande i det fall där en arbetslöshetskassa har lokal administra-

tion, och funnit att det första beslutet som fattas på ett lokalkontor inte

skall styra valet av behörig länsrätt. Regeringsrätten har slagit fast att ett

beslut i ett sådant fall i stället skall överklagas till länsrätten i det län

där

kassans styrelse har sitt säte, och alltså inte till länsrätten i det län där

lokalkontoret är beläget.

I avgörandet anförde Regeringsrätten bl.a. följande. Den ordning för

beslutsfattande som gäller vid arbetslöshetskassor med lokal administra-

tion är enligt Regeringsrättens mening att se som en praktisk förestavad

lösning på frågan om behörigheten att primärt företräda kassan. Även de

lokala s.k. första besluten är i enlighet med associationsrättsliga principer

att betrakta som av kassan fattade beslut. Vare sig dessa beslut fattas på

lokal eller central nivå skall de vid ett överklagande omprövas och

omprövningen görs av beslutsorganet självt. De s.k. första besluten är

således inte att jämställa med sådana på lokal nivå självständigt fattade

myndighetsbeslut som vid ett överklagande styr valet av behörig länsrätt.

Arbetslöshetskassornas omprövningsbeslut skall därför enligt Regerings-

rätten överklagas till den länsrätt inom vars domkrets kassan är belägen,

dvs. där kassans styrelse har sitt säte.

I RÅ 1997 ref. 13 behandlades bl.a. vissa bestämmelser i lagen

(1973:370) om arbetslöshetsförsäkring. Som framgått i avsnitt 8.1 är

denna lag numera upphävd. Sedan den 1 januari 1998 gäller i stället

lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor. Den nya lagstiftningen innebär dock ingen

förändring i sak beträffande de bestämmelser som är av betydelse för den

i detta ärende aktuella forumfrågan.

Enligt uppgift från Arbetsmarknadsstyrelsen år 1997 innebär Rege-

ringsrättens avgörande att uppskattningsvis 95 procent av överklagan-

dena av ersättningsbeslut enligt lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäk-

ring kommer att prövas av Länsrätten i Stockholms län. Redan tidigare

var dock prövningen av överklaganden i dessa mål koncentrerad till

Länsrätten i Stockholms län, som enligt Arbetsmarknadsstyrelsen

prövade uppskattningsvis 85 procent av dessa.

8.5 Något om lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor samt tidigare gällande lagar på

området

Sedan den 1 januari 1998 gäller alltså lagen (1997:238) om arbetslös-

hetsförsäkring och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Den

förstnämnda lagen utgör i huvudsak en sammanslagning och

omarbetning av lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring och lagen

(1973:371) om kontant arbetsmarknadsstöd. Dagpenning i form av

grundbeloppet i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring kan sägas

utgöra en motsvarighet till det kontanta arbetsmarknadsstödet, som

tidigare utgick enligt den numera upphävda lagen (1973:371) om kontant

arbetsmarknadsstöd. Dagpenning i form av inkomstrelaterad ersättning,

som utgår enligt den nya lagen om arbetslöshetsförsäkring, utgör en

motsvarighet till den inkomstrelaterade ersättningen enligt den tidigare

gällande lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring.

Både beslut om dagpenning i form av grundbelopp och inkomstrelate-

rad ersättning fattas sedan den 1 januari 1998 av arbetslöshetskassorna.

Detta innebär en förändring såvitt gäller beslutande instans avseende

dagpenning i form av grundbeloppet. Förut gällde nämligen att vissa

länsarbetsnämnder, närmare bestämt fyra sådana, beslutade om det

kontanta arbetsmarknadsstödet.

Fram till den 1 januari 1998 gällde att efter det att obligatorisk

omprövning skett beslut i ärenden om kontant arbetsmarknadsstöd

överklagades till den länsrätt inom vars län den länsarbetsnämnd som

beslutat i ärendet var belägen. Dessa mål spriddes alltså på flera

länsrätter, till skillnad från vad som blev fallet beträffande arbetslöshets-

försäkringsmålen efter Regeringsrättens avgörande, RÅ 1997 ref. 13.

I lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor finns regler om arbets-

löshetskassorna och deras organisation m.m. Tidigare återfanns dessa

regler i lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, som alltså både

innehöll regler om ersättningsfrågor och föreningsrättsliga bestämmelser

för arbetslöshetskassorna.

8.6 Införande av en särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål

Regeringens förslag: En särskild forumregel för arbetslöshetsförsäk-

ringsmål införs, som innebär att behörig länsrätt att pröva ett

överklagande av ett beslut av en arbetslöshetskassa om rätt till arbetslös-

hetsersättning och rätt till medlemskap i kassan, är den länsrätt inom vars

domkrets det första beslutet i saken har fattats.

Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag. Med anledning av förslag från Kammarrätten i Stockholm och

Kammarrätten i Jönköping har den språkliga utformningen av

forumbestämmelsen justerats.

Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna har inget

att invända mot förslaget eller tillstyrker detta, däribland Länsrätten i

Stockholms län och Arbetslöshetskassornas Samorganisation (SO), som

är en intresseorganisation till vilken samtliga arbetslöshetskassor är

anslutna. Det har emellertid under hand inhämtats att SO inte längre

tillstyrker förslaget. SO har därvid anfört att den anser att dagens

forumregel bör behållas. Om forumregeln skall ändras bör regeln enligt

SO anknytas till den enskildes bostadsort. Två av remissinstanserna,

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) och Tjänstemännens Centralorganisa-

tion (TCO), avstyrker förslaget. AMS har under hand uppgett att

styrelsen vidhåller sitt avstyrkande. Kammarrätten i Stockholm är

tveksam till förslaget, bl.a. med hänsyn till att förslaget torde innebära en

tämligen ringa omfördelning av mål. AMS och TCO anför bl.a. att den

eftersträvade spridningen av arbetslöshetsförsäkringsmål inte kommer att

uppnås, eftersom det rör sig om ett begränsat antal ytterligare mål som

kommer att fördelas, samt att prejudikatbildningen underlättas om den

nuvarande ordningen får bestå. Kammarrätten i Jönköping har

ifrågasatt om promemorians förslag beträffande "det första beslutet i

ärendet" ger en tillräckligt klar anvisning om att det är det lokalt fattade

beslutet som avses. Kammarrätten har därvid anfört att ett alternativ

måhända skulle kunna vara att i stället skriva "det första beslutet i

saken".

Skälen för regeringens förslag: Som nämnts i avsnitt 8.4. har

Regeringsrätten i rättsfallet RÅ 1997 ref. 13 avgjort frågan om forum.

Regeringsrätten har funnit att det första beslutet som fattas på ett

lokalkontor inte skall styra valet av behörig länsrätt. Detta gäller mot

bakgrund av arbetslöshetskassornas speciella organisation. Regerings-

rätten har slagit fast att ett beslut i ett sådant fall i stället skall

överklagas

till länsrätten i det län där kassans styrelse har sitt säte. Mot bakgrund av

avgörandet har prövningen av överklaganden i arbetslöshetsförsäk-

ringsmål nästan uteslutande kommit att koncentreras till Länsrätten i

Stockholms län.

En principiell utgångspunkt till grund för den allmänna forumregeln i

14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar

utgör bl.a. principen om att så många måltyper som möjligt bör

förekomma i alla länsrätter. För att kunna upprätthålla en ordning där

länsrätterna har generell kompetens inom förvaltningsrättskipningen,

men med möjlighet till viss specialisering inom domstolen, är det enligt

regeringens mening av största betydelse och mest följdriktigt att så

många måltyper som möjligt förekommer i alla länsrätter och att

"specialfora" bland dessa undviks så mycket som möjligt. Den

huvudprincip som framhölls vid införandet av den allmänna forumregeln,

nämligen att den länsrätt är behörig inom vars domkrets beslutsmyndig-

heten är belägen eller ärendet först prövats bör enligt regeringens mening

gälla, om inte starka skäl talar för en annan ordning. Vi delar alltså den

bedömning som den dåvarande regeringen gjorde vid införandet av den

allmänna forumregeln (se prop. 1993/94:133 s. 32).

