Regeringens proposition

1995/96:60

Insättningsgaranti

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 oktober 1995

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om insättningsgaranti. Det primära syftet med

att införa ett system för garanti för insättningar är att stärka kon-

sumentskyddet för allmänhetens insättningar i bank och komplettera den övriga

skyddsreglering som omger bankerna.

 Som medlem i EU är Sverige skyldigt att införa ett system för insättnings-

garanti i enlighet med ett EG-direktiv (se bilaga 1). Behovet av reglering inom

EU på detta område har sitt ursprung i principen om en enda auktorisation av

kreditinstitut med åtföljande etableringsfrihet. När banker får etablera

filialer i andra länder och därigenom bidra till ökad konkurrens och

effektivitet har det ansetts som viktigt att en gemensam lägsta nivå för

insättarnas skydd införs.

 Den svenska insättningsgarantin föreslås, i linje med direktivets minimi-

regler, i huvudsak inriktas mot ett renodlat konsumentskydd. Bland annat mot

bakgrund av att alla banker föreslås bli omfattade av ett och samma system bör

systemet drivas i offentlig regi.

 Det finns inget hinder mot att systemet för garanti för insättningar träder i

kraft medan det av riksdagen år 1992 beslutade temporära statliga åtagandet att

banker och vissa andra kreditinstitut skall kunna infria sina förpliktelser i

rätt tid kvarstår. Något ersättningsfall torde emellertid inte kunna aktualise-

ras så länge det statliga åtagandet kvarstår.

 Det svenska garantisystemet föreslås omfatta insättningar på konto i bank upp

till 250 000 kronor per insättare och bank. För att en insättning skall omfattas

av insättningsgarantin krävs att den är nominellt bestämd och tillgänglig för

insättaren med kort varsel.

 Bankerna svarar för finansieringen av insättningsgarantin. Bankerna belastas

med avgifter som motsvarar de beräknade årliga kostnaderna för systemet på lång

sikt. De årliga avgifterna för banksystemet som helhet föreslås uppgå till ett

belopp som motsvarar 0,25 procent av det garanterade insättningsbeloppet eller

ca en miljard kronor om året. Detta avgiftsuttag föreslås pågå till dess fondens

behållning uppgår till 2,5 procent av det garanterade insättningsbeloppet.

Därefter skall avgifterna för banksystemet som helhet uppgå till ett belopp som

motsvarar 0,1 procent av det garanterade insättningsbeloppet. Den enskilda

bankens avgift föreslås bli relaterad till hur stor risken kan vara för att den

fallerar. För att systemet skall vara trovärdigt behöver avgiftsuttaget komplet-

teras med en upplåningsrätt. Bankstödsnämnden bemyndigas därför att låna medel i

Riksgäldskontoret för att kunna betala ut ersättning till insättare. Vid even-

tuella fallissemang kommer systemet först att belastas med kostnader i samband

med att ersättning betalas ut till insättarna. Senare kommer systemet delvis att

kompenseras i anslutning till att konkursförfarandet avslutas. Om tillgångarna i

systemet inte är tillräckliga för de utbetalningar som krävs är upplåning

snarare än avgiftsuttag en rimlig kortfristig finansiering i avvaktan på att den

fallerande bankens tillgångar realiseras och garantisystemet får sin andel.

 Garantisystemet får endast tas i anspråk när en domstol försatt en bank i

konkurs eller då en behörig utländsk myndighet förklarat att insättningarna i en

bank, vars filial anslutit sig till det svenska garantisystemet, är indi-

sponibla. Ersättning skall betalas ut till berörda insättare senast inom tre

månader från dagen för konkursbeslutet eller förklaringen.

 Motsvarande regler föreslås gälla även för vissa värdepappersbolag som tar

emot insättningar.

 De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 1996.

 1

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut........................6

2 Lagtext

 2.1 Förslag till lag om insättningsgaranti.........7

 2.2 Förslag till lag om skatteregler för ersättning från

 insättningsgaranti............................12

 2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100)....................................13

 2.4 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

 (1987:617)....................................14

 2.5 Förslag till lag om ändring i konkurslagen

 (1987:672)....................................18

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

 Sveriges riksbank.............................20

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

 självdeklaration och kontrolluppgifter........21

 2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2015) om

 ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse23

3 Ärendet och dess beredning........................27

4 Skyddsintressen i banksystemet....................28

5 EG-direktivet om system för garanti för insättningar31

6 Ett svenskt system för garanti för insättningar - allmän

 inriktning........................................33

7 Insättningsgaranti - villkor för att få driva bank-

 rörelse ........................................36

 7.1 Svenska banker................................36

 7.2 Filialer......................................43

 7.2.1Direktivets förbud mot export av nationella garanti-

 system.....................................43

 7.2.2Svenska bankers filialer utomlands.........44

 7.2.3Filialer till bankföretag från ett annat land inom

 EES........................................46

 7.2.4Filialer till bankföretag från ett annat land utanför

 EES........................................48

 7.3 Frivillig komplettering av hemlandets garanti genom

 anslutning till det svenska garantisystemet...51

 7.4 Överenskommelser med utländska myndigheter m.m.52

8 Garanterade insättningar..........................54

 8.1 Kontoslag.....................................54

 8.2 Insättarkategorier............................58

9 Ersättningsgilla belopp...........................60

 9.1 Högsta belopp.................................60

 9.2 Självrisk.....................................63

 9.3 Kvittning.....................................65

 9.4 Delade konton.................................67

 9.5 Konton med annan innehavare än den som äger

 fordringen....................................68

10 Ersättningsfall...................................68

11 Bankers skyldighet att lämna insättare information om det

 system som garanterar deras insättningar..........72

12 Bankstödsnämnden blir ansvarig myndighet för det svenska

 systemet för garanti för insättningar.............74

13 Utbetalning av ersättning.........................79

 13.1Utbetalning av ersättning från garantisystemet79

 13.2Fristförlängning..............................82

 13.3Penningtvätt..................................84

 13.4Återbetalning av ersättning...................85

 13.5Övertagande av fordran........................86

 13.6Sekretess.....................................88

 13.7Skattskyldighet...............................89

14 Garantisystemets finansiella uppbyggnad...........91

 14.1Grundläggande principer för garantisystemets finan-

 siering.......................................91

 14.2Avgifter......................................94

 14.3Bankstödsnämndens upplåningsrätt i samband med ersätt-

 ningsfall....................................101

15 Riskrelaterade avgifter..........................102

16 Konsekvenser av att en bank inte fullgör sina skyldigheter

 mot garantisystemet..............................107

 16.1Inledning....................................107

 16.2Ingripanden mot svenska banker...............108

 16.3Ingripanden mot filialer från vilka utländska bank-

 företag driver bankrörelse i Sverige.........112

17 Överklagande.....................................115

18 Sparbankernas säkerhetskassa.....................116

19 Värdepappersföretagen............................116

20 Ikraftträdande...................................117

21 Ekonomiska konsekvenser..........................118

22 Författningskommentar............................119

Bilaga 1 Direktivet (94/19/EG) om system för garanti för insätt-

 ningar....................................136

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna........147

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag...............148

Bilaga 4 Lagrådets yttrande........................167

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 oktober 1995171

Rättsdatablad.......................................172

 2

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 1. antar regeringens förslag till lag om insättningsgaranti,

 2. antar regeringens förslag till lag om skatteregler för ersättning från

 insättningsgaranti,

 3. antar regeringens förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

 4. antar regeringens förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

 (1987:617),

 5. antar regeringens förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

 6. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

 Sveriges riksbank,

 7. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

 självdeklaration och kontrolluppgifter,

 8. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:2015) om

 ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse,

 9. godkänner den huvudsakliga inriktningen för Bankstödsnämndens verksamhet

 med det svenska systemet för garanti för insättningar i enlighet med vad

 regeringen förordar,

 10.godkänner vad regeringen föreslår angående finansieringen av

 Bankstödsnämndens administration av verksamheten med det svenska systemet

 för garanti för insättningar,

 11.bemyndigar regeringen att låta Bankstödsnämnden låna medel i

 Riksgäldskontoret enligt de riktlinjer som regeringen förordar.

 3

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om insättningsgaranti

 Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om garanti för insättningar hos banker och

vissa värdepappersföretag.

 Frågor om garantin handläggs av Bankstödsnämnden.

Definitioner

2 § I denna lag betyder

 1. institut: en svensk bank eller ett utländskt bankföretag eller ett svenskt

värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag som har tillstånd att ta

emot kunders medel på konto,

 2. insättare: den som har en insättning i ett institut,

 3. insättning: nominellt bestämda tillgodohavanden som är tillgängliga för

insättaren med kort varsel,

 4. EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Insättningar som omfattas av garantin

3 § En insättning omfattas av garantin, om insättningen finns hos ett svenskt

institut här i landet eller hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskt

institut.

 Nämnden får besluta att garantin också skall omfatta insättningar som finns

hos

 1. en filial i ett land utanför EES till ett svenskt institut, eller

 2. en filial här i landet till ett utländskt institut.

 Beslut enligt andra stycket meddelas efter ansökan av institutet.

Ersättning från garantin

4 § Om en insättning omfattas av garantin, har insättaren rätt till ersättning

motsvarande dels insättningens belopp, dels upplupen ränta till den dag då

ersättningsrätt inträder, dock för varje institut med sammanlagt högst 250 000

kronor.

5 § Ett institut som omfattas av garantin kan inte få ersättning enligt

garantin.

6 § Om en insättning hos en filial här i landet till ett utländskt institut

också omfattas av en garanti i ett annat land, svarar den svenska garantin bara

för skillnaden mellan vad som kan betalas ut enligt den utländska garantin, i

förekommande fall före avdrag för institutets motfordringar mot insättaren, och

vad som kan betalas ut enligt den svenska garantin.

7 § I fråga om insättningar hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskt

institut svarar den svenska garantin inte för mer än vad som kan utgå enligt den

garanti som gäller för den närmast jämförbara institutsgruppen i det andra

landet. Den svenska garantin omfattar inte heller fler slag av insättningar

eller andra insättare än för vilka ersättning kan utgå enligt garantin i det

andra landet.

Ersättningsrättens inträde

8 § Är det fråga om en insättning som omfattas av garantin enligt 3 § första

stycket eller andra stycket 1, inträder rätt till ersättning när institutet

försätts i konkurs.

 Är det fråga om en insättning som omfattas av garantin enligt 3 § andra

stycket 2, inträder rätt till ersättning när en behörig myndighet i institutets

hemland förklarar att insättningar hos institutet är indisponibla.

9 § Ersättning enligt garantin betalas av nämnden.

 Ersättningar skall betalas ut snarast möjligt och senast tre månader efter

dagen för konkursbeslutet eller sådan förklaring som avses i 8 § andra stycket.

 På ansökan av nämnden får allmän förvaltningsdomstol, om det finns synnerliga

skäl, förlänga tidsfristen med högst tre månader. Ytterligare förlängning får

beviljas två gånger med högst tre månader i taget.

10 § Den som har en insättning i ett svenskt institut förlorar sin rätt till

ersättning, om han inte gör anspråk på ersättningen innan han har förlorat sin

rätt till utdelning i institutets konkurs.

Information

11 § Svenska institut samt utländska institut som tar emot insättningar hos en

filial här i landet skall informera dem som har gjort eller avser att göra en

insättning om

 1. den garantin som gäller för insättningar hos institutet,

 2. den ersättningsnivå som gäller för garantin, och

 3. formerna för utbetalning av ersättning från garantin.

 I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i första stycket

eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt gäller

marknadsföringslagen (1995:540).

Avgifter

12 § Varje institut som omfattas av garantin skall betala en årlig avgift till

nämnden. Avgiften för ett år grundas på institutens insättningar vid utgången av

närmast föregående år, till den del insättningarna omfattas av garantin.

 Institutens sammanlagda avgifter för ett år skall uppgå till ett belopp som

motsvarar 0,25 procent av insättningarna.

 Om nämnden har tagit upp lån enligt 15 §, får nämnden besluta att, till dess

lånet har betalats tillbaka, de sammanlagda avgifterna för ett år skall uppgå

till ett belopp som motsvarar högst 0,3 procent av insättningarna.-

 Om de behållna avgiftsmedlen sammanlagt uppgår till ett större belopp än som

motsvarar 2,5 procent av insättningarna, skall de sammanlagda avgifterna för ett

år uppgå till ett belopp som motsvarar 0,1 procent av insättningarna.