Som skäl mot promemorians förslag om en särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål har några remissinstanser anfört att prejudi-

katbildningen underlättas om nuvarande ordning får bestå. Enligt

regeringens uppfattning skulle argument om "specialfora" och

enhetligare praxisbildning m.m. kunna anföras när det gäller en mängd

måltyper i länsrätterna. Det åberopade argumentet är enligt vår mening

inte tillräckligt för en särbehandling av arbetslöshetsförsäkringsmålen i

förhållande till andra måltyper.

Det har vid remissbehandlingen, som ytterligare argument mot försla-

get om en särskild forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål, anförts att

reformen inte skulle komma att innebära så stora förändringar i

praktiken. Skälet till detta är bedömningen att reformen kommer att

beröra ett begränsat antal mål. Det har även anförts att spridningen av

målen skulle bli ojämn, p.g.a. att arbetslöshetskassorna saknar enhetlig

organisation och beslutsordning.

I likhet med vad som uttalades av den dåvarande regeringen när den

allmänna forumregeln i 14 § andra stycket lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar infördes (prop. 1993/94:133 s. 32), anser vi att

enbart det förhållandet att ett begränsat antal mål kan komma att beröras

inte motiverar en avvikelse från den nu gällande huvudprincipen, att

behörig länsrätt att pröva ett överklagande är den inom vars domkrets

ärendet först prövats. I detta sammanhang förtjänar det för övrigt att

särskilt poängteras att arbetslöshetskassorna har tillförts ytterligare en

ärendekategori, i och med att prövningen av dagpenning i form av

grundbeloppet numera beslutas av arbetslöshetskassorna. Som nämnts i

avsnitt 8.5 var förut vissa länsarbetsnämnder beslutande instans

beträffande det kontanta arbetsmarknadsstödet. I och med att ytterligare

en ärendekategori har tillförts arbetslöshetskassorna torde antalet mål

som berörs av den föreslagna forumreformen bli högre än vad som

annars skulle ha varit fallet.

Regeringen anser avslutningsvis att avsaknaden av enhetlig

organisation och beslutsordning hos arbetslöshetskassorna inte heller är

ett skäl som har en sådan styrka att den idag gällande huvudprincipen

ovan bör få ge vika.

Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det för

arbetslöshetsförsäkringsmålen bör införas en särskild forumregel, av

innebörd att behörig länsrätt att pröva ett överklagande av ett beslut av en

arbetslöshetskassa om rätt till arbetslöshetsersättning och rätt till

medlemskap i kassan, är den länsrätt inom vars domkrets det första

beslutet i saken har fattats. I likhet med vad Kammarrätten i Jönköping

anfört anser regeringen att det är mer klargörande att i forumregeln tala

om "saken" i stället för "ärendet".

När det gäller frågan om forumregelns placering i författning har

Lagrådet i sitt yttrande hänvisat till ett tidigare yttrande (prop.

1999/2000:105 s. 183) och anfört i huvudsak följande. 14 § lagen om

allmänna förvaltningsdomstolar bygger på att det är regeringen som skall

föreskriva om undantag från huvudregeln att behörig länsrätt är den inom

vars domkrets ett ärende först har prövats. I enlighet härmed förordar

Lagrådet att de föreslagna lagändringarna i lagen om arbetslöshetsförsäk-

ring och lagen om arbetslöshetskassor utgår, och att motsvarande

bestämmelser i stället tas in i förordning, lämpligen förordningen

(1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m.

Lagrådet hänvisar härvid till vad som anförts i ovan nämnda proposition

(s. 75).

I Lagrådets yttrande i propositionen 1999/2000:105 Vissa punkt-

skattefrågor, anförde Lagrådet bl.a. följande beträffande förslaget om

ändring i 8 kap. 1 § lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter (s.

183). Nuvarande lagstiftningssystematik bygger på att det är regeringen

som skall föreskriva om undantag från huvudregeln i 14 § andra stycket

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, att behörig länsrätt är den

inom vars domkrets ett ärende först prövats. Att i en rad lagar införa en

bestämmelse om överklagande som direkt pekar ut Länsrätten i Dalarnas

län som överinstans, på motsvarande sätt som skett i 20 kap. 1 § andra

stycket mervärdesskattelagen (1994:200), gör lagstiftningen alltför

inkonsekvent. Valet står mellan att antingen i enlighet med 14 § andra

stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar reglera behörigheten

för Länsrätten i Dalarnas län genom bestämmelser i förordningen om

allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. eller gå vidare med

lagbestämmelser i saken. I det förra fallet behövs inte den i

lagrådsremissen föreslagna lagändringen som anger att överklagande av

Riksskatteverkets beslut skall ske hos nämnda länsrätt. I det senare fallet

bör 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ändras

så att det framgår att huvudregeln där gäller om inte för ett visst slag av

mål föreskrivs annat i lag eller förordning.

I propositionen 1999/2000:105 (s. 75) anförde regeringen angående

överprövning av beslut bl.a. följande. Bestämmelser om överklagande av

beslut i punktskattefrågor finns i ett antal lagar. Även om ett flertal av

dessa lagar hänvisar till förfarandereglerna i lagen om punktskatter och

prisregleringsavgifter bör för tydlighetens skull även i dessa fall särskilt

föreskrivas att besluten överklagas till Länsrätten i Dalarnas län.

Lagrådet har i sitt yttrande anfört att en sådan reglering kan införas

antingen genom en ändring i förordningen om allmänna

förvaltningsdomstolars behörighet m.m. eller genom lagbestämmelser.

Regeringen anser att regleringen lämpligen bör införas genom

förordningsbestämmelser och avser att utfärda sådana regler.

Lagrådet har alltså i prop. 1999/2000:105 anfört att valet står mellan

att reglera forumfrågan i förordning eller lag, och att för det fall att

forumfrågan regleras i lag en ändring bör göras i 14 § andra stycket

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. I förevarande

lagstiftningsärende har Lagrådet förordat att de föreslagna

lagändringarna i lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om

arbetslöshetskassor skall utgå och att forumbestämmelserna i stället tas in

i förordning.

I prop. 1999/2000:105 valde regeringen av praktiska skäl att reglera

den i det ärendet aktuella forumfrågan i förordningen om allmänna

förvaltningsdomstolars behörighet m.m. I förevarande

lagstiftningsärende anser regeringen dock att det blir mer tydligt om den

ändrade forumregeln tas in i anslutning till de bestämmelser som anger

att vissa beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Regeringen anser således att forumfrågan skall regleras i lagen om

arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor. I enlighet med

vad Lagrådet anfört i prop. 1999/2000:105 bör därför 14 § andra stycket

lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ändras, så att det framgår att

huvudregeln beträffande forum i förvaltningsmål gäller, om det inte för

visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning.

Lagrådets synpunkter beträffande övergångsbestämmelserna i lagen

om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor behandlas i

avsnitt 11.1.

Mot bakgrund bl.a. av de senaste årens regionalisering av förvaltnings-

myndigheter har det uppkommit behov av att se över den allmänna

forumregeln för förvaltningsmål i 14 § andra stycket lagen om allmänna

förvaltningsdomstolar. Genom regionaliseringen har nämligen vissa

myndigheter numera större verksamhetsområden än länsrätternas

domkretsar, som i normalfallet omfattar ett län. En utredare kommer

därför att förordnas för att se över forumregeln. Detta beräknas komma

att ske under andra halvåret år 2000. Utredaren kommer bl.a. att få till

uppgift att undersöka om en ny forumregel, som anknyter till bostadsort

eller hemvist, skulle kunna styra till vilken länsrätt ett förvaltningsmål

skall överklagas. Översynen kommer även att omfatta frågan om en

sådan forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål. Eftersom en avsevärd

tid torde komma att förflyta innan en sådan ny forumbestämmelse för

arbetslöshetsförsäkringsmål skulle kunna träda i kraft anser regeringen

att det är angeläget att nu, som ett första steg, införa den ovan nämnda

särskilda forumregeln för arbetslöshetsförsäkringsmål.

9 Komplettering av avgöranden

9.1 Bakgrund

I rättegångsbalken infördes den 1 april 1999 (SFS 1999:84)

bestämmelser om att en domstol som har underlåtit att fatta beslut i

någon fråga i samband med ett måls avgörande får komplettera sitt

avgörande inom sex månader från att det vann laga kraft, om en part

begär det och motparten godtar det. Regleringen gäller både tvistemål

och brottmål (17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § rättegångsbalken).

I propositionen som behandlade den aktuella frågan (prop. 1998/99:37

s. 33) anförde regeringen bl.a. följande. En dom eller ett slutligt beslut

får kompletteras inom två veckor från avgörandet, om rätten av

förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i

samband därmed. Regeringen föreslog att denna tidsfrist skulle

utsträckas till sex månader från det att avgörandet vann laga kraft. En

komplettering senare än två veckor efter det att avgörandet meddelades

skulle dock enligt förslaget förutsätta att en part yrkat detta och att

motparten inte motsatte sig det.

I propositionen (s. 34) anförde regeringen vidare bl.a. följande.

Komplettering av ett avgörande får ske om rätten av förbiseende har

underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med en

dom eller ett slutligt beslut. Det kan t.ex. gälla ett kostnadsyrkande som

rätten glömt att ta ställning till i samband med målets avgörande.

Komplettering kan däremot inte avse prövning av något moment som rör

själva saken. Före ett beslut om komplettering skall parterna få tillfälle

att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet är att betrakta

som ett slutligt beslut och kan överklagas. Enligt dagens ordning får

komplettering ske senast inom två veckor från det att avgörandet

meddelades. Anledningen till denna tidsbegränsning är att man velat ge

parterna rimlig tid att överklaga avgörandet i dess helhet, efter det att de

sett kompletteringsbeslutet.

Avslutningsvis anförde regeringen i den aktuella frågan i huvudsak

följande. Utredningen har när det gäller komplettering sett över vilka

möjligheter som kan finnas att utvidga dess tillämpningsområde. Det står

klart att komplettering inte heller fortsättningsvis skall kunna omfatta

moment som rör själva saken. Däremot kan det finnas skäl att bryta

igenom tvåveckorsgränsen. Detta skulle göra att man i fler fall än nu kan

undvika överklagande eller klagan över domvilla, vilket skulle kunna

vara till fördel för både parter och för domstolsväsendet. Utredningen har

föreslagit att komplettering skall få ske ända fram till sex månader efter

det att avgörandet vann laga kraft. Sexmånadersgränsen är satt för att

korrespondera med tidsgränsen för att klaga över domvilla i den aktuella

situationen. Förutsättning för att komplettering skall kunna ske senare än

två veckor efter att avgörandet meddelades skall vara att en part begär

kompletteringen och att motparten inte motsätter sig den. Regeringen

anförde att den bedömde det som betydligt enklare och som en klar vinst

om en underlåtenhet av rätten kan åtgärdas genom komplettering i stället

för att överklagande eller klagan över domvilla skulle behöva tillgripas.

Att i vissa fall två alternativa handlingssätt stod till buds utgjorde enligt

regeringens mening ingen direkt nackdel. Regeringen förordade därför

att utredningens förslag skulle genomföras (prop. 1998/99:37 s. 34).

Lagrådet anförde vid behandlingen av förslaget att motsvarande behov

av komplettering efter den tidpunkt då en dom eller ett beslut vunnit laga

kraft kan finnas även för förvaltningsprocessens del. Regeringen anförde

därvid att detta skulle uppmärksammas vid den fortsatta reformeringen

av förvaltningsprocessen (prop. 1998/99:37 s. 34).

9.2 En utvidgad möjlighet att komplettera avgöranden i

allmän förvaltningsdomstol

Regeringens förslag: Ett avgörande får, enligt dagens ordning, kom-

pletteras inom två veckor från avgörandet, om domstolen av förbiseende

har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med

avgörandet. Denna tidsfrist föreslås bli utsträckt till sex månader från det

att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare än två veckor

efter det att avgörandet meddelades skall dock förutsätta att en part

begärt detta och att någon annan part inte motsätter sig det.

Regeringens förslag skiljer sig från promemorians förslag på så sätt att

orden "uppenbart obehövligt" i 32 § tredje stycket förvaltningsprocess-

lagen (1971:291) har ersatts med ordet "obehövligt". I förhållande till

promemorians förslag har dessutom ett tillägg av redaktionell art gjorts i

nu nämnt stycke, så att det av lagtexten tydligt framgår att beslutet om

rättelse eller komplettering om möjligt skall antecknas på varje exemplar

av den dom eller det beslut som rättas eller kompletteras. Dessutom har

32 § första och tredje stycket förvaltningsprocesslagen justerats något

språkligt.

Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser har

tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Dock har några remissin-

stanser påpekat att promemorians förslag i 32 § tredje stycket förvalt-

ningsprocesslagen innebär en skärpning i förhållande till vad som gäller

idag, i och med att ordet "obehövligt" föreslås ändras till orden

"uppenbart obehövligt".

Skälen för regeringens förslag: För de allmänna förvaltningsdom-

stolarna gäller i likhet med vad som före den 1 april 1999 var fallet för

de allmänna domstolarnas del vid tillämpning av rättegångsbalken att

domstolen inom två veckor från det att ett avgörande meddelades får

komplettera detta, om domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett

beslut som skulle ha meddelats i samband med avgörandet. Om det inte

är obehövligt skall parterna få tillfälle att yttra sig innan komplettering

sker (32 § andra och tredje stycket FPL).

Möjligheten till komplettering av en domstols avgörande infördes i

rättegångsbalken och förvaltningsprocesslagen vid samma tidpunkt, den

1 juli 1990 (SFS 1990:443 och 1990:452). Departementschefen anförde i

propositionen (1989/90:71 s. 51 f.) att hon förordade att det för de

allmänna förvaltningsdomstolarnas del i 32 § förvaltningsprocesslagen

skulle införas en möjlighet till komplettering motsvarande den som hon

föreslagit i 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § rättegångsbalken. Några

särskilda överväganden rörande förvaltningsdomstolarna gjordes inte.

De nya bestämmelserna i rättegångsbalken om komplettering av en

domstols avgörande inom sex månader efter det att avgörandet vann laga

kraft har motiverats med att sexmånadersgränsen skall korrespondera

med tidsgränsen för att klaga över domvilla i den aktuella situationen (se

avsnitt 9.1). I förvaltningsprocessen finns inget domvilloinstitut. Dom-

villofallen ingår i stället i resningsinstitutet. Resning regleras i 11 kap.

11 § regeringsformen och 37 b § förvaltningsprocesslagen. Dessa lagrum

anger inte någon tidsgräns inom vilken en begäran om resning skall ges

in. Trots detta förhållande bör regleringen i förvaltningsprocesslagen av

frågan om komplettering av en domstols avgörande stämma överens i sak

med motsvarande regleringar i rättegångsbalken. Starka skäl talar för att

de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna skall

ha möjlighet att tillämpa likartade förfaranderegler när det finns

förutsättningar för detta. Så är fallet i denna fråga. Regeringen föreslår

således att den tidsfrist inom vilken ett avgörande får kompletteras

utsträcks till sex månader från det att avgörandet vann laga kraft. En

komplettering senare än två veckor efter det att avgörandet meddelades

skall dock förutsätta att en part begärt detta och att någon annan part inte

motsätter sig det.