13 § Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall betala

i avgift. Nämnden bestämmer också när avgiften skall betalas.

 Avgiften skall motsvara summan av institutets insättningar till den del de

omfattas av garantin, multiplicerat med lägst 60 procent och högst 140 procent

av det tal som tillämpas enligt 12 § andra, tredje, eller fjärde stycket. Avgif-

ten skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäckningsgrad, beräknad

enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar

för kreditinstitut och värdepappersbolag.

14 § Om garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår

skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt.

Avgiften skall grundas på summan av institutets insättningar vid årets utgång

och i övrigt beräknas på samma sätt som anges i 13 § andra stycket.

15 § Nämnden skall placera inbetalda avgifter på ett räntebärande konto i

Riksgäldskontoret sedan nämndens förvaltningskostnader för garantin har räknats

av.

 I den utsträckning behållna avgiftsmedel inte räcker till för att betala ut

ersättningar får nämnden låna medel i Riksgäldskontoret.

Uppgiftsskyldighet

16 § Ett institut som omfattas av garantin skall lämna de uppgifter till nämnden

som den behöver för att fastställa institutets avgift och i övrigt för sin

verksamhet enligt denna lag.

17 § Har ett institut som omfattas av garantin försatts i konkurs, skall

konkursförvaltaren lämna de uppgifter till nämnden som den behöver för att

betala ut ersättning till insättarna. Konkursförvaltaren skall även i övrigt

lämna nämnden det biträde som nämnden behöver för utbetalning av ersättning.

Återbetalning av ersättning

18 § Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsakat att

ersättning betalats ut obehörigt eller med för högt belopp, skall återbetalning

ske av vad som har betalats ut för mycket tillsammans med ränta beräknad enligt

6 § räntelagen (1975:635).

 Sådan återbetalning skall ske också om någon i annat fall har tagit emot

ersättning obehörigt eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett

detta. Ränta skall i sådana fall tas ut beräknad enligt 5 § räntelagen.

 Beslut enligt första och andra styckena fattas av nämnden och får verkställas

enligt utsökningsbalken.

 Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldighet enligt första och

andra styckena efterges helt eller delvis.

Övertagande av fordran

19 § I fråga om utbetalade ersättningar enligt garantin inträder staten i

insättarens rätt mot institutet. Utdelning i institutets konkurs för insättning

som har ersatts enligt garantin tillfaller staten intill detta belopp.

Ingripanden m.m.

20 § Nämnden skall underrätta Finansinspektionen, om ett institut som omfattas

av garantin inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag.

21 § Om insättningar hos ett institut omfattas av garantin till följd av ett

beslut av nämnden enligt 3 § andra stycket men detta inte utgör en förutsättning

för tillstånd enligt 1 kap. 4 § andra stycket 2 bankrörelselagen (1987:617)

eller 3 kap. 4 § femte stycket lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, och

institutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, får nämnden

förelägga institutet att vidta rättelse.

 Har institutet inte vidtagit rättelse inom ett år från föreläggandet, får

nämnden besluta att garantin inte längre skall gälla beträffande insättningarna.

Ett sådant beslut får, när det är fråga om ett utländskt institut från ett EES-

land, meddelas endast om den behöriga myndigheten i institutets hemland har

samtyckt till beslutet. Är det fråga om ett institut från ett land utanför EES,

får beslut om att garantin inte längre skall gälla meddelas endast om

tillsynsmyndigheten i institutets hemland har underrättats i förväg om beslutet.

 Har nämnden beslutat att garantin inte längre skall gälla beträffande

insättningar hos en filial i ett land utanför EES till ett svenskt institut,

skall nämnden underrätta tillsynsmyndigheten i det land där filialen finns om

beslutet.

22 § I samtliga fall då nämnden har beslutat att garantin inte längre skall

gälla skall institutet informera berörda insättare om beslutet.

23 § Ett beslut om att garantin inte längre skall gälla inverkar inte på

insättningar som omfattades av garantin vid tidpunkten för beslutet. Motsvarande

gäller när beslut har meddelats om återkallelse av oktroj, tillstånd att driva

värdepappersrörelse eller filialtillstånd.

Överklagande

24 § Nämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 2. I fråga om institut som omfattas av garantin alltifrån lagens

ikraftträdande skall avgiften för år 1996 bestämmas med utgångspunkt i

förhållandena vid utgången av år 1995.

2.2 Förslag till lag om skatteregler för ersättning från

insättningsgaranti

 Härigenom föreskrivs följande.

 Ersättning som betalas ut av Bankstödsnämnden enligt lagen (1995:000) om

insättningsgaranti skall vid inkomstbeskattningen behandlas som om ersättningen

betalats av det institut hos vilket insättningen finns. Ersättningen skall i

första hand anses utgöra ersättning för insatt kapitalbelopp. Till den del

ersättningen avser upplupen ränta, skall den vid inkomstbeskattningen behandlas

som inkomstränta.

 Vid återbetalning av ersättning enligt 18 § lagen om insättningsgaranti skall

den del av ett återbetalat belopp som inte avser ersättning för det insatta

kapitalbeloppet jämställas med ränteutgift.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996 och tillämpas första gången vid

1997 års taxering.

 4

2.3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen (1980:100)1 skall införas en ny

paragraf, 9 kap. 25 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 kap.

-------------------------------------------------------

 25 §

 Sekretess gäller i ärenden

 om ersättning enligt lagen

 (1995:000) om

 insättningsgaranti för

 uppgift om personliga

 eller ekonomiska för-

 hållanden för den som enligt

 2 § den lagen skall anses

 som insättare, om det kan

 antas att denne lider

 skada eller men om

 uppgiften röjs.

 I fråga om uppgift i

 allmän handling gäller

 sekretessen i högst 20 år.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Lagen omtryckt 1992:1474.

 5

2.4 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617) att 1 kap. 4 och 7

§§ samt 7 kap. 16 och 18 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 4 §1

Ett utländskt bankföretag får

 1. efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen driva bankrörelse från filial eller

 2. efter anmälan till Finansinspektionen driva verksamhet, som huvudsakligen

avser representation och förmedling av banktjänster, från kontor eller annat

fast driftställe (representationskontor).

-------------------------------------------------------

 Tillstånd till Tillstånd till

filialetablering enligt filialetablering enligt

första stycket 1 skall lämnasförsta stycket 1 skall

om den planerade rörelsen lämnas om

kan antas komma att 1. den planerade rörelsen

uppfylla kraven på en sund kan antas komma att

bankverksamhet. uppfylla kraven på en sund

 bankverksamhet, och

 2. insättningar hos

 filialen omfattas av

 garantin enligt lagen

 (1995:000) om

 insättningsgaranti eller av

 en utländsk garanti som

 omfattar insättningar som

 anges i 2 § lagen om insätt-

 ningsgaranti och har en

 högsta ersättningsnivå som

 inte understiger ett

 belopp motsvarande 20 000

 ecu innan det i före-

 kommande fall har gjorts

 avdrag för en självrisk med

 högst 10 procent av en

 enskild insättares garan-

 terade insättning.

 Tillstånd till

 filialetablering får inte

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti med en

 ersättningsnivå som över-

 stiger den som gäller en-

 ligt lagen om insättnings-

 garanti. Ersättningen får

 inte heller avse fler slag

 av insättningar eller be-

 talas till andra insättare

 än vad som anges i den

 lagen.

 Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon ytterligare

bank.

 7 §2

Om ett bankaktiebolag får tillstånd enligt 6 § till filialetablering i ett land

inom EES, skall Finansinspektionen underrätta behörig myndighet i det land där

filialen skall inrättas. Underrättelsen skall innehålla

 1. en plan för den tilltänkta filialverksamheten, med uppgift om filialens

organisation,

 2. en förklaring att den planerade verksamheten omfattas av bankens oktroj,

-------------------------------------------------------

 3. uppgift om 3. uppgift om den

inlåningsgaranti som gäller insättningsgaranti som

för insättare i banken, gäller för insättare i

 banken,

 4. uppgift om filialens adress och ansvariga ledning,

 5. uppgift om bankens kapitalbas och kapitaltäckningsgrad.

 Om något förhållande som avses i första stycket 1-4 har ändrats efter det att

filialen inrättats, skall Finansinspektionen genast underrätta behörig myndighet

i det land där filialen finns.

 7 kap.

 16 §3

En svensk banks oktroj skall återkallas av Finansinspektionen om

 1. banken inte har anmälts för registrering inom föreskriven tid eller anmälan

har avskrivits eller avslagits genom ett beslut som har vunnit lag kraft,

 2. banken inte inom ett år efter registrering har börjat driva bankrörelse,

eller banken dessförinnan förklarat sig avstå från oktrojen,

 3. banken har överlåtit hela sin rörelse,

 4. banken under en sammanhängande tid av ett år inte drivit bankrörelse,

-------------------------------------------------------

 5. banken genom att 5. banken genom att

överträda en bestämmelse som överträda en bestämmelse som

avses i 15 § eller på annat avses i 15 § eller på annat

sätt visat sig olämplig att sätt visat sig olämplig att

utöva sådan verksamhet som utöva sådan verksamhet som

oktrojen avser, eller oktrojen avser,

-------------------------------------------------------

 6. bankens kapitalbas 6. bankens kapitalbas

understiger det minsta understiger det minsta

belopp som krävs enligt 2 belopp som krävs enligt 2

kap. 9 § andra stycket och kap. 9 § andra stycket och

bristen inte har täckts inom bristen inte har täckts

tre månader från det att den inom tre månader från det

blev känd för banken. att den blev känd för bank-

 en, eller

 7. banken inte fullgjort

 sina skyldigheter enligt

 lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti och inte

 vidtagit rättelse inom ett

 år från det att inspektionen

 har förelagt banken att

 fullgöra sina skyldigheter

 med förklaring att bankens

 oktroj annars kan komma

 att återkallas.

 Om det är tillräckligt får inspektionen i de fall som anges i första stycket 4

och 5 i stället för att återkalla oktrojen meddela varning. I fall som avses i

första stycket 6 får inspektionen medge förlängd tid för täckande av bristen, om

det finns särskilda skäl.

 Om oktrojen återkallas får inspektionen besluta hur avvecklingen av rörelsen

skall ske.

 Ett beslut om återkallelse får förenas med förbud att fortsätta verksamheten.

 18 §4

Om ett bankföretag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver bank-

rörelse från filial här i landet och därvid överträder en bestämmelse som avses

i 15 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att utöva bankverksamhet, får

Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller, om det är tillräckligt,

meddela varning.

-------------------------------------------------------

 Ett filialtillstånd skall

 också återkallas om

 insättningar hos filialen

 omfattas av en utländsk

 garanti som har en högsta

 ersättningsnivå som över-

 stiger den som gäller en-

 ligt lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti, eller

 ersättningen avser fler

 slag av insättningar eller

 betalas till andra

 insättare än vad som anges i

 den lagen.

 Om insättningar hos

 filialen omfattas av

 garanti till följd av ett

 beslut enligt 3 § andra

 stycket lagen om

 insättningsgaranti och

 tillstånd till

 filialetablering inte

 skulle ha meddelats utan

 ett sådant beslut, får

 inspektionen, om bank-

 företaget inte fullgör sina

 skyldigheter enligt lagen

 om insättningsgaranti,

 förelägga bankföretaget att

 vidta rättelse med

 förklaring att

 filialtillståndet annars

 skall återkallas. Har

 bankföretaget inte vidtagit

 rättelse inom ett år från

 föreläggandet, får

 inspektionen återkalla

 tillståndet.

 Om filialtillståndet återkallas gäller 16 § tredje och fjärde styckena i

tillämpliga delar.

 Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där bankföretaget

har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna paragraf.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1992:1613.

2Senaste lydelse 1992:1613.

3Senaste lydelse 1992:1613.

4Senaste lydelse 1992:1613.

 6

2.5 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

 Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1987:672) att 7 kap. 13 § och 9

kap. 5 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 13 §1

Förvaltaren skall upprätta en bouppteckning. I denna skall boets tillgångar tas

upp till noggrant uppskattade värden. Beträffande skulderna skall det anges i

vad mån de avser lön eller pension. Bouppteckningen skall vidare innehålla

uppgift om varje borgenärs namn och postadress samt om de böcker och handlingar

som avses i 12 §.

 Bouppteckningen skall av förvaltaren ges in till rätten och tillsynsmyndig-

heten så snart som möjligt och senast en vecka före edgångssammanträdet.

 Har av gäldenären underskriven bouppteckning förut getts in till rätten, be-

höver någon ny bouppteckning inte upprättas, om förvaltaren anser att denna är

tillförlitlig. I så fall skall han snarast anmäla det till rätten och till-

synsmyndigheten.

-------------------------------------------------------

 Skall bevakningsförfarande Skall

äga rum och har någon bevakningsförfarande äga rum

bouppteckning ännu inte och har någon bouppteckning

getts in till rätten, skall ännu inte getts in till

förvaltaren så snart som rätten, skall förvaltaren så

möjligt och senast en vecka snart som möjligt och

från beslutet om senast en vecka från

bevakningsförfarandet skicka beslutet om

en förteckning över bevakningsförfarandet

borgenärerna med uppgift om skicka en förteckning över

varje borgenärs postadress borgenärerna med uppgift om

till rätten och tillsyns- varje borgenärs postadress

myndigheten. I ett till rätten och tillsyns-

bankaktiebolags, en myndigheten. I ett

sparbanks eller en central bankaktiebolags, en

föreningsbanks konkurs skall sparbanks eller en central

till bouppteckningen eller föreningsbanks konkurs

borgenärsförteckningen skall till bouppteckningen

bifogas uppgift om insätt- eller borgenärsförteckningen

ningsborgenärerna och deras bifogas uppgift om insätt-

fordringsbelopp med upp- ningsborgenärerna och deras

lupen ränta. I ett fordringsbelopp med

livförsäkringsbolags konkurs upplupen ränta. Detsamma

skall på motsvarande sätt gäller i ett vär-

bifogas uppgift om försäk- depappersbolags konkurs om

ringstagarna och deras bolaget har tillstånd att

fordringar. ta emot insättningar på

 konto. I ett livförsäk-

 ringsbolags konkurs skall

 på motsvarande sätt bifogas

 uppgift om

 försäkringstagarna och deras

 fordringar.

 9 kap.

 5 §2

En borgenär som till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast eller lös

egendom behöver inte bevaka fordringen för att få rätt till betalning ur den

pantsatta egendomen.

-------------------------------------------------------

 En borgenär som har en En borgenär som har en

fordran hos ett fordran hos ett

bankaktiebolag, en sparbank bankaktiebolag, en spar-

eller en central bank eller en central

föreningsbank på grund av en föreningsbank på grund av en

insättning på räkning behöverinsättning på räkning behöver

inte bevaka sin fordran i inte bevaka sin fordran i

kreditinstitutets konkurs, ett sådant instituts kon-

om uppgift om fordringen kurs, om uppgift om

har lämnats enligt 7 kap. 13 §fordringen har lämnats

fjärde stycket. En enligt 7 kap. 13 § fjärde

försäkringstagare behöver intestycket. Detsamma gäller

bevaka sin fordran i ett beträffande vär-

livförsäkringsbolags konkurs,depappersbolag som har

om uppgift om fordringen tillstånd att ta emot

lämnats enligt det angivna insättningar på konto. En

lagrummet. försäkringstagare behöver

 inte bevaka sin fordran i

 ett livförsäkringsbolags

 konkurs, om uppgift om

 fordringen lämnats enligt

 det angivna lagrummet.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1989:1084.

2Senaste lydelse 1989:1084.

 7

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

 Härigenom föreskrivs att 42 a § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 42 a §1

-------------------------------------------------------

I viktigare frågor som berör I viktigare frågor som rör

Bankstödsnämndens Bankstödsnämndens verksamhet

verksamhetsområde eller som enligt lagen (1993:765) om

i övrigt har samband med statligt stöd till banker

betalningssystemets stabil- och andra kreditinstitut

itet, skall Riksbanken eller som i övrigt har sam-

samråda med Finansin- band med betalnings-

spektionen, Riksgäldskon- systemets stabilitet,

toret och Bankstödsnämnden. skall Riksbanken samråda

Vid ett sådant samråd skall med Finansinspektionen,

Riksbanken lämna berörda myn-Riksgäldskontoret och

digheter de uppgifter som Bankstödsnämnden. Vid ett

behövs. sådant samråd skall

 Riksbanken lämna berörda

 myndigheter de uppgifter

 som behövs.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1993:7.

 8

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 22 och 25 a §§ lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 22 §1

 Kontrolluppgift om inkomstränta och fordran skall lämnas av

 1. Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag,

 2. den som yrkesmässigt bedrivit inlåning eller på annat sätt yrkesmässigt

ombesörjt att pengar blivit räntebärande,

 3. den som gett ut skuldförbindelse för den allmänna marknaden,

 4. förening som från medlemmar mottagit pengar för förräntning,

 5. Riksgäldskontoret i fråga om statens sparobligationer,

-------------------------------------------------------

 6. valutahandlare och vär- 6. valutahandlare och

depappersinstitut hos vilka värdepappersinstitut hos

utländskt fondpapper eller vilka utländskt fondpapper

rättighet eller skyldighet eller rättighet eller

som anknyter till sådant skyldighet som anknyter

fondpapper förvaras i depå till sådant fondpapper

eller kontoförs. förvaras i depå eller

 kontoförs,

 7. Bankstödsnämnden.

 Kontrolluppgift skall lämnas för den som gottskrivits ränta eller till vilken

ränta betalats ut (borgenär) och den som har varit antecknad som innehavare av

utländskt räntebärande fondpapper eller rättighet eller skyldighet som anknyter

till sådant fondpapper oavsett om ränta utgått. Kontrolluppgiften skall ta upp

den ränta som den uppgiftsskyldige sammanlagt gottskrivit eller betalat ut till

borgenären, dennes sammanlagda fordran på den uppgiftsskyldige vid årets utgång

och avdragen preliminär skatt. I fall som avses i första stycket 6 skall uppgift

lämnas om ränta som utbetalats eller gottskrivits samt om innehavet i depån

eller den kontoförda fordringen vid årets utgång. Kontrolluppgift skall vidare

lämnas för upplupen men inte förfallen avkastning (räntekompensation) vid av-

yttring av fordran eller andel i sådan värdepappersfond som avses i 27 § 6

mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt.

 Innehas ett konto av mer än en person skall ränta och fordran fördelas lika

mellan innehavarna, om inte annat förhållande är känt för den uppgiftsskyldige.

I fråga om konto för vilket samtliga innehavare inte redovisas enligt

bestämmelserna i 57 § andra stycket skall dock den totala räntan och fordran

redovisas utan fördelning.

 Avser en utbetalning också annat än ränta och kan den uppgiftsskyldige inte

ange hur stor del därav som utgör ränta, skall i stället för ränta det samman-

lagt utbetalda beloppet redovisas.

 25 a §2

 Kontrolluppgift om utgiftsränta skall lämnas av

 1. den som yrkesmässigt bedrivit utlåning eller kreditgivning eller den som i

annan yrkesmässig verksamhet bedrivit utlåning eller kreditgivning

via konto eller i annan form,

-------------------------------------------------------

 2. förening som till 2. förening som till

medlemmar lånat ut pengar medlemmar lånat ut pengar

mot ränta, eller mot ränta,

 3. arbetsgivare eller 3. arbetsgivare eller

uppdragsgivare som till uppdragsgivare som till

arbetstagare eller arbetstagare eller

uppdragstagare lånat ut uppdragstagare lånat ut

pengar mot ränta. pengar mot ränta,

 4. Bankstödsnämnden.

 Kontrolluppgift skall lämnas för fysisk person och dödsbo. Kontrolluppgiften

skall ta upp den ränta som gäldenären betalt till den uppgiftsskyldige. I fall

som avses i första stycket 3 skall även eventuell ränteförmån anges.

 Avser den ränta som betalts till någon del ränta som erlagts i förskott, skall

av kontrolluppgiften framgå hur stor del av räntan som belöper på tid till och

med den 31 januari året efter beskattningsåret, dock endast om förskottsräntan

till någon del belöper på tid efter denna tidpunkt.

 Kontrolluppgift skall vidare lämnas för upplupen men inte förfallen avkastning

(räntekompensation) vid förvärv av fordran eller andel i sådan värdepappersfond

som avses i 27 § 6 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Dock skall

kontrolluppgift inte lämnas i det fall den avkastning kompensationen avser

förfaller till betalning ett senare år än det år förvärvet skett.

 Är fler än en person betalningsansvarig för skuld skall utgiftsräntan fördelas

lika mellan gäldenärerna, om inte annat förhållande är känt för den

uppgiftsskyldige. I fråga om skuld för vilken samtliga gäldenärer inte redovisas

enligt bestämmelserna i 57 § andra stycket skall dock den totala räntan

redovisas utan fördelning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996 och tillämpas första gången vid

1997 års taxering.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1993:1563.

2Senaste lydelse 1993:1563.

 9

2.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2015) om

ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 a §, 3 kap. 4 § samt 6 kap. 8 d och 9 §§

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse i paragrafernas lydelse enligt lagen

(1994:2015) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 6 a §

Om ett värdepappersbolag får tillstånd enligt 6 § till filialetablering i ett

annat land inom EES, skall Finansinspektionen genast underrätta behörig myndig-

het i det land där filialen skall inrättas. Underrättelsen skall innehålla

 1. vad som anges i 6 § andra stycket, och

-------------------------------------------------------

 2. uppgift om investerar- 2. uppgift om

skydd som gäller för kunder investerarskydd och

hos värdepappersbolaget. insättningsgaranti som

 gäller för kunder hos

 värdepappersbolaget.

 Om värdepappersbolaget efter det att filialen har inrättats avser att vidta

ändring i något förhållande som avses i 6 § andra stycket, skall bolaget skrift-

ligen anmäla detta till Finansinspektionen och behörig myndighet i det land där

filialen finns. Anmälan skall göras minst en månad innan ändringen genomförs.

 3 kap.

 4 §

Ett värdepappersbolag och ett utländskt företag hemmahörande utanför EES som

fått tillstånd att driva värdepappersrörelse får, med Finansinspektionens

tillstånd, som ett led i rörelsen

 1. lämna råd i finansiella frågor,

 2. ta emot värdepapper för förvaring,

 3. ta emot medel med redovisningsskyldighet,

 4. ta emot kunders medel på konto för att underlätta värdepappersrörelsen,

 5. lämna kunder kredit mot säkerhet i finansiella instrument för att under-

lätta värdepappersrörelsen,

 6. utföra valutaväxlingstransaktioner.

 Tillstånd enligt första stycket 4 får meddelas endast tillsammans med till-

stånd enligt 5.

 När det finns särskilda skäl får Finansinspektionen medge att ett värde-

pappersbolag utövar annan verksamhet än som anges i första stycket, om den kan

antas komma att underlätta rörelsen.

 Ett utländskt företag får beviljas tillstånd enligt första eller tredje

stycket endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt hemland.

-------------------------------------------------------

 Tillstånd för ett utländskt

 företag enligt första

 stycket 4 och 5 får bara

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av

 garantin enligt lagen

 (1995:000) om insättnings-

 garanti eller av en

 utländsk garanti som

 omfattar insättningar som

 anges i 2 § lagen om insätt-

 ningsgaranti och har en

 högsta ersättningsnivå som

 inte understiger ett

 belopp motsvarande 20 000

 ecu innan det i förekom-

 mande fall har gjorts av-

 drag för en självrisk med

 högst 10 procent av en

 enskild insättares

 garanterade insättning.

 Tillstånd enligt första

 stycket 4 och 5 får inte

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som har en

 ersättningsnivå som över-

 stiger den som gäller

 enligt lagen om insätt-

 ningsgaranti. Ersättningen

 får inte heller avse fler

 slag av insättningar eller

 betalas till andra in-

 sättare än vad som anges i

 den lagen.

 I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt

för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse.

 6 kap.

 8 d §

Om ett utländskt företag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver

värdepappersrörelse från filial här i landet och därvid överträder en

bestämmelse som avses i 7 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att driva

värdepappersrörelse, får Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller,

om det är tillräckligt, meddela varning.