Den språkliga avfattningen i övrigt i 32 § förvaltningsprocesslagen bör

också huvudsakligen anpassas till rättegångsbalkens lydelse. Till skillnad

från vad som föreslås i promemorian bör detta dock inte gälla frågan i

vilka fall parterna enligt tredje stycket skall få tillfälle att yttra sig,

innan

beslut om rättelse eller komplettering fattas. I likhet med vad som gäller

idag anser regeringen nämligen att parterna bör få tillfälle att yttra sig,

om det inte är obehövligt och således inte vilket föreslås i promemorian

 uppenbart obehövligt. Dessutom bör den språkliga utformningen i

tredje stycket förtydligas, genom att det i lagtexten anges att beslutet om

rättelse eller komplettering skall antecknas på varje exemplar av den dom

eller det beslut som rättas eller kompletteras.

10 Ersättning av allmänna medel utanför

rättssalen efter inställelse till muntlig

förhandling

10.1 Bakgrund

I propositionen 1999/2000:26 Effektivisering av förfarandet i allmän

domstol (s. 81), gjorde regeringen bl.a. bedömningen att beslut om

ersättning av allmänna medel till förhörspersoner och tolkar skall kunna

fattas utanför rättssalen av annan än rätten. I propositionen (s. 82 f.)

anfördes bl.a. följande. Formerna för beslut om ersättning av allmänna

medel till vittnen m.fl. är en fråga som har varit aktuell i de senaste årens

diskussioner om renodlingen av den dömande verksamheten. Enligt

dagens ordning fattas sådana beslut av den fullsuttna rätten under

huvudförhandlingen. Både av renodlingsskäl och av andra skäl kan detta

ifrågasättas. Ersättningsfrågorna kan uppfattas som irriterande avbrott,

särskilt i besvärliga och krävande huvudförhandlingar. Det är dessutom i

många fall obehagligt för målsägande och vittnen att inför publik behöva

redogöra för sina ersättningsanspråk och eventuellt få dem ifrågasatta.

Vidare är det ett slöseri med arbetskraft att en fullsutten rätt skall syssla

med dessa frågor i stället för att arbeta med att avgöra målet. Det finns

också en risk att ersättningsfrågorna blir styvmoderligt behandlade på

grund av de pressade förhållanden under vilka de handläggs. Det finns

alltså flera goda skäl att ändra nuvarande ordning. En ordning där det

blir möjligt för annan än rätten att fatta beslut om ersättning av allmänna

medel utanför rättssalen ger domstolarna stora möjligheter att organisera

beslutsfattandet på det sätt som passar den enskilda domstolen bäst, och i

de domstolar där det finns möjligheter att fatta besluten utanför rättssalen

uppnås de fördelar för vittnen och målsägande som har angetts tidigare.

I den lagrådsremiss som föregick propositionen föreslogs att bestäm-

melsen i 36 kap. 24 § tredje stycket rättegångsbalken om ersättning till

vittnen i brottmål och tvistemål skulle ändras så att det föreskrevs att

ersättning som skulle utgå av allmänna medel fastställdes genom rättens

försorg i stället för av rätten. Lagrådet ansåg dock att en sådan ändring

var överflödig och att beslutet meddelas i rättens namn oavsett vem som

inom domstolen fastställer ersättningen (fullsutten rätt, domstolssekre-

terare eller notarie). Regeringen anslöt sig i propositionen till Lagrådets

bedömning. Mot den bakgrunden behövde någon ändring i den ovan

nämnda bestämmelsen i rättegångsbalken inte göras.

I propositionen (s. 84) anfördes slutligen att det inte finns några

uttryckliga bestämmelser om vem som på rättens vägnar beslutar om

ersättning till tolk. Regeringen ansåg av detta skäl att någon lagändring

inte behövdes, för att beslut om sådan ersättning skall kunna delegeras.

En ändring i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion, av

innebörd att lagmannen får förordna tingsnotarier och andra anställda att

besluta om ersättning av allmänna medel till tolk, målsägande, vittnen

eller någon annan kommer dock att göras. En liknande ändring kommer

att göras i förordningen (1996:379) med hovrättsinstruktion och i

förordningen (1996:377) med instruktion för Högsta domstolen.

10.2 En flexibel ordning för beslut om ersättning av

allmänna medel i allmän förvaltningsdomstol

Regeringens bedömning: Beslut om ersättning av allmänna medel till

enskild part, vittne, sakkunnig, tolk samt medlare i s.k. föräldrabalksmål

skall kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten i den

sammansättning som dömer i målet.

Promemorians bedömning stämmer huvudsakligen överens med

regeringens bedömning.

Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Ett par remissinstanser avstyrker

eller ifrågasätter förslaget. Några remissinstanser har anfört att möjlig-

heten att fatta beslut om ersättning av allmänna medel utanför rättssalen

även bör gälla ersättning till medlare i föräldrabalksmål.

Skälen för regeringens bedömning: Enskild part, som inställt sig till

muntlig förhandling, får tillerkännas ersättning av allmänna medel för

kostnad för resa och uppehälle, om rätten finner att han skäligen bör

ersättas för sin inställelse (15 § FPL). Vittnen och sakkunniga, som

inställt sig till en muntlig förhandling, får också tillerkännas rätt till

ersättning av allmänna medel för sin inställelse. Detta gäller även när en

enskild part som inte har rättshjälp har påkallat förhöret. Parten kan dock

i vissa fall förpliktas att ersätta staten dess kostnad (26 § FPL).

Ersättning som skall betalas av allmänna medel fastställs av rätten

enligt bestämmelserna i förordningen (1982:805) om ersättning av

allmänna medel till vittnen, m.m. Ersättning betalas för kostnader för

resa, uppehälle och annan ekonomisk förlust, vanligen förlorad

arbetsförtjänst (tidsspillan). Beloppen bestäms i hög grad efter schablon.

Taket för ersättning för tidsspillan höjdes den 1 september 1999 från

300 kr till 700 kr (SFS 1999:706).

Den som fullgör uppdrag som tolk på annat sätt än i tjänsten har rätt

till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget

krävt. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

fastställer taxa som skall tillämpas vid bestämmande av ersättning till

tolk vid muntlig översättning. Kostnad för tolk betalas av allmänna

medel (52 § FPL).

Enligt förordningen (1979:291) om tolktaxa skall ersättning till tolk

vid bl.a. förvaltningsdomstol betalas enligt en taxa som fastställs av

Domstolsverket. Förordningen gäller inte ersättning för skriftlig översätt-

ning.

Det finns flera goda skäl för att det även i de allmänna förvaltnings-

domstolarna skall kunna fattas beslut om ersättning av allmänna medel

utanför rättssalen av annan än rätten i den sammansättning som dömer i

målet. Ett sådant skäl är den möjlighet till flexibilitet i handläggningen av

ersättningsanspråk som förfarandet innebär. Även om behovet av ett

sådant förfarande självfallet är större i de allmänna domstolarna, hindrar

det inte att förfarandet skulle kunna komma även förvaltningsdomsto-

larna till godo. Beslut om ersättning av allmänna medel till enskild part,

vittne, sakkunnig och tolk skall alltså enligt regeringens uppfattning

kunna fattas utanför rättssalen av annan än rätten i den sammansättning

som dömer i målet. I likhet med vad några remissinstanser anfört bör

förfarandet även omfatta medlare enligt 21 kap. 2 § föräldrabalken.

I enlighet med den bedömning som görs i propositionen 1999/2000:26

finns det inte för förvaltningsdomstolarnas del något skäl att överväga

lagändringar, för att möjliggöra att ersättningsbeslut skall kunna fattas

utanför rättssalen av annan än rätten.

På motsvarande sätt som anförts i propositionen 1999/2000:26 bör en

ändring i förordningen (1996:382) med länsrättsinstruktion göras, av in-

nebörd att lagmannen får förordna notarier och andra anställda att besluta

om ersättning enligt förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna

medel till vittnen, m.m. och om ersättning till tolkar. Liknande ändringar

bör göras i förordningen (1996:380) med kammarrättsinstruktion och

förordningen (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten.

11 Ikraftträdande m.m. samt kostnadseffekter

11.1 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Försöksverksamheten med videokonferens skall

pågå i två år. Lagen skall träda i kraft den 1 april 2001. Försöksverk-

samheten skall utvärderas fortlöpande.