 Om filialtillståndet återkallas gäller 9 a § andra och tredje styckena i til-

lämpliga delar.

-------------------------------------------------------

 Ett tillstånd enligt 3

 kap. 4 § första stycket 4

 och 5 skall återkallas av

 inspektionen om insätt-

 ningar hos filialen om-

 fattas av en utländsk

 garanti som har en högsta

 ersättningsnivå som över-

 stiger den som gäller

 enligt lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti, eller

 ersättningen avser fler

 slag av insättningar eller

 betalas till andra

 insättare än vad som anges i

 den lagen.

 Om insättningar hos

 filialen omfattas av

 garanti till följd av ett

 beslut enligt 3 § andra

 stycket lagen om

 insättningsgaranti och

 tillstånd till

 filialetablering inte

 skulle ha meddelats utan

 ett sådant beslut, får

 inspektionen, om värde-

 pappersföretaget inte

 fullgör sina skyldigheter

 enligt lagen om in-

 sättningsgaranti, förelägga

 värdepappersföretaget att

 vidta rättelse med

 förklaring att

 filialtillståndet annars

 skall återkallas. Har värde-

 pappersföretaget inte

 vidtagit rättelse inom ett

 år från föreläggandet, får

 inspektionen återkalla

 tillståndet.

 Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där företaget har

sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna paragraf.

 9 §

-------------------------------------------------------

Tillstånd som enligt denna Tillstånd som enligt denna

lag har lämnats ett värdepap-lag har lämnats ett svenskt

persinstitut skall värdepappersinstitut skall

återkallas av Finansinspek- återkallas av Finans-

tionen om: inspektionen om:

 1. institutet inte inom 1. institutet inte inom

ett år från beviljande av ett år från beviljande av

tillstånd har börjat driva tillstånd har börjat driva

sådan rörelse som tillståndetsådan rörelse som tillståndet

avser, eller om bolaget avser, eller om institutet

dessförinnan förklarat sig dessförinnan förklarat sig

avstå från tillståndet, avstå från tillståndet,

 2. institutet under en tid av minst sex månader inte drivit sådan verksamhet

som tilståndet avser, eller

 3. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som meddelats med

stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att utöva sådan rörelse

som tillståndet avser.

-------------------------------------------------------

 Ett värdepappersbolags

 tillstånd enligt 3 kap. 4 §

 första stycket 4 och 5

 skall återkallas av

 inspektionen om bolaget

 inte fullgjort sina

 skyldigheter enligt lagen

 (1995:000) om insättnings-

 garanti, och inte vidtagit

 rättelse inom ett år efter

 det att inspektionen har

 förelagt värdepappersbolaget

 att fullgöra sina

 skyldigheter med förklaring

 att värdepappersbolagets

 tillstånd annars kan komma

 att återkallas.

 Ett värdepappersbolags tillstånd skall dessutom återkallas om bolagets kapi-

talbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i 5 kap. 1 § andra stycket

och bristen inte har täckts inom tre månader efter det att den blev känd för

bolaget.

 10

3 Ärendet och dess beredning

En promemoria har utarbetats inom Finansdepartementet, Insättningsgaranti (Ds

1995:3). Promemorian innehåller förslag om införande av ett obligatoriskt system

för garanti för insättningar som bygger delvis på ett EG-direktiv (94/19/EG).

Sverige är som medlem i EU skyldigt att införliva direktivet med den nationella

lagstiftningen.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i Finansdepartementet (dnr Fi

95/933).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 21 juni 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 4.

 Lagrådet har framfört vissa synpunkter på lagtexten. Enligt Lagrådets mening

har i flera lagrum frågor reglerats som inte behöver behandlas i den föreslagna

lagen om insättningsgaranti utan kan tas upp i en regeringsförfattning. Lagrådet

har förordat att 15 § andra stycket samt 16, 17, 20 och 21 §§ i det remitterade

lagförslaget får utgå. Lagrådet har även lämnat förslag som medför att

åtskilliga paragrafer i lagen om insättningsgaranti, lagen om skatteregler för

ersättning från insättningsgaranti, bankrörelselagen (1987:617) och lagen om

ändring i lagen (1994:2015) om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

förtydligas och ges en mera enkel och koncentrerad utformning. Vissa paragrafer

har vidare byggts ut och disponerats om för att innebörden av garantisystemet

skall anges på ett klarare sätt. Regeringen har i allt väsentligt följt

Lagrådets förslag och synpunkter. I de fall avvikelse gjorts från Lagrådets

ändringsförslag har detta behandlats i författningskommentaren.

 Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts.

 11

4 Skyddsintressen i banksystemet

Allmänt

Den finansiella sektorn omges av ett omfattande regelverk som inte har någon

motsvarighet i de icke-finansiella sektorerna. Detta gäller särskilt bankerna.

Två huvudskäl kan anges för denna särbehandling från statsmakternas sida. För

det första utgör bankerna genom sin exklusiva rätt till inlåning på konto

alltjämt grunden för betalningssystemet. Störningar i detta system kan leda till

mycket stora samhällsekonomiska kostnader. Regleringarna syftar till att

begränsa och kontrollera bankernas risktagande för att därigenom öka

stabiliteten i betalningssystemet. Detta skyddsintresse betecknas här som ett

systemskydd.

 Det andra skälet för särbehandling är att det finansiella systemet i allmänhet

och bankerna i synnerhet förvaltar betalningsreserver för privatpersoner. Dessa

kan antas ha svårt att bedöma bankernas finansiella ställning. Ett fallissemang

i en bank skulle få allvarliga privatekonomiska och sociala konsekvenser som gör

att det finns ett betydande konsumentskyddsintresse att ta tillvara. På

motsvarande sätt kan bankfallissemang medföra allvarliga sociala konsekvenser om

småföretag drabbas.

 Bankernas likviditets- och betalningstjänster, där inlåningen på konto utgör

den traditionella basen, innebär att en stor del av skulderna är omedelbart

uppsägningsbara, dvs. likvida. Samtidigt är tillgångarna till stor del bundna i

illikvida placeringar, nämligen utlåning. Andrahandsmarknaden för sådana

tillgångar är föga utvecklad. Bankerna kan sålunda inte möta stora uttag av

likvida medel med utförsäljning av lån på marknaden, åtminstone inte utan starkt

rabatterade priser. Skyddsregleringen av bankerna är bl.a. motiverad av att

verksamheten bygger på denna grundläggande obalans i tillgångs- och

skuldstrukturen. Denna obalans kan sägas utgöra ett latent störningshot. Att

obalansen ändå kan hanteras beror på att bankerna tar emot inlåning från ett

stort antal personer. Under normala förhållanden kommer deras uttag inte att

sammanfalla i tiden varför bankerna kan hålla sig med en begränsad kassa- och

likviditetsreserv. Kostnaden som den enskilde får betala för att ha tillgång

till sina insättningar och för den säkra förvaringen av medel i banken, är att

avkastningen är lägre än den som ges på andra, mindre säkra och likvida place-

ringar.

 Allmänhetens förtroende för att stabiliteten kan upprätthållas är en omistlig

grund för ett banksystem. Sviktar förtroendet kan oro hos allmänheten medföra

massiva uttag av insättningsmedel. Den offentliga regleringen av bankernas

verksamhet utgör ett skyddssystem som är en grund för att allmänhetens

förtroende för banksystemet kan bevaras. Beståndsdelarna i detta skyddssystem är

i sina huvuddrag likartade internationellt sett. Särskilda lagregler syftar till

att dels säkerställa att etableringar av nya banker sker endast då vissa

kvalitativa krav är uppfyllda och startkapitalet har en viss minsta storlek,

dels sätta gränser för bankernas verksamhet och minska riskerna. Regler för

kapitaltäckning innebär vidare att en bank måste ha eget kapital och upplåning

med efterställd rätt i en viss relation till verksamhetens omfattning. För att

detta omfattande regelverk skall vara meningsfullt måste det kombineras med

tillsyn för att förhindra regelbrott, för stort risktagande och för att nära

följa utvecklingen. Härutöver har i allmänhet centralbankerna i lag eller på

annat sätt givits möjlighet att tillförsäkra banker med temporära likviditets-

problem krediter i syfte att förhindra att störningar i en bank sprids i

banksystemet i dess helhet, dvs. uppgiften att vara vad som med ett engelskt

uttryck benämns "lender of last resort".

 I flertalet länder med utvecklade finansiella system finns förutom regler av

nyss nämnt slag även garantisystem för insättningar som finansieras av

instituten själva och som garanterar att insättningarna är säkra även i händelse

av att en bank skulle ställa in betalningarna. Att det finns sådana garantisys-

tem illustrerar att behovet av ett mer formaliserat konsumentskydd anses vara

särskilt stort inom banksektorn.

 Till dessa ofta i lag reglerade skyddsmekanismer kan läggas det ansvar som

varje stat anses ha för betalningssystemets stabilitet. Vid allvarliga kriser

som riskerar att leda till oacceptabla konsekvenser för betalningssystemet och

samhällsekonomin måste varje stat avgöra vilka insatser som den bedömer

nödvändiga. Inom denna mer diskretionära åtgärdszon kan även rymmas förebyggande

åtgärder som syftar till att allmänt stärka bankernas möjligheter att motstå

finansiella kriser och motverka en befarad negativ utveckling.

 Hur dessa olika skyddssystem hålls i sär och hur ansvaret är fördelat varierar

mellan olika länder. Stödmekanismer i samband med allvarliga problem som

rekonstruktion och avveckling, i vissa fall med staten som ytterst ansvarig, kan

vara mer eller mindre integrerade med ett system för insättningsgaranti. Ett mer

integrerat skyddssystem kan sägas innebära större samlade resurser och

naturligen en aktivare offentlig styrning. Det allmänna får bättre kontroll över

och möjligheter att styra skyddsfunktionerna. Mot dessa fördelar kan ställas

nackdelar som att staten utsätts för starkt tryck att träda in och skydda

fordringsägare utöver vad de enskilda skyddsfunktionerna syftar till.

Insättningsgaranti

Behovet av en särskild insättningsgaranti som komplement till det allmänna

skyddssystem som i övrigt finns beror delvis på den inbyggda instabiliteten i

banksystemets funktionssätt. Trots den utjämning av riskerna som förekomsten av

många inlåningskunder med över tiden varierande likviditetsbehov innebär, är en

bank inte avskärmad från risken för förtroendekriser med åtföljande massiva

uttag av bankmedel. Inte heller allvarliga solvensproblem kan uteslutas. En

garanti som innebär att insättarna även i dessa senare fall kan disponera sina

pengar innebär ett skydd mot extrema utfall.

 I första hand får en insättningsgaranti ses som ett konsumentskydd som bör

tillhandahållas för den enskildes finansiella trygghet. Garantin skall syfta

till att erbjuda allmänheten en säker form för placering av likvida medel.

Privatpersoner och småföretag har relativt svårt att införskaffa och bearbeta

den information om bankerna som behövs för att kunna göra bedömningar av

bankernas likviditet och kreditvärdighet. Det finns således stora

informationskostnader att spara om denna grupp av insättare kan känna fullt

förtroende för att bankerna fullgör sina förpliktelser mot dem. En positiv

bieffekt av att det primära syftet uppfylls är att risken för att oro hos

allmänheten medför omfattande uttag av insatta medel minskas avsevärt. Detta kan

i sin tur bidra till att små låntagare, utan tillgång till kapital-

marknadsfinansiering, tillförsäkras ett stabilt utbud av krediter från bankerna.

Vidare är det centralt för att kunna upprätthålla ett effektivt betalningssystem

att betalningsmedlen uppfattas som riskfria.

 Utöver att stärka konsumentskyddet kan insättningsgarantin således bidra till

att stabiliteten bevaras. Även bankerna själva kan se ett system för garanti för

insättningar som ett välmotiverat skydd mot att en bank hamnar i ett besvärligt

läge på grund av en allmän oro hos insättarna. Genom risken för smittoeffekter

har bankerna som kollektiv goda skäl att motverka att akuta problem uppstår i en

enskild bank. Emellertid kan inte banksystemet avskärmas från instabilitet

enbart genom ett system för garanti för insättningar eftersom många banker är

mycket beroende av andra finansieringskällor än inlåning.

 Som konstaterades inledningsvis är system för garanti för insättningar vanligt

förekommande i andra länder. Att det inte finns något generellt sådant system i

Sverige (se emellertid avsnitt 18, som behandlar det särskilda system- och

konsumentskydd som arrangerats beträffande sparbanker) förklaras sannolikt av

den stabilitet, homogenitet och relativt stora koncentration som under lång tid

präglade den svenska bankmarknaden. Den tidigare ingående regleringen av

kreditmarknaden och bankernas verksamhet har också sannolikt bidragit till att

det inte ansetts behövas något system för insättningsgaranti.

 Utvecklingen under den senaste tioårsperioden har emellertid inneburit genom-

gripande strukturella förändringar i den affärsmiljö bankerna verkar i. Bankerna

arbetar numera i ett väsentligt öppnare konkurrensklimat. Detta ökar i sig

riskerna i bankverksamheten.

 Händelserna i det svenska banksystemet under åren 1991-1993 har visat på

möjligheten att en bank kan bli insolvent. Ett antal faktorer, däribland bris-

tande kreditprövning, internationell konjunkturnedgång, inflationsbekämpning och

i sig önskvärda strukturella reformer, skapade tillsammans en situation med ext-

remt höga kreditförluster i banksystemet. Utvecklingen på de finansiella mark-

naderna och i det svenska banksystemet föranledde år 1992 staten att åta sig att

för en tid garantera att banker och vissa andra kreditinstitut skall kunna

infria sina förpliktelser. Detta illustrerar att staten kan behöva vidta

särskilda åtgärder för att se till att betalningssystemet fungerar. Eftersom de

finansiella marknaderna var mycket instabila under hösten år 1992, och flera

svenska kreditinstituts ställning allvarligt sattes ifråga, kunde motsvarande

åtgärd ha behövt vidtas även om det då hade funnits ett system för garanti för

insättningar. I detta sammanhang bör det dock påpekas att så allvarliga problem

som förekommit under de senaste åren i banksystemet inte förväntas uppkomma

annat än ytterst sällan. Senast något liknande hände i Sverige var på 1920-

talet.

 Staten behöver i var tid se till att betalningssystemet fungerar. Detta är

inte liktydigt med att staten skall säkerställa en banks fortlevnad. Statliga

åtgärder av diskretionär karaktär måste, med syftet att vidmakthålla betalnings-

systemets funktion, beslutas beroende på den specifika situationen. Ett system

för garanti för insättningar innebär att den enskildes trygghet vad gäller

kontomedel i bank ökar genom att insättningar upp till ett visst belopp

garanteras. Genom ett dylikt system av konsumentskyddskaraktär förbättras

allmänhetens trygghet vid användning av betalningssystemet. Att systemet för

garanti för insättningar finansieras gemensamt av bankerna innebär att bankerna

bär en del av kostnaderna som omsorgen om betalningssystemet annars kan innebära

för staten.

5 EG-direktivet om system för garanti för

insättningar

Europaparlamentet och EU-rådet har den 30 maj 1994 antagit ett direktiv

(94/19/EG) om system för garanti för insättningar. Medlemsländerna skall ha

införlivat direktivet med sina respektive rättsordningar senast den 1 juli 1995.

 Sverige har den 1 januari 1995 trätt in som medlem i EU. Sveriges förpliktelse

att införliva EG-rätten, bl.a. insättningsgarantidirektivet, i den svenska

rättsordningen grundas på medlemskapet.

 Sverige och andra dåvarande EFTA-länder (Finland, Island, Norge och Österrike)

träffade i februari 1992 avtal med EG och EG:s medlemsstater om ett Europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde, EES. EES-avtalet, som trädde i kraft den 1 januari

1994, syftar till en integrering av de aktuella EFTA-ländernas marknader med

EU:s inre marknad med dess fria rörligheter för varor, tjänster, personer och

kapital (de fyra friheterna). Det ursprungliga EES-avtalet omfattade EG-

rättsakter som antagits fram till och med den 31 juli 1991. Enligt avtalet kan

direktiv som därefter antas av EG fogas till EES-avtalet genom beslut i den

Gemensamma EES-kommittén. Kommittén har genom ett beslut den 28 oktober 1994

tagit in insättningsgarantidirektivet i EES-avtalet. Riksdagen har beslutat att

godkänna kommitténs beslut (prop. 1994/95:113, bet. 1994/95:NU7, rskr.

1994/95:88).

 Sverige omfattas i egenskap av medlem i EU av EES-avtalet och är skyldigt att

tillämpa de direktiv som ingår i avtalet i förhållande till de EFTA-länder som

är avtalsparter, för närvarande Island, Liechtenstein och Norge. Föreliggande

lagförslag har utformats med beaktande av detta. Det område som omfattas av den

gemensamma marknaden betecknas således, liksom i redan gällande lagstiftning,

EES.

 I direktivet om system för garanti för insättningar anges att syftet med att

införa garantisystem är att skydda insättares medel hos ett kreditinstitut vid

finansiella kriser. Utöver det primära syftet kan garantisystemet även sägas ha

en viss stabilitetsbevarande funktion. Genom direktivet kan olika nationella

system till skydd för insättares medel hos kreditinstitut harmoniseras. I

direktivet anges vidare att det är nödvändigt att säkerställa en gemensam lägsta

nivå för insättningsgaranti oavsett var i gemenskapen en insättning är gjord. En

sådan insättningsgaranti sägs vara lika nödvändig som tillsynsregler vid

genomförandet av den gemensamma bankmarknaden.

 Med några få undantag finns det redan sådana system etablerade i de olika

länderna. EG-kommissionen utfärdade år 1986 en rekommendation om att varje

medlemsland skulle se till att ett eller flera officiellt erkända garantisystem

infördes i landet och att medlemsländerna skulle ha vidtagit de nödvändiga

åtgärderna för införandet senast den 1 januari 1990. EG-kommissionen

konstaterade när fristen löpt ut att rekommendationen inte lett till önskat

resultat. Ett antal länder saknade garantisystem och i de länder där ett sådant

system införts omfattade garantin inte samtliga kreditinstitut.

 I direktivet föreskrivs att varje medlemsland skall se till att ett eller

flera obligatoriska garantisystem införs i landet. Innebörden av detta är att

ett auktoriserat kreditinstitut som inte ansluter sig till ett officiellt erkänt

system inte heller får ta emot insättningar.

 Kraven på införlivande av direktivets bestämmelser med den nationella lag-

stiftningen är begränsade till garantisystemets huvudkomponenter, såsom t.ex.

garantins omfattning och ersättningsnivå, värdlandets behandling av filialer

till kreditinstitut från andra medlemsländer och tredje land samt formerna för

framställande av krav på och erhållande av ersättning. Direktivet innehåller

endast minimiregler. Det står varje medlemsland fritt att t.ex. ha ett

garantisystem som är mer omfattande än vad som anges i direktivet. Överhuvud

taget ges medlemsländerna stor frihet att utforma sina garantisystem utifrån

nationellt betingade förhållanden. Direktivet kan därför inte sägas medföra en

mer omfattande harmonisering av de olika ländernas system än att krav ställs på

att systemens huvudkomponenter ges ett visst angivet innehåll.

 Målsättningen för garantisystemen skall enligt direktivet vara att de inom en

kort tid skall kunna betala ut ersättning, som beräknas på basis av en

harmoniserad miniminivå, till en insättare på grund av att de insatta medlen

förklarats indisponibla till följd av ett kreditinstituts finansiella situation.

 Garantisystemen skall omfatta varje insättares samlade behållning i ett en-

skilt kreditinstitut och täcka ett belopp som motsvarar minst 20 000 ecu.

Direktivet ger möjlighet att förena garantin med en självrisk som inte får

överstiga 10 procent av det för en insättare bestämda ersättningsbeloppets

storlek. Garantin skall enligt huvudregeln infrias inom tre månader från det att

det konstaterats att insättarna är förhindrade att disponera sina medel på grund

av att kreditinstitutets finansiella ställning omöjliggör betalningen. Vissa

möjligheter finns enligt direktivet att förlänga den tid inom vilken garantin

skall infrias.

 Enligt direktivet skall de anslutna kreditinstituten svara för finansie-

ringen av garantisystemen.

 Direktivet innehåller vidare riktlinjer för ett värdlands behandling av filia-

ler till kreditinstitut från de andra medlemsländerna och tredje land samt

rekommendationer för det samarbete som förutsätts ske mellan medlemsländernas

garantisystem och tillsynsmyndigheter. Bland annat skall filialer till utländska

bankföretag som driver bankverksamhet i ett annat land (värdlandet) kunna

ansluta sig till ett garantisystem i det landet och därigenom komplettera det

skydd som garantisystemet i hemlandet kan erbjuda. Detta förutsätter dock att

värdlandets garantisystem erbjuder en garanti som till omfattning eller ersätt-

ningsnivå överstiger hemlandets garanti.

 I direktivet finns inga bestämmelser om hur garantisystemet skall admini-

streras, hur finansieringen av garantisystemet skall ske (annat än att det skall

finansieras av berörda kreditinstitut) eller om avveckling och rekonstruktion av

kreditinstitut som råkat ut för ett fallissemang. Det kan nämnas att sistnämnda

kategori av frågor behandlas i ett direktivförslag om rekonstruktion,

likvidation och konkurs i kreditinstitut, jfr COM(88)4 final.

 I detta sammanhang kan även nämnas det direktivförslag som föreligger angående

skydd för investerare på värdepappersområdet (KOM(94)585). Detta

direktivförslag, som är en motsvarighet till direktivet om system för garanti

för insättningar, innehåller minimiregler för nationella system för kompensation

till mindre investerare i de fall det konstaterats att ett företag som driver

värdepappersrörelse på grund av sin finansiella ställning inte är i stånd att

betala tillbaka pengar eller återlämna finansiella instrument som tillhör

investerare och som det handhar för investerares räkning. Skyddet skall uppgå

till minst 20 000 ecu per investerare och omfatta investerarens samlade krav

oberoende av antal konton. Förslaget föreskriver att minst ett sådant

obligatoriskt investerarskyddssystem skall finnas i varje land.

Värdepappersföretag och kreditinstitut skall inte få bedriva tillståndspliktig

värdepappersrörelse utan att vara anslutna till ett sådant system.

6 Ett svenskt system för garanti för insättningar -

allmän inriktning

Vid bestämmandet av den allmänna inriktningen vad gäller funktion, omfattning

och administration för ett svenskt system för insättningsgaranti är det framför

allt två förhållanden som blir styrande. Från inhemsk horisont skall

garantisystemet infogas i det svenska regelverket för kreditinstitut samt vara

anpassat till den svenska kreditmarknadens struktur. Vidare skall bestämmelserna

i EG:s direktiv beaktas.

 När det gäller systemets huvudsakliga skyddsfunktion och uppgifter går en

skiljelinje mellan å ena sidan ett omfattande, förebyggande system orienterat

mot att bevara stabiliteten och med funktioner utöver vad EG-direktivet om

insättningsgaranti kräver och å andra sidan ett avgränsat, konsuments-

kyddsinriktat system. Vilket av dessa alternativ som väljs får betydelse för hur

systemet lämpligen administreras, hur ingående det bör regleras, vilka resurser

det skall förfoga över samt hur det skall finansieras. Det är konsumentskyddet

som är det övergripande motivet för EG-direktivet.

 Insättningsgarantisystem i andra länder synes snarast ha etablerats och byggts

upp utifrån de skilda förutsättningar som varit rådande i de olika länderna. I

princip kan två dominerande huvudlinjer urskiljas för utformningen av

garantisystemen. Man har valt att antingen bygga upp ett mer omfattande system,

som inte bara har funktion av konsumentskydd utan även getts i uppgift att

trygga stabiliteten i betalningssystemet, eller valt ett mer avgränsat garanti-

system med inriktning på att tillvarata insättarnas intresse. Så vitt är känt

föreligger inte någon utvärdering av de olika ländernas system. Något annat

lands system kan bl.a. därför inte i sin helhet tjäna som förebild vid ut-

formningen av ett svenskt garantisystem. Detta gäller inte minst på grund av att

EG-direktivet ställer krav på att de befintliga systemen justeras och utvecklas.