Ändringarna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall träda i kraft

den 1 april 2001, liksom ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och

lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor.

Regeringens förslag innebär att lagändringarna skall träda i kraft senare

än vad som föreslagits i de båda promemoriorna. Regeringens förslag om

försöksverksamhetens längd överensstämmer med promemorians förslag.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Sundsvall anser att det är tvek-

samt om en så kort försöksperiod som två år kommer att ge tillräckligt

underlag för en tillförlitlig utvärdering. Kammarrätten anser därför att en

förlängning av försöksperioden bör övervägas.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med en försöksverksamhet

med videokonferens är att få underlag för bedömningen av frågan i

vilken utsträckning videokonferensteknik bör kunna användas i muntlig

förhandling i allmän förvaltningsdomstol i framtiden. Skälen för att låta

införandet av videokonferensteknik inledas med en försöksverksamhet

har redovisats i avsnitt 6.2. För att det skall vara möjligt att få ett bra

beslutsunderlag bör försöksverksamheten enligt regeringens mening pågå

i två år. Bl.a. mot bakgrund av att försöksverksamheten med videokon-

ferens i allmän domstol kommer att pågå under två år, anser regeringen

att en längre försöksperiod i vart fall i dagsläget inte är aktuell för de

allmänna förvaltningsdomstolarnas del. Arbetet med utvärderingen av

försöksverksamheten bör inledas redan i samband med ikraftträdandet.

Försökslagen bör träda i kraft den 1 april 2001. Lagen bör gälla till

utgången av mars månad år 2003.

Ändringarna i förvaltningsprocesslagen (1971:291) bör träda i kraft

den 1 april 2001, liksom ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna

förvaltningsdomstolar, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och

lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor.

I enlighet med vad Lagrådet anfört i sitt yttrande i detta lagstiftnings-

ärende bör övergångsbestämmelserna i lagen om arbetslöshetsförsäkring

och lagen om arbetslöshetskassor utformas så att äldre bestämmelser

gäller i fall där omprövningsbeslut har fattats före ikraftträdandet.

11.2 Kostnadseffekter

I likhet med vad som gällt för de allmänna domstolarna kommer

införandet av en möjlighet till försöksverksamhet med videokonferens i

allmän förvaltningsdomstol att innebära att det uppstår kostnader för

införskaffande av videokonferensutrustning i domstolslokalerna. För de

allmänna domstolarnas del finansieras försöksverksamheten med video-

konferens i rättegång inom ramen för domstolsväsendets verksamhet.

Finansieringen av en försöksverksamhet med videokonferens i allmän

förvaltningsdomstol skall ske på motsvarande sätt.

Införandet av en möjlighet att använda telefonteknik i muntlig förhand-

ling torde innebära begränsade investeringskostnader för domstolarna.

Reformen skall finansieras inom ramen för domstolsväsendets

verksamhet.

Förslaget om att allmän förvaltningsdomstol skall få komplettera sitt

avgörande inom sex månader från det att avgörandet vann laga kraft, om

domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha

meddelats i samband med avgörandet, torde komma att innebära en

effektivisering för domstolsväsendet eftersom man i fler fall än nu kan

undvika överklaganden eller ansökningar om resning.

Ändringarna i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar,

lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor innebär inga ökade kostnader.

12 Författningskommentar

12.1 Förslaget till lag om försöksverksamhet med

videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

1 § Vid handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolar som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Domstolsverket

bestämmer, får videokonferens användas på försök i enlighet med vad

som föreskrivs i denna lag.

Av paragrafen framgår att videokonferens skall få användas på försök vid

de allmänna förvaltningsdomstolarna. De närmare skälen för att införa

videokonferensteknik i allmän förvaltningsdomstol har redovisats i

avsnitt 6.2.

Bestämmelserna i lagen är tillämpliga i både under- och överrätt.

2 § Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får delta i

muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens

inställelse och övriga omständigheter, eller

2. om den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader

eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att

parten inställer sig i rättssalen.

I paragrafen anges under vilka förutsättningar en part kan delta i muntlig

förhandling genom videokonferens.

För att deltagande i en muntlig förhandling genom videokonferens

överhuvudtaget skall vara möjlig fordras att en av de två förutsätt-

ningarna som anges i paragrafen är uppfyllda. Rätten måste göra

bedömningen antingen att det lämpligt med hänsyn till ändamålet med

partens inställelse och övriga omständigheter, eller att den muntliga

förhandlingen annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte

står i rimligt förhållande till betydelsen av att parten inställer sig i

rättssalen.

Beträffande den närmare innebörden av de förutsättningar som skall

föreligga vid deltagande i muntlig förhandling genom videokonferens

hänvisas till avsnitt 6.3.2.

När det gäller utformningen av 2 § har den föreslagna regleringen

utformats med utgångspunkt i regleringen om användning av telefon och

videokonferens i allmän domstol. Den föreslagna regleringen är avsedd

att utgöra ett komplement till bestämmelserna om muntlig förhandling i

allmän förvaltningsdomstol.

När det gäller frågan i vilka måltyper användning av videokonferens i

muntlig förhandling skulle kunna anses lämplig hänvisas till vad som

behandlats i avsnitt 6.3.3.

3 § Bevisning får tas upp genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga

omständigheter, eller

2. om bevisupptagning enligt reglerna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett

sådant sätt.

I paragrafen anges under vilka förutsättningar det är möjligt att ta upp

bevisning genom användning av videokonferens.

Användning av videokonferens vid bevisupptagning torde i första hand

komma i fråga vid förhör med vittnen, men det bör även vara möjligt att

höra sakkunniga med hjälp av denna teknik. Bevismedlet syn omfattas

också av regleringen. Syn genom videokonferens kan tänkas komma till

användning exempelvis i samband med ett sakkunnigförhör som sker

genom videokonferens.

De uttalanden som gjorts om i vilka situationer det är lämpligt att låta

bevisupptagning ske genom telefon bör i tillämpliga delar kunna tjäna

som utgångspunkt för bedömningen av om det är lämpligt att ta upp

bevisning genom videokonferens (se prop. 1986/87:89 s. 220). Möjlig-

heterna till värdering av bevisningen får inte bli lidande av att upptag-

ningen sker genom videokonferens. Vid användning av videokonferens

torde dock möjligheterna att kunna värdera bevisning typiskt sett vara

bättre än vid användning av telefon.

4 § I fråga om den som kallas till muntlig förhandling genom videokonfe-

rens gäller inte bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro. Kallelse

till muntlig förhandling genom videokonferens skall ske på det sätt som

rätten finner lämpligt.

Den som har kallats att delta i en muntlig förhandling genom video-

konferens men som motsätter sig att delta på detta sätt, har rätt att

inställa sig i rättssalen.

Den som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens med

stöd av denna lag skall anses ha inställt sig inför rätten.

Av första stycket följer att bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om förelägganden och påföljder vid utevaro inte gäller. De

närmare skälen för detta har redovisats i avsnitt 6.5. Kallelse till muntlig

förhandling genom videokonferens skall i stället utformas på det sätt som

rätten finner lämpligt. Det krävs inte att den som skall delta uttryckligen

samtycker till att delta i förhandlingen genom videokonferens. Om rätten

finner att det finns förutsättningar att låta någon delta i en muntlig

förhandling på detta sätt, skall domstolen kalla personen i fråga att

inställa sig till den plats där den aktuella videokonferensutrustningen

finns. Vid bedömningen av om det är lämpligt måste det självklart

beaktas om det är sannolikt att den som enligt rättens bedömning kan

delta i en muntlig förhandling genom videokonferens kommer att delta

på detta sätt. Om rätten bedömer att det finns risk för att den som skall

delta på detta sätt inte kommer att medverka vid en videokonferens bör

man avstå från att använda denna möjlighet. I de flesta fallen kommer

initiativet till deltagande genom videokonferens sannolikt att komma från

parten eller den som skall höras och frågan torde då inte vålla något

större problem.

Som framgår av första stycket skall rätten utforma kallelsen på det sätt

den finner det lämpligt. Av kallelsen bör dock framgå att den som kallats

att delta i en muntlig förhandling genom videokonferens har rätt att

inställa sig i rättssalen.

Av andra stycket framgår att den som inte vill delta i en förhandling

genom videokonferens har rätt att få inställa sig till förhandlingen på

vanligt sätt. Om den som får en kallelse att inställa sig till en

videokonferens föredrar att komma till domstolen bör det ankomma på

honom eller henne att underrätta rätten om det. Om det kommer fram

något som gör att det finns anledning för rätten att anta att någon som har

kallats att delta i en muntlig förhandling genom videokonferens inte

kommer att medverka, bör den dock inte förhålla sig passiv utan snarast

möjligt vidta nödvändiga åtgärder för att förhandlingen skall kunna

genomföras.

Av sista stycket framgår att den som deltar i en muntlig förhandling

genom videokonferens med stöd av denna lag skall anses ha inställt sig

inför rätten. Härav följer att den som deltar i en muntlig förhandling

genom videokonferens skall anses ha inställt sig på samma sätt som om

inställelsen rent faktiskt ägt rum i rättssalen. Det innebär exempelvis att

en part som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens och

inställer sig genom ett ombud i rättssalen, skall anses ha inställt sig både

personligen och genom ombud inför rätten. Det innebär vidare att om en

part företräds av en ställföreträdare eller ett ombud som deltar i den

muntliga förhandlingen genom videokonferens så har parten inställt sig

inför rätten genom ställföreträdaren eller ombudet.

5 § Den som har kallats till en muntlig förhandling genom video-

konferens har rätt till ersättning i enlighet med vad som sägs i förvalt-

ningsprocesslagen (1971:291).

Den som kallats att delta i en muntlig förhandling genom videokonferens

kommer att i stället för att inställa sig till den domstol där förhand-

lingen äger rum få inställa sig i en lokal där videokonferensutrustning

finns. Det kommer följaktligen att kunna uppstå kostnader för den som

kallas att delta i en muntlig förhandling genom videokonferens. Av

denna paragraf följer att den som har kallats till en muntlig förhandling

på detta sätt har rätt till ersättning i enlighet med vad som sägs i

förvaltningsprocesslagen (1971:291).

6 § Utan hinder av det förbud mot fotografering som följer av 16 §

förvaltningsprocesslagen (1971:291) får videokonferens användas i

enlighet med vad som föreskrivs i denna lag.

Enligt 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) gäller i fråga om

offentlighet och ordning vid muntlig förhandling bl.a. 5 kap. 9 §

rättegångsbalken i tillämpliga delar. Enligt sistnämnda lagrum är det

förbjudet att fotografera i rättssalen. För att bestämmelserna i försöks-

lagen inte skall stå i strid mot det så kallade fotograferingsförbudet måste

dessa undantas från förbudet. Genom denna bestämmelse möjliggörs

användning av videokonferensutrustning i rättssalen.

Paragrafens lydelse har justerats redaktionellt i förhållande till

lagrådsremissens förslag.

12.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om

allmänna förvaltningsdomstolar

14 § Om det i lag eller annan författning föreskrivs att talan skall väckas

vid eller beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol, skall det

göras vid en länsrätt.

Ett beslut skall överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet

först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag

eller förordning.

Förekommer det vid mer än en länsrätt flera mål som har nära

samband med varandra, får målen handläggas vid en av länsrätterna om

det kan göras utan avsevärd olägenhet för någon part.

En länsrätt får, om det finns särskilda skäl och det kan göras utan

avsevärd olägenhet för någon part, lämna över ett mål till en annan

länsrätt som handlägger sådana mål.

Närmare föreskrifter om överlämnande av mål mellan länsrätter

meddelas av regeringen.

Andra stycket har ändrats så att det framgår att huvudregeln om forum i

förvaltningsmål gäller, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs

annat i lag eller förordning. Ändringen har tillkommit efter synpunkter

från Lagrådet. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.6.

12.3 Förslaget till lag om ändring i

förvaltningsprocesslagen (1971:291)

14 § Till muntlig förhandling skall kallas sökande eller klagande och den

som har att svara i målet. Enskild får föreläggas att inställa sig

personligen vid vite eller vid påföljd av att hans utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande. Förvaltningsmyndighet

eller annan part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får

föreläggas att inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör

hinder för målets vidare handläggning och avgörande.

Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får

medverka per telefon i muntlig förhandling under samma förutsättningar

som gäller enligt 42 kap. 10 § rättegångsbalken. Bestämmelserna i denna

lag om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro gäller

inte i fråga om sökande eller klagande och den som har att svara i målet,

som kallas att medverka per telefon i muntlig förhandling.

Andra stycket är nytt. Det ger förvaltningsdomstolen samma möjligheter

att låta en part medverka per telefon i en muntlig förhandling i ett mål,

som allmän domstol har möjlighet att låta en part delta i ett

förberedelsesammanträde i tvistemål på det sättet enligt 42 kap. 10 §

rättegångsbalken.

När en part medverkar per telefon i en muntlig förhandling gäller inte

förvaltningsprocesslagens (1971:291) bestämmelser om kallelser, före-

lägganden och påföljder vid utevaro (jfr 42 kap. 10 § rättegångsbalken).

Genom en hänvisning i 8 § lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten

har bl.a. 14 § förvaltningsprocesslagen motsvarande tillämpning i fråga

om handläggning av mål i Patentbesvärsrätten. Detta får till följd att

parter i Patentbesvärsrätten får möjlighet att medverka per telefon i en

muntlig förhandling.

25 § Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant

förhör äger rum vid muntlig förhandling. Förhöret får hållas under ed.

Om förhör gäller 36 kap. 1 18 och 20 23 §§ samt 40 kap. 9 11, 14, 16

och 20 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Vittne och sakkunnig får medverka per telefon i muntlig förhandling

under samma förutsättningar som gäller enligt 43 kap. 8 § fjärde stycket

rättegångsbalken. Bestämmelserna i denna lag om kallelser och före-

lägganden och om påföljder vid utevaro gäller inte i fråga om vittne och

sakkunnig, som kallas att medverka per telefon i muntlig förhandling.

I andra stycket har införts bestämmelser om hörande av vittne och

sakkunnig per telefon. Bestämmelserna överensstämmer i allt väsentligt

med reglerna i 43 kap. 8 § fjärde stycket rättegångsbalken angående

allmän domstols möjlighet att ta upp bevisning per telefon vid

huvudförhandling i tvistemål. Den som kallats att medverka per telefon i

en muntlig förhandling omfattas inte av förvaltningsprocesslagens

(1971:291) bestämmelser om kallelser, förelägganden och påföljder vid

utevaro (jfr 43 kap. 8 § rättegångsbalken).

32 § Om domstolen finner att en dom eller ett beslut innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller någon annans skrivfel,

räknefel eller liknande förbiseende, får domstolen besluta om rättelse.

Har domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle

ha meddelats i samband med ett avgörande, får domstolen komplettera

sitt avgörande inom sex månader från det att avgörandet vann laga kraft.

En komplettering senare än två veckor efter det att avgörandet

meddelades får dock ske endast om en part begär det och ingen annan

part motsätter sig kompletteringen.

Innan beslut om rättelse eller komplettering fattas, skall parterna även

i annat fall än som avses i andra stycket andra meningen ha fått tillfälle

att yttra sig, om det inte är obehövligt. Beslutet skall om möjligt

antecknas på varje exemplar av den dom eller det beslut som rättas eller

kompletteras.

Paragrafen innehåller regler om rättelse och komplettering av domar och

beslut.

I första stycket har lagtexten anpassats till den lydelse som motsvaran-

de bestämmelser i rättegångsbalken har (se 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 §

rättegångsbalken). I förhållande till lagrådsremissens lagförslag har

första stycket justerats något språkligt.