 Beträffande frågan om systemets placering inom ramen för den samlade svenska

skyddsregleringen är utgångspunkten att det nuvarande temporära statliga

åtagandet, att banker och vissa andra kreditinstitut skall kunna fullgöra sina

förpliktelser i rätt tid, kommer att tas bort när förhållandena på den svenska

kreditmarknaden varaktigt stabiliserats. Förberedelserna för en avveckling har

inletts. Någon tidpunkt för avvecklingen har ännu inte bestämts. Det finns inget

hinder mot att systemet för garanti för insättningar sätts i kraft medan det

temporära statliga åtagandet ännu kvarstår. Något ersättningsfall i systemet för

garanti för insättningar kan dock såvitt avser banker ej aktualiseras så länge

som det temporära statliga åtagandet kvarstår, eftersom åtagandet innebär att

banker skall kunna infria sina förpliktelser i rätt tid.

 Sveriges skyldighet att införa en insättningsgaranti kan inte uppfyllas genom

det nyss nämnda åtagandet. I EG-direktivet slås nämligen fast att system för in-

sättningsgaranti, eller motsvarande ordning som uppfyller de krav som ställs i

direktivet, inte får tillhandahållas i ett system finansierat med skattemedel

samt, i artikel 3.1, en medlemsstats åtagande att säkerställa ett kreditinstitut

inte kan utgöra ett alternativ till ett system för garanti för insättningar.

 Betalningssystemet är av central betydelse för ekonomins funktion. Staten har

anledning att ta ansvar för betalningssystemets stabilitet. Under exceptionella

förhållanden måste det finnas ett utrymme för åtgärder från statens sida av

diskretionärt slag. Sådana åtgärder kan, men behöver inte, bygga på en på

förhand formaliserad ordning.

 En avveckling av den nuvarande statliga garantin för att banker och vissa

andra kreditinstitut kan fullgöra sina förpliktelser aktualiserar således olika

slag av skyddsaspekter. Med tanke på de tidsramar som gäller för att införliva

EG-direktivets bestämmelser samt att direktivet relativt entydigt motiveras med

behovet av ett grundläggande konsumentskydd är det naturligt att även det

svenska systemet primärt byggs upp som ett konsumentskydd.

 Ytterligare regler om åtgärder när en bank har solvensproblem, vid sidan om de

här föreslagna reglerna för system för garanti för insättningar och övriga redan

existerande regelverk, kommer att utredas vidare. I ett inledande skede av

bankkrisen uppstod frågor kring hanteringen av de drabbade bankernas problem.

Detta kan åter bli aktuellt om en bank råkar i solvensproblem efter det att

bankstödsåtagandet upphört. Regeringen har tillkallat en kommitté

(Banklagskommittén, Fi 1995:09, dir. 1995:86) som bl.a. skall utreda om en

integrering av regler om åtgärder vid en banks solvensproblem med reglerna om

insättningsgaranti kan vara lämplig. Tills vidare föreslås systemet för

insättningsgaranti och dess finansiella resurser inte kunna tas i anspråk för

att, t.ex., förhindra att ett institut drabbas av finansiella svårigheter eller

för rekonstruktion av en bank.

 Beträffande systemets omfattning öppnar EG-direktivet möjligheten att medge en

mycket bred definition av begreppet insättning och inlemma ett brett spektrum av

insättarkategorier. Till begreppet insättning räknas i EG-direktivet, förutom

tillgodohavanden på bankkonto, alla fordringar i form av värdepapper som har

ställts ut av ett kreditinstitut, dvs. såväl skuldebrev som bankcertifikat och

andra jämförbara värdepapper. Vissa typer av obligationer undantas dock. Således

kan enligt direktivet även andra institut än banker ingå i systemet. Från denna

huvudregel kan dock betydande undantag göras. Det minimikrav som ställs är att

det som normalt kallas inlåning på konto från allmänheten skall täckas av

insättningsgarantin.

 I flertalet länder begränsas garantin i princip till s.k. inlåning på konto

från allmänheten. I vissa fall förekommer att andra institut än banker får till-

gång till systemet eftersom de får ta emot inlåning på konto. Mycket talar för

att en begränsning till inlåning på konto även bör gälla i Sverige. Från kon-

sumentskyddssynpunkt är det inlåningsmedlen som bör prioriteras med hänsyn till

deras centrala funktion för främst hushållen både vad gäller

betalningstransaktioner och kassahållning. Då därtill inlåningsfunktionen i

bankerna alltjämt utgör kärnan i betalningssystemet stärks ytterligare motivet

för en grundläggande garanti inom detta område. Således är det främst bankerna

som skall ingå i systemet. Med bank avses inte bankkoncerner.

 Det som här föreslås gälla för banker skall även gälla för de värdepappers-

bolag som tar emot insättningar på s.k. kundkonton i samband med att

värdepapperstjänster utförs. Detta behandlas i avsnitt 19.

 EG-direktivet tar inte ställning till om ett eller flera system bör införas

eller hur garantisystemet skall administreras. Det framgår dock att skyddssystem

som omfattar även andra funktioner men väl täcker de minimikrav som direktivet

ställer accepteras, förutsatt att de inte finansieras med skattemedel. I vissa

länder finns mer än ett system som i allmänhet innebär att olika kategorier av

banker, främst affärsbanker och sparbanker, har separata system. Den svenska

bankmarknaden har traditionellt varit indelad i motsvarande huvudgrupper jämte

föreningsbanker. Emellertid medför inte skillnader i associationsform olikheter

i behovet av konsumentskydd. Av strukturella skäl förefaller det därför mindre

angeläget att bygga upp mer än ett system för insättningsskydd. För ett

gemensamt system talar också de ökade möjligheterna till spridning av

kostnaderna för fallissemang som kan uppnås genom att samtliga banker ingår i

ett och samma system.

 Enligt EG-direktivet är grundprincipen för hur system för garanti för in-

sättningar skall finansieras att kostnaderna för denna finansiering i princip

skall bäras av bankerna själva. Denna princip följs bäst genom att bankernas

betalning av systemets kostnader sprids över tiden. Årliga avgifter som tillförs

systemet från bankerna och som placeras utan kreditrisk ger systemet en

beredskap att möta kostnader i samband med bankfallissemang. Eftersom ett

ersättningsfall kan innebära mycket stora utbetalningar till de skyddade

insättarna krävs att systemet har möjlighet att låna erforderliga medel för att

med full trovärdighet kunna fullfölja dess åtagande. Det är vidare av främst

principiella skäl lämpligt att storleken på de avgifter som bankerna betalar är

relaterade till den risk för belastning på systemet som respektive bank utgör.

7 Insättningsgaranti - villkor för att få

driva bankrörelse

7.1 Svenska banker

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna är över lag positiva till att det införs ett insättnings-

garantisystem i Sverige.

 HSB Riksförbund kan dock inte tillstyrka förslaget i promemorian eftersom

sparkassor i ekonomiska föreningar inte omfattas av det föreslagna systemet.

Även Riksbyggens Sparkassa och, i viss mån, Nordiska Sparlån anser att insättare

med konton i sparkassor skall ha rätt att vara anslutna till det svenska

garantisystemet.

 Sveriges Köpmannaförbund och Grossistförbundet anser att det av konkurrensskäl

bör vara möjligt för sådana företag/organisationer som bedriver sparkasserörelse

eller som har system med begränsad inlåning på konto knutna till kontokort att

frivilligt ansluta sig till det svenska garantisystemet. En förutsättning härför

skall dock vara att garantiavgiften återspeglar inlåningens omfattning.

 Riksgäldskontoret, Sveriges Advokatsamfund och Svenska Fondhandlareföreningen

framhåller att det inte är självklart att det svenska garantisystemet skall

drivas i offentlig regi och vara obligatoriskt.

Skälen för regeringens förslag:

Behovet av lagstiftning

I direktivet om system för garanti för insättningar föreskrivs att varje

medlemsland skall se till att ett eller flera obligatoriska garantisystem införs

i landet. Behovet av reglering inom EU av ett sådant konsument-

skydd är en konsekvens av principerna om en enda auktorisation av och åtföljande

etableringsfrihet för kreditinstitut. När banker får etablera filialer i andra

länder och därigenom bidra till ökad konkurrens och effektivitet har det ansetts

nödvändigt att säkerställa en gemensam lägsta nivå för insättningsgaranti

oavsett var i gemenskapen en insättning finns.

För det fall att en bank skall upplösas på grund av dess ekonomiska situation,

måste det finnas ett system som garanterar insättarnas medel hos bankens

samtliga utländska filialer (inom EES) i samma utsträckning som bankens övriga

insättare. En fri etableringsrätt skulle nämligen kunna vålla problem om en bank

inte förmådde att infria sina förpliktelser mot insättarna och detta spred sig

till ett annat medlemsland genom bankens filialer. Ett sådant scenario skulle

kunna utlösa oro och komma att äventyra det finansiella systemets stabilitet

inom hela gemenskapen. Denna bedömning gör sig även gällande i de fall när ett

bankföretag hemmahörande i ett land utanför EES driver verksamhet inom gemenska-

pen från filial.

 I bankrörelselagen (1987:617) finns bestämmelser som innebär att svenska

banker kan tillåtas att driva bankrörelse utomlands från filial och att

utländska bankföretag på samma sätt kan ta emot insättningar här i landet hos en

filial. Verksamhetsförutsättningarna i bankrörelselagen skiljer sig åt beroende

på om banken driver verksamhet inom eller utanför EES respektive om det

utländska bankföretag som driver verksamhet här i landet hör hemma i ett annat

land inom eller utanför EES. Denna uppdelning har även betydelse för

möjligheterna att ingripa mot en bank eller ett bankföretag.

 Mot bakgrund av bestämmelserna i bankrörelselagen och det ovan angivna syftet

med en insättningsgaranti att utgöra ett konsumentskydd, bör det svenska

garantisystemet utformas så att det kan gälla för insättningar hos banker och

bankföretag i samtliga fall som anges i bankrörelselagen. Eftersom officiellt

erkända garantisystem även förekommer utomlands är det nödvändigt att göra

skillnad mellan 1) fall där det bör vara obligatoriskt för banken eller

bankföretaget att den svenska garantin gäller för insättningarna, dvs. fall där

garantin skall utgöra en förutsättning för företagets möjligheter att driva

verksamhet här i landet, och 2) fall där insättningarna skall omfattas av

garantin till följd av en frivillig komplettering. Till det förra fallet 1)

skall hänföras svenska banker, svenska bankers filialer i ett land inom EES samt

filialer till bankföretag från ett land utanför EES där insättningsgaranti

saknas eller där den garanti som erbjuds inte kan anses uppfylla direktivets

krav och därför ej är godtagbar. Till det senare fallet 2) skall hänföras

svenska bankers filialer i ett land utanför EES, filialer till bankföretag från

ett land inom EES samt filialer till bankföretag från ett land utanför EES där

den garanti som erbjuds i och för sig är godtagbar. Nu redovisade uppdelning

mellan obligatoriska och frivilliga fall skall också ligga till grund för

utformningen av de bestämmelser om ingripanden m.m. som skall gälla för det

svenska garantisystemet. I det följande redogörs för i vilka fall den svenska

garantin gäller för insättningar som finns hos en svensk bank eller ett

utländskt bankföretag som driver bankrörelse här i landet från filial. I avsnitt

16 redogörs för konsekvenserna av att en bank eller ett bankföretag inte fullgör

sina skyldigheter mot det svenska garantisystemet.

Ett obligatoriskt garantisystem i offentlig regi

I direktivet finns inga bestämmelser om hur ett garantisystem skall vara organi-

serat eller hur det skall administreras. Inte heller anges hur ett garantisystem

skall vara organisatoriskt placerat i det finansiella systemet eller arten och

graden av reglering. Dessa frågor måste därför bli föremål för nationella över-

väganden. Avseende bör därvid fästas vid de uppgifter och befogenheter som ett

sådant organ bör ges för att kunna ansvara för garantisystemet. Ett avgörande av

frågan om var ansvaret för det svenska garantisystemet skall placeras bör därför

ske efter en bedömning av vad som förefaller mest ändamålsenligt med hänsyn till

garantisystemets utformning och funktion.