Andra stycket har i enlighet med vad som anförts i avsnitt 9.2 ändrats

så att den tid inom vilken komplettering kan ske utsträckts till sex

månader från det att avgörandet vann laga kraft. För att rätten inte skall

ha möjlighet att på eget initiativ komplettera ett avgörande, som parterna

har accepterat och inrättat sig efter, vid en tidpunkt då det kanske saknas

en realistisk möjlighet att överklaga detta i dess helhet, förutsätter en

komplettering senare än fjorton dagar efter det att avgörandet

meddelades initiativ av en part. Det kan finnas fall då någon annan part

finner skäl att motsätta sig en sådan komplettering. Sådan part har därför,

om en komplettering skulle bli aktuell senare än fjorton dagar efter det att

avgörandet meddelades, getts möjlighet att hindra detta. Utnyttjas denna

möjlighet är den första parten hänvisad till att överklaga, om tiden inte

har gått ut för detta, och i annat fall att begära resning.

Ändringarna i andra stycket har föranlett ett förtydligande i tredje

stycket. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag har tredje stycket

justerats något språkligt.

12.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

49 § Beslut av en arbetslöshetskassa i ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, om inte

annat följer av lagen (1969:93) om begränsning av samhällsstöd vid

arbetskonflikt. Behörig länsrätt är den inom vars domkrets det första

beslutet i saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Ändringen i första stycket är föranledd av att Regeringsrätten i rättsfallet

RÅ 1997 ref. 13 vid tillämpningen av den allmänna forumregeln i 14 §

andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar

funnit att beslut av arbetslöshetskassa med lokal administration skall

överklagas till länsrätten i det län där kassans styrelse har sitt säte, och

inte till länsrätten i det län där lokalkontoret är beläget. De närmare

skälen bakom förslaget att behörig länsrätt vid prövning av ett

överklagande av en arbetslöshetskassas beslut om rätt till

arbetslöshetsersättning, är den länsrätt inom vars domkrets det första

beslutet i saken har fattats har behandlats i avsnitt 8.6.

12.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor

95 § Beslut av en arbetslöshetskassa i ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Behörig

länsrätt är den inom vars domkrets det första beslutet i saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Ändringen i första stycket är, liksom ändringen i 49 § första stycket lagen

(1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, föranledd av Regeringsrättens

rättsfall RÅ 1997 ref. 13, se vidare författningskommentaren till nyss

nämnda bestämmelse ovan samt vad som anförts i avsnitt 8.6 om de

närmare skälen för den föreslagna ändringen.

Lagförslag i promemorian Videokonferens och

telefonkonferens i allmän förvaltningsdomstol, m.m.

1 Förslag till lag om försöksverksamhet med

videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Vid handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolar som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Domstolsverket

bestämmer, får videokonferens användas på försök i enlighet med vad

som föreskrivs i denna lag.

2 § Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får delta i

muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse

och övriga omständigheter, eller

2. om den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader

eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att

parten inställer sig i rättssalen.

3 § Bevisning får tas upp genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga

omständigheter, eller

2. om bevisupptagning enligt reglerna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant

sätt.

4 § I fråga om den som kallas till muntlig förhandling genom videokon-

ferens gäller inte bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291)

om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro. Kallelse

till muntlig förhandling genom videokonferens skall ske på det sätt som

rätten finner lämpligt.

Den som har kallats att delta i en muntlig förhandling genom video-

konferens men som motsätter sig att delta på detta sätt, har rätt att inställa

sig i rättssalen.

Den som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens med

stöd av denna lag skall anses ha inställt sig inför rätten.

5 § Den som har kallats till en muntlig förhandling genom videokon-

ferens har rätt till ersättning i enlighet med vad som sägs i förvaltnings-

processlagen (1971:291).

6 § Utan hinder av vad som följer av 16 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om förbud mot fotografering får videokonferens användas i

enlighet med vad som föreskrivs i denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001 och gäller till utgången av

år 2002.

2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 14, 25 och 32 §§ förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Till muntlig förhandling skall kallas sökande eller klagande och den

som har att svara i målet. Enskild får föreläggas att inställa sig

personligen vid vite eller vid påföljd av att hans utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande. Förvaltningsmyndighet

eller annan part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får

föreläggas att inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande.

Sökande eller klagande och den

som har att svara i målet får delta

i muntlig förhandling per telefon

under samma förutsättningar som

gäller enligt 42 kap. 10 § rätte-

gångsbalken. Bestämmelserna i

denna lag om kallelser och före-

lägganden och om påföljder vid

utevaro gäller inte i fråga om den

som kallas att delta i muntlig

förhandling per telefon.

25 §

Rätten får förordna om förhör

med vittne eller sakkunnig. Sådant

förhör äger rum vid muntlig

förhandling. Förhöret får hållas

under ed. Om förhör gäller 36 kap.

1 18 och 20 23 §§ samt 40 kap.

9 11, 14, 16 och 20 §§ rättegångs-

balken i tillämpliga delar.

Rätten får förordna om förhör

med vittne och sakkunnig. Sådant

förhör äger rum vid muntlig

förhandling. Förhöret får hållas

under ed. Om förhör gäller 36 kap.

1 18 och 20 23 §§ samt 40 kap.

9 11, 14, 16 och 20 §§ rättegångs-

balken i tillämpliga delar.

Vittne och sakkunnig får delta i

muntlig förhandling per telefon

under samma förutsättningar som

gäller enligt 43 kap. 8 § fjärde

stycket rättegångsbalken. Bestäm-

melserna i denna lag om kallelser

och förelägganden och om påfölj-

der vid utevaro gäller inte i fråga

om den som kallas att delta i

muntlig förhandling per telefon.

32 §

Beslut, som innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får rättas av dom-

stolen.

Om domstolen finner att ett

avgörande innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får domstolen besluta

om rättelse.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande inom

sex månader från det att avgöran-

det vann laga kraft. En komplette-

ring senare än två veckor efter det

att avgörandet meddelades får

dock ske endast om en part begär

det och annan part inte motsätter

sig kompletteringen.

Om det inte är obehövligt, skall

parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering

sker

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

även i annat fall än som avses i

andra stycket andra meningen ha

fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är uppenbart obehövligt.

Beslutet skall om möjligt anteck-

nas på varje exemplar av det

avgörande som rättas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Videokonferens och telefonkonferens i

allmän förvaltningsdomstol, m.m.

Yttranden har avgetts av Riksdagens ombudsmän, Hovrätten för Övre

Norrland, Kammarrätten i Stockholm, Kammarrätten i Göteborg,

Kammarrätten i Sundsvall, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i

Stockholms län, Länsrätten i Södermanlands län, Länsrätten i Skåne län,

Länsrätten i Norrbottens län, Länsrätten i Östergötlands län, Domstols-

verket, Kriminalvårdsstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen,

Riksskatteverket, Länsstyrelsen i Västra Götalands län, Landstings-

förbundet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges Domareförbund och

Sammanslutningen för Sveriges Juridiska Byråer.

Svenska Kommunförbundet har beretts tillfälle att yttra sig men har

avstått från att avge yttrande.

Lagförslag i promemorian En särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshets-

försäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

49 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, om

inte annat följer av lagen

(1969:93) om begränsning av

samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag får överklagas hos

den länsrätt inom vars domkrets

det första beslutet i ärendet har

fattats, om inte annat följer av

lagen (1969:93) om begränsning

av samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998. Beslut som meddelats före

ikraftträdandet överklagas enligt äldre bestämmelser.

2 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor

Härigenom föreskrivs att 95 § lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

95 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

den länsrätt inom vars domkrets

det första beslutet i ärendet har

fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998. Beslut som meddelats före

ikraftträdandet överklagas enligt äldre bestämmelser.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian En särskild forumregel för

arbetslöshetsförsäkringsmål

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av Kammarrätten i

Stockholm, Kammarrätten i Jönköping, Länsrätten i Stockholms län,

Länsrätten i Gävleborgs län, Länsrätten i Örebro län, Länsrätten i Skåne

län, Länsrätten i Göteborgs och Bohus län, Arbetsmarknadsstyrelsen,

Arbetslöshetskassornas samorganisation (SO), Tjänstemännens Central-

organisation (TCO), Landsorganisationen i Sverige (LO) och Svenska

Arbetsgivareföreningen.