 Denna utgångspunkt för ett svenskt garantisystem måste vara avgörande för

frågan om garantisystemet bör vara offentligt eller privat. Svaret på denna

fråga är, som flera remissinstanser påpekat, ingalunda självklar. Man kan väl

tänka sig att staten anger vissa allmänna riktlinjer och att en privat aktör ges

stor frihet att utforma verksamheten. Att garantisystemet måste omgärdas av en

hel del av det allmänna bestämda regler spelar ingen avgörande roll för frågan

om systemet skall vara i offentlig eller privat regi.

 Tre aspekter måste emellertid tillmätas avgörande betydelse.

 Ett garantisystem måste otvetydigt ha den finansiella kapacitet som fordras

för att kunna fullgöra sin uppgift att betala ut ersättning till insät-tarna.

Det får inte finnas grund för att privata aktörers motivation och kapacitet för

att tillhandahålla ett garantisystem som ger ett tillräckligt omfattande skydd

för insättarna sätts ifråga. Även om det inte är omöjligt för ett privat system

att uppfylla dessa krav, torde det ligga närmare till hands att ett offentligt

system med garanterad tillgång till upplåningsmöjligheter når den eftersträvade

och nödvändiga trovärdigheten.

 I vissa länder finns mer än ett system som i allmänhet innebär att olika kate-

gorier av banker, främst affärsbanker och sparbanker, har separata system. Den

svenska bankmarknaden har traditionellt varit indelad i motsvarande huvudgrupper

jämte föreningsbanker. Emellertid medför inte strukturella skillnader olikheter

i behovet av konsumentskydd. Av strukturella skäl förefaller det därför mindre

angeläget att bygga upp mer än ett system för insättningsskydd. Att endast ett

system skall införas i Sverige talar för att systemet skall vara offentligt. Ett

privat alternativ skulle nämligen innebära att ett privat monopol introducera-

des. Bland annat frågor om lika behandling av deltagande banker, inkl. ny-

tillkommande aktörer, kan också vara svårare att lösa på ett tillfredsställande

sätt i ett privat system.

 Till detta skall läggas att ett offentligt system från flexibilitetssynpunkt

kan vara att föredra om systemet i framtiden skall ges utökade funktioner eller

om dess förutsättningar i viktiga hänseenden ändras.

 Mot denna bakgrund bör det svenska garantisystemet vara offentligt och

ansvaret för det läggas på en förvaltningsmyndighet.

 Av det som nu sagts följer att, eftersom det enligt direktivet är obliga-

toriskt för den som tar emot insättningar från allmänheten att omfattas av ett

insättningsgarantisystem, alla svenska banker måste omfattas av samma

garantiordning. Det innebär också att den som tar emot sådana insättningar som

enligt direktivet skall omfattas av insättningsgarantin inte kan få driva sådan

verksamhet utan att deltaga i garantisystemet. En bank skall därför omfattas av

det svenska garantisystemet om banken har tillstånd (oktroj) att driva

bankrörelse. Därigenom kommer de banker som redan beviljats oktroj i Sverige att

omfattas av garantisystemet. Någon möjlighet för dessa banker att stå utanför

garantisystemet kommer således inte att finnas. Frågan om filialers deltagande i

garantisystemet behandlas i avsnitt 7.2.

Sparkasseverksamhet i ekonomisk förening m.m.

Flera remissinstanser har invänt mot att insättningsgarantin endast skall om-

fatta insättningar som har gjorts i banker och vissa värdepappersbolag. Utanför

dessa institut förekommer nämligen insättningar i vissa ekonomiska föreningars

sparkassor, i sparlåneföreningar och i form av medel på kundkonton,

tillhandahållna av rörelsedrivande bolag.

 Det finns olika principiella skiljelinjer både mellan de nu angivna formerna

för insättningar och mellan dessa och de insättningar som enligt promemorians

förslag skall omfattas av insättningsgarantin. Sedan lång tid finns ett

principiellt förbud för andra än banker att ta emot insättningar från

allmänheten. Att insättningar ändå har kunnat tas emot av sparkassor,

sparlåneföreningar och kontoföretag beror på - i de två första fallen - att

verksamheten inte har ansetts bedriven gentemot allmänheten utan mot en krets av

medlemmar, och i det sista fallet att insättningarna inte har ansetts utgöra

inlåning utan förskottsbetalning för varor och tjänster.

 De sparkassor som förekommer i Sverige i dag är i princip knutna till olika

kooperativa företag som drivs i den ekonomiska föreningens form, t.ex.

bostadskooperationen (HSB och Riksbyggen), konsumentkooperationen (KF) och jord-

brukskooperationen. Medan Riksbyggens sparkassa är organiserad som en särskild

juridisk person, är övriga sparkassor integrerade i den ekonomiska föreningens

verksamhet. I dessa fall används de medel som tas emot från medlemmarna som

rörelsekapital av föreningen. En medlems fordran torde vanligen vara

oprioriterad. Det finns inga tillgångar i föreningen som är avskilda för

insättarnas räkning. Med tanke på den grundläggande funktionen hos sparkassorna

- att medlemmarna mot i många fall gynnsam ränta bidrar till föreningens

försörjning med rörelsekapital - är också denna ordning naturlig.

 Sparlåneföreningar fungerar till skillnad från sparkassorna på i princip samma

sätt som ett kreditinstitut. Sparlåneföreningen tar också emot insättningar från

medlemmarna. Insättningarna används för att låna ut medel till medlemmar. De

förekommande föreningarnas storlek är mycket varierande.

 Som nämnts finns också en möjlighet att göra en insättning på ett konto hos

ett företag som tillhandahåller någon form av betalkort. Tillgodohavandet kan i

så fall i princip användas för köp av varor eller tjänster av företag som är

närstående till kontoföretaget. Den typen av insättningar har karaktären av

förskottsbetalning.

 Enligt EG-rätten (artikel 3 i det s.k. andra banksamordningsdirektivet,

89/646/EEG) får inlåning från allmänheten tas emot av kreditinstitut samt av

andra företag, om dessa företag omfattas av en särskild nationell lagstiftning

och verksamheten är underkastad regler och övervakning till skydd för insättare

och investerare.

 Betaltjänstutredningen har i betänkandet Finansiella tjänster i förändring

(SOU 1994:66) lagt fram olika förslag som berör sparkassor, sparlånefö-reningar

och företag som tar emot kundmedel på konto. Regeringen avser att inom kort

lägga fram förslag till riksdagen som innebär att möjligheten för vissa företag

att ta emot kundmedel på konto läggs fast (se lagrådsremiss den 21 september

1995, Fi 94/1942). För verksamheten kommer att gälla vissa begränsningar. Dessa

tillsammans syftar bl.a. till att klargöra kontobehållningarnas karaktär av

förskottsbetalning av varor och tjänster. Kontantuttag kommer i princip inte att

vara tillåtna.

 Kundmedlen har en annan karaktär än de medel som finns på konto hos ett

kreditinstitut. Att det inte rör sig om inlåning i egentlig mening är för övrigt

en förutsättning för att insättningarna i fråga inte skall omfattas av de EG-

regler som gäller om vilka som skall få ta emot inlåning. Vidare är insättarens

syfte med insättningen ett annat än bankspararens. Kontoföretagen verkar

dessutom under helt andra förutsättningar än banker och andra institut som får

ta emot inlåning från allmänheten. Enligt regeringens uppfattning kan det därför

inte vara aktuellt att låta kundmedel på konto omfattas av en

insättningsgaranti.

 Enligt Betaltjänstutredningens nyssnämnda betänkande måste den verksamhet som

i vart fall de större sparkassorna och sparlåneföreningarna bedriver anses vända

sig till allmänheten. Slutsatsen grundas på att var och en - mot erläggande av

viss avgift - kan vinna inträde i den förening som driver verksamheten.

Innebörden av utredningens resonemang är att sparkassorna och

sparlåneföreningarna måste driva verksamheten enligt de gällande reglerna i

andra banksamordningsdirektivet. Det betyder att insättningar skulle kunna tas

emot av föreningarna bara om de är auktoriserade kreditinstitut (i Sverige

banker och vissa värdepappersbolag) eller står under den särskilda reglering som

krävs enligt artikel 3 i direktivet.

 För närvarande medger inte lagstiftningen att banker har annan associa-

tionsform än bankaktiebolag, sparbank eller föreningsbank. Betaltjänstut-

redningen har emellertid föreslagit att bankverksamhet skall kunna drivas även

av kooperativa företag (ekonomiska föreningar). En sådan möjlighet skulle kunna

vara aktuell främst för större sparlåneföreningar. Regeringen ämnar också, som

tidigare aviserats, lägga fram ett förslag till lag om medlemsbanker inom kort,

se den tidigare nämnda lagrådsremissen. Eftersom en sådan ekonomisk förening i

alla avseenden legalt sett kommer att bli jämställd med andra banker är det

naturligt att även de insättningar som dessa företag tar emot omfattas av

insättningsgarantin. Regeringens kommande proposition i ämnet kommer att ta upp

den frågan. Regeringen kommer i det sammanhanget också att behandla frågan om

mindre sparlåneföreningar.

 Det är med tanke på sparlåneföreningarnas verksamhet (att ta emot insättningar

och att låna ut pengar) naturligt att skapa ett regelverk som helt eller i allt

väsentligt ansluter till det som gäller för banker i allmänhet, detta alldeles

oavsett hur EG-direktivets allmänhetsbegrepp rätteligen skall tolkas.

Förhållandena för vissa ekonomiska föreningars sparkassor är däremot andra.

Insättningarna har i många avseenden samma kännetecken som de som kan göras hos

en bank. Medlen kan vara nominellt bestämda, likvida, räntebärande etc. Däremot

använder de mottagande företagen pengarna på helt olika sätt. En bank placerar

till övervägande delen de inströmmade insättningarna i krediter. Det sker under

ett regelverk som bl.a. föreskriver riskspridning samt ingående analyser av

vilka förlustrisker som finns. Dessutom fordras att banken, utöver de medel som

lånas upp genom inlåningen, har ett eget kapital av viss storlek. Slutligen står

bankens verksamhet under det allmännas tillsyn genom Finansinspektionen.

Sparkassorna, däremot, saknar för närvarande regelverk. Några krav på viss

uppnådd soliditet eller andra skyddsregler finns inte. De inlånade medlen

används, som tidigare antytts, ofta i företagets allmänna rörelse. Även om det

finns stora skillnader mellan olika sparkassor - och olika individer - uppgår

ibland de insättningar som en enskild medlem gjort i en sparkassa till betydande

belopp.

 Alldeles oavsett om en sparkasseverksamhet skulle anses vända sig till

allmänheten - och således omfattas av den nämnda regeln i andra banksam-

ordningsdirektivet - eller inte kan det finnas skäl att fråga sig om den inte

borde omgärdas av vissa regler och i så fall också om någon form av samhällelig

kontroll av verksamheten borde arrangeras. Den främsta anledningen är givetvis

att vissa större sparkassor har åtskilliga insättare och förvaltar betydande

belopp. Det rör sig också om, i många fall, ett långsiktigt sparande, stundom

motiverat av socialt viktiga sparmål, t.ex. bostadssparande. Det argumentet

förstärks också av att insättarna i många fall inte har något klart begrepp om

hur deras sparmedel förvaltas.

 Mot den bakgrunden är det angeläget att frågan om en reglering av sparkassorna

belyses. Regeringen har därför tillkallat en utredare med uppdrag att se över

frågan. Avsikten är att, om denne bedömer det som lämpligt, förslag till en

ändamålsenlig reglering av sparkasseverksamhet skall läggas fram.

 Eftersom medlemsfinansiering ingår som ett traditionsenligt och ändamålsenligt

inslag i den kooperativa företagsformen bör det regelverk som sedermera införs

inte onödigtvis lägga hinder i vägen för sparkasseverksamhet i ekonomiska

föreningar. Regelverket bör alltså inte vara mer strikt än som oundgängligen

fordras för det grundläggande skydd som insättarna kan göra anspråk på.

Motsvarande bör också vara vägledande vid bestämmandet av den tid inom vilken

sparkassorna skall inrättas enligt den nya modellen.