Länsrätten i Västerbottens län har beretts tillfälle att avge yttrande men

har avstått från att yttra sig.

Lagrådsremissens lagförslag

Regeringen har följande förslag till lagtext.

1 Förslag till lag om försöksverksamhet med

videokonferens i allmän förvaltningsdomstol

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Vid handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolar som

regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Domstolsverket

bestämmer, får videokonferens användas på försök i enlighet med vad

som föreskrivs i denna lag.

2 § Sökande eller klagande och den som har att svara i målet får delta i

muntlig förhandling i allmän förvaltningsdomstol genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till ändamålet med partens inställelse

och övriga omständigheter, eller

2. om den muntliga förhandlingen annars skulle medföra kostnader

eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att

parten inställer sig i rättssalen.

3 § Bevisning får tas upp genom videokonferens

1. om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga

omständigheter, eller

2. om bevisupptagning enligt reglerna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i

rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant

sätt.

4 § I fråga om den som kallas till muntlig förhandling genom

videokonferens gäller inte bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om kallelser och förelägganden och om påföljder vid utevaro.

Kallelse till muntlig förhandling genom videokonferens skall ske på det

sätt som rätten finner lämpligt.

Den som har kallats att delta i en muntlig förhandling genom

videokonferens men som motsätter sig att delta på detta sätt, har rätt att

inställa sig i rättssalen.

Den som deltar i en muntlig förhandling genom videokonferens med

stöd av denna lag skall anses ha inställt sig inför rätten.

5 § Den som har kallats till en muntlig förhandling genom videokon-

ferens har rätt till ersättning i enlighet med vad som sägs i förvaltnings-

processlagen (1971:291).

6 § Utan hinder av vad som följer av 16 § förvaltningsprocesslagen

(1971:291) om förbud mot fotografering får videokonferens användas i

enlighet med vad som föreskrivs i denna lag.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001 och gäller till utgången av

mars månad år 2003.

2 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 14, 25 och 32 §§ förvaltningsprocesslagen

(1971:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Till muntlig förhandling skall kallas sökande eller klagande och den

som har att svara i målet. Enskild får föreläggas att inställa sig

personligen vid vite eller vid påföljd av att hans utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande. Förvaltningsmyndighet

eller annan part, som enligt föreskrift i lag företräder det allmänna, får

föreläggas att inställa sig vid påföljd att partens utevaro inte utgör hinder

för målets vidare handläggning och avgörande.

Sökande eller klagande och den

som har att svara i målet får med-

verka per telefon i muntlig för-

handling under samma förut-

sättningar som gäller enligt 42

kap. 10 § rättegångsbalken. Be-

stämmelserna i denna lag om

kallelser och förelägganden och

om påföljder vid utevaro gäller

inte i fråga om sökande eller kla-

gande och den som har att svara i

målet, som kallas att medverka per

telefon i muntlig förhandling.

25 §

Rätten får förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant

förhör äger rum vid muntlig förhandling. Förhöret får hållas under ed.

Om förhör gäller 36 kap. 1 18 och 20 23 §§ samt 40 kap. 9 11, 14, 16

och 20 §§ rättegångsbalken i tillämpliga delar.

Vittne och sakkunnig får

medverka per telefon i muntlig för-

handling under samma förutsätt-

ningar som gäller enligt 43 kap.

8 § fjärde stycket rättegångsbal-

ken. Bestämmelserna i denna lag

om kallelser och förelägganden

och om påföljder vid utevaro

gäller inte i fråga om vittne och

sakkunnig, som kallas att medver-

ka per telefon i muntlig förhand-

ling.

32 §

Beslut, som innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får rättas av

domstolen.

Om domstolen finner att ett

avgörande innehåller någon

uppenbar oriktighet till följd av

domstolens eller någon annans

skrivfel, räknefel eller liknande

förbiseende, får domstolen besluta

om rättelse.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande i det

hänseendet inom två veckor från

det att avgörandet meddelades.

Har domstolen av förbiseende

underlåtit att fatta ett beslut som

skulle ha meddelats i samband

med ett avgörande, får domstolen

komplettera sitt avgörande inom

sex månader från det att avgö-

randet vann laga kraft. En kom-

plettering senare än två veckor

efter det att avgörandet medde-

lades får dock ske endast om en

part begär det och annan part inte

motsätter sig kompletteringen.

Om det inte är obehövligt, skall

parterna få tillfälle att yttra sig

innan rättelse eller komplettering

sker.

Innan beslut om rättelse eller

komplettering fattas, skall parterna

även i annat fall än som avses i

andra stycket andra meningen ha

fått tillfälle att yttra sig, om det

inte är obehövligt. Beslutet skall

om möjligt antecknas på varje

exemplar av det avgörande som

rättas eller kompletteras.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001.

3 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshets-

försäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

49 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, om

inte annat följer av lagen

(1969:93) om begränsning av

samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till ersättning

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, om

inte annat följer av lagen

(1969:93) om begränsning av

samhällsstöd vid arbetskonflikt.

Behörig länsrätt är den inom vars

domkrets det första beslutet i

saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001. I fall där det första beslutet i

saken har fattats dessförinnan gäller äldre bestämmelser.

4 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om

arbetslöshetskassor

Härigenom föreskrivs att 95 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

95 §

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Beslut av en arbetslöshetskassa i

ärenden om rätt till medlemskap

enligt denna lag får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol. Behö-

rig länsrätt är den inom vars

domkrets det första beslutet i

saken har fattats.

Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i

första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän

deltagit i länsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 april 2001. I fall där det första beslutet i

saken har fattats dessförinnan gäller äldre bestämmelser.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2000-05-25

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Susanne

Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 11 maj 2000 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om försöksverksamhet med videokonferens i allmän förvaltnings-

domstol,

2. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

3. lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring,

4. lag om ändring i lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av utnämnde rådmannen Eva

Frånlund[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslagen till lag om ändring i lagen om arbetslöshetsförsäkring och

lag om ändring i lagen om arbetslöshetskassor

De föreslagna lagändringarna innebär att det i lagarna skall anges vilken

länsrätt som är behörig att pröva överklaganden. Som Lagrådet anfört i

ett tidigare yttrande (se prop. 1999/2000:105 s. 183) bygger 14 § lagen

(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar på att det är regeringen

som skall föreskriva om undantag från huvudregeln att behörig länsrätt är

den inom vars domkrets ett ärende först har prövats. I enlighet härmed

(jfr a. prop. s. 75) förordar Lagrådet att de föreslagna lagändringarna

utgår och att motsvarande bestämmelser i stället tas in i förordning,

lämpligen i förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomsto-

lars behörighet m.m.

För den händelse Lagrådets förslag inte följs, bör enligt Lagrådets

mening övergångsbestämmelserna i lagförslagen utformas så att äldre

bestämmelser gäller i fall där omprövningsbeslutet har fattats före ikraft-

trädandet, eftersom det är detta beslut som får överklagas och därför bör

vara det som övergångsbestämmelsen anknyter till.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 21 juni 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Videokonferens och telefon i allmän

förvaltningsdomstol, m.m.

 Senaste lydelse 1998:373.

 Senaste lydelse 1995:1692.

 Senaste lydelse 1987:748.

 Senaste lydelse 1990:452.

 Senaste lydelse 1995:1692.

 Senaste lydelse 1987:748.

 Senaste lydelse 1990:452.

 Senaste lydelse 1995:1692.

 Senaste lydelse 1987:748.

 Senaste lydelse 1990:452.

Prop. 1999/2000:142

5

1

64

64

64

64

14

64

64

64

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 5

Prop. 1999/2000:142

Bilaga 6

Prop. 1999/2000:142