 Det som nu sagts är avsett att utgöra en bakgrund till regeringens

ställningstagande i den fråga som väckts av flera remissinstanser, nämligen om

insättningar i kooperativa sparkassor bör omfattas av den i denna lagrådsremiss

föreslagna insättningsgarantin. Som redan framgått menar regeringen att

insättarna i sparkassorna förtjänar att skyddas genom att särskilda bestämmelser

införs om sparkasseverksamhet. Sparkassorna har emellertid inte den centrala

roll, för hushållen och samhället, i betalningssystemet som bankerna har. Att

insättningar i sparkassor skall omfattas av det obligatoriska garantisystemet,

som vissa remissinstanser anfört, är inte självklart. Enligt regeringens

uppfattning talar nämligen flera skäl med beaktansvärd styrka mot en sådan

lösning.

 Som kommer att framgå senare i denna proposition föreslår regeringen

införandet av ett insättningsgarantisystem som i princip är solidariskt. Alla

institut som enligt gällande lag får ta emot inlåning från allmänheten (dvs.

banker och i vissa fall värdepappersbolag) verkar under identiska förut-

sättningar. De är kringgärdade av ett gemensamt regelverk, syftande både till

skydd av betalningssystemet och av konsumenterna. Insättningsgarantin

förutsätter att alla dessa institut bidrar till finansieringen av garantin. Om

ett institut fallerar kommer dess insättare att kompenseras av medel som alla

institut samlat samman. Vidare kommer alla kvarvarande institut, om ett

fallerat, att solidariskt få bidra till återställande av garantisystemets

kapacitet. Mot den bakgrunden är det svårt att föreställa sig att företag som

inte omfattas av det grundläggande regelsystemet - som bl.a. garanterar

riskspridning, något som strider mot sparkassornas grundidé att vara till gagn

för föreningens verksamhet inom dess verksamhetsområde - skall inrymmas i

garantiordningen.

 Ett viktigt inslag i det garantisystem som regeringen föreslår är att

omfattade institut skall bidra till systemet med avgifter i förhållande inte

bara till institutets andel av de totalt garanterade insättningarna, utan också

att avgiftssättningen skall grundas på en bedömning av varje enskilt instituts

risknivå. Som kommer att framgå i det följande har regeringen valt att använda

institutens kapitaltäckningsgrad som ett mått på risknivån. I ett sådant system

låter sig andra företag, som inte lyder under kapitaltäckningskrav, svårligen

inordna.

 Sammantaget anser regeringen att skälen mot att sparkassor skall omfattas av

den obligatoriska insättningsgarantin överväger. Det innebär att endast

insättningar i banker och vissa värdepappersbolag, skall omfattas av den

obligatoriska garantin.

 Regeringens ståndpunkt i den frågan innebär emellertid inte att tanken på en

garantiordning för insättare i sparkassor förkastas. Tvärtom förtjänar

sparkassesparares insättningar av flera skäl skydd. Som redan anmärkts kan en

enskilds sparande i en sparkassa uppgå till betydande belopp och vara av

väsentlig betydelse för dennes ekonomi. Ofta är också sparandet långsiktigt och

tjänar viktiga syften. Det bör därför klarläggas hur ett särskilt skydd för

sparare i sparkassor kan utformas. Det ingår i den tidigare nämnda utredarens

uppdrag.

7.2 Filialer

7.2.1 Direktivets förbud mot export av nationella garantisystem

I ingressen till direktivet framhålls att det inte är meningen att garantisys-

temen i de olika medlemsländerna skall användas som konkurrensmedel. Skälet till

detta anges vara att det kan leda till marknadsstörningar och snedvridning av

konkurrensen om ett utländskt bankföretag tillåts att genom hemlandets

garantisystem erbjuda insättare hos bankföretagets filial i värdlandet en bättre

garanti för insatta medel än vad värdlandets system kan erbjuda.

 Följden av att garantisystemen enligt den tvingande bestämmelsen i direktivet

(artikel 4.1) inte får användas som konkurrensmedel är att det svenska

garantisystemet inte får ge ett skydd för insättningar som en insättare gör i en

svensk banks filial i ett EES-land som är bättre än det som insättaren får om

denne sätter in medlen i ett bankföretag som omfattas av ett inhemskt

garantisystem. Omvänt gäller att filialer från vilka utländska bankföretag

driver bankrörelse i Sverige inte får exportera det skydd för insättningar som

hemlandets garantisystem kan erbjuda om detta ger ett bättre skydd än det

svenska systemet. I båda fallen torde det ankomma på resp. lands tillsynsmyndig-

heter och garantisystem att reagera om sådant förekommer. Om den nationella

lagstiftningen i ett annat EES-land mot förmodan skulle tillåta att ett

bankföretag från ett sådant land driver bankrörelse från filial i ett annat EES-

land och där erbjuder insättare ett bättre skydd för insättningar än vad ett

inhemskt garantisystem kan erbjuda, torde det emellertid inte bli aktuellt för

Finansinspektionen att i första hand vidta sanktioner mot bankföretaget i fråga.

Att en sådan konkurrensfördel tillskapats av den nationella lagstiftningen i ett

EES-land bör i stället angripas genom de förfaranden som anges i EG-fördraget.

 EG-kommissionen skall före den 31 december 1999 utvärdera denna begränsnings-

regel och i en rapport till Europaparlamentet och EU-rådet föreslå i vilken

utsträckning som den skall bestå. Det kan nämnas att Tyskland vänt sig till EG-

domstolen och där angripit bl.a. bestämmelserna om exportförbud i direktivet.

Detta förhållande påverkar emellertid inte medlemsländernas skyldighet att

införliva direktivets bestämmelser i de nationella rättsordningarna.

 Det kan noteras att direktivet inte förbjuder export av garantisystem i

förhållande till tredje land.

7.2.2 Svenska bankers filialer utomlands

 Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer med regeringens

förslag utom på följande punkter. Möjligheten för en svensk banks filial i ett

land utanför EES att omfattas av det svenska garantisystemet regleras. I stället

för att avtal skall träffas om att bankens filial skall omfattas av det svenska

garantisystemet införs en ordning som innebär att garantimyndigheten skall fatta

beslut om detta efter en ansökan från banken.

 Remissinstanserna: Enligt Bankstödsnämnden har garantimyndighetens beslut, att

tillåta eller vägra svenska instituts filialer utanför EES eller utländska

instituts filialer i Sverige att omfattas av det svenska garantisystemet,

karaktär av myndighetsutövning. I stället för att myndigheten träffar avtal om

att en sådan filial skall omfattas av garantisystemet, bör myndigheten, efter

ansökan från det aktuella institutet, avgöra frågan genom ett beslut. Denna

ordning hindrar inte att det till grund för ett sådant beslut ligger avtal

mellan myndigheten och institutet eller en myndighet i institutets hemland.

Bankstödsnämnden påpekar vidare att det saknas bestämmelser som reglerar det

fallet att ett svenskt institut vill ansluta en filial i ett land utanför EES

till det svenska garantisystemet. En något utförligare reglering av förutsätt-

ningarna för att låta svenska resp. utländska instituts filialer omfattas av det

svenska systemet är därför påkallad enligt nämnden. Vidare framhåller Bankstöds-

nämnden att det är av betydelse för tillämpningen av regelsystemet att det kan

fastställas att en insättning är gjord hos en filial. Bankstödsnämnden

förutsätter därvid att uttrycket gjord hos inte innebär att insättaren skall ha

gjort insättningen vid ett besök på det aktuella filialkontoret, utan att det är

insättarens konto som skall vara kopplat till filialen.

 Sveriges Advokatsamfund anser att det inte är motiverat att det svenska

garantisystemets omfattning sträcker sig utanför EES-området. Enligt samfundet

skulle en sådan utvidgning innebära en ökad belastning på garantisystemet och

skulle i förlängningen drabba aktieägare och insättare i svenska banker och, i

den mån tillgångarna i systemet inte räcker till, de svenska skattebetalarna.

Samfundet anser därför att det svenska garantisystemet inte skall omfatta

svenska bankers filialer i länder utanför EES-området. Filialer i dessa länder

får i stället erbjuda det insättarskydd som normalt tillhandahålls i respektive

land.

 Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 kap. 6 § bankrörelselagen krävs

tillstånd för att ett svenskt bankaktiebolag skall få inrätta filial utomlands.

Bestämmelsen gäller all filialetablering utomlands. Om etableringen skall ske i

ett EES-land tillämpas de kompletterande reglerna i 1 kap. 7 § samma lag. När

ett filialtillstånd ges skall Finansinspektionen underrätta den behöriga myndig-

heten i det land där filialen skall inrättas. Till underrättelsen skall fogas

uppgifter om bl.a. det system för garanti för insättningar som gäller för

banken.

 Avgörande för frågan om den svenska bankens filial skall omfattas av det

svenska garantisystemet eller ett garantisystem i det land där filialen driver

verksamhet (värdlandet) är om värdlandet är ett EES-land.

 Om värdlandet är ett EES-land skall filialen omfattas av hemlandets, dvs.

Sveriges, garantisystem. Den ersättning som kan komma att lämnas av det svenska

garantisystemet begränsas emellertid i princip av förbudet mot export av

nationella garantisystem (se avsnitt 7.2.1). Denna begränsning innebär även att

ersättningen inte får avse fler slag av insättningar eller betalas till andra

insättare än vad som följer av bestämmelserna i det landet.

 Direktivet behandlar inte frågan om en svensk banks filial i ett land utanför

EES skall omfattas av det svenska garantisystemet. Utgångspunkten för

utformningen av det svenska garantisystemet bör vara, som Svenska Advokatsam-

fundet anfört, att en sådan filial inte skall omfattas av det svenska systemet.

Skälet är att ett motsatt ställningstagande skulle kunna innebära en

konkurrensnackdel för banken. Det är nämligen inte säkert att konkurrensmiljön

(exempelvis brister i informationen till insättarna eller statens förhåll-

ningssätt till krisdrabbade banker) i ett sådant land är sådan att en kostnad

för en insättningsgaranti uppfattas som motiverad av kunderna. Om det svenska

garantisystemet har en ersättningsnivå som överstiger vad värdlandets

garantisystem erbjuder, kan detta medföra att bankens kostnader för inlåningen

därigenom blir högre, eftersom banken måste betala för den garanti som det

svenska systemet erbjuder filialens insättare. Detta gäller med än större styrka

om värdlandet saknar insättningsgaranti.

 Eftersom direktivets exportförbud inte gäller i förhållande till tredje land,

bör emellertid den svenska banken kunna välja att låta bankens filial omfattas

helt eller delvis av det svenska garantisystemet. Denna valfrihet för den

svenska banken kan i praktiken givetvis komma att begränsas beroende på vilket

utrymme värdlandets lagstiftning ger banken att låta insättningarna hos filialen

omfattas av det svenska garantisystemet. Den frågan ankommer emellertid inte på

svenska myndigheter att pröva.

 Ett beslut av garantimyndigheten att tillåta eller vägra en filial att

omfattas av det svenska garantisystemet har, som Bankstödsnämnden påpekat,

karaktär av myndighetsutövning. I stället för den i promemorian föreslagna

ordningen, att garantimyndigheten i förekommande fall träffar avtal med den bank

eller det bankföretag som avser att låta en filial omfattas av det svenska

garantisystemet helt eller delvis, bör gälla att garantimyndigheten, efter

ansökan från banken eller bankföretaget, avgör detta genom att fatta ett beslut

i frågan. Garantimyndigheten bör regelmässigt kunna besluta att en filial skall

omfattas av det svenska garantisystemet om exempelvis erforderlig information om

bankens engagemang kan garanteras.

 Avgörande för om en insättning kan grunda rätt till ersättning från

garantisystemet är att insättningen finns hos någon av de banker eller

bankföretag som kan omfattas av systemet. Oavsett om det är fråga om en filial

till en bank eller till ett bankföretag hemmahörande i ett land inom eller

utanför EES gäller, att filialen skall ha en egen bokföring, som är skild från

bankföretagets bokföring. Denna ordning medför även att en insättning kan

hänföras till ett konto hos viss filial oavsett var insättningen är gjord. Skäl

att i insättningsgarantisammanhang införa särskilda regler om vad som avses med

att en insättning finns hos en filial föreligger därför inte.

7.2.3 Filialer till bankföretag från ett annat land inom EES

I promemorian föreslogs att ett garantisystem i ett annat EES-land inte får

erbjuda en garanti för insättningar hos filialer i Sverige till ett bankföretag

från det landet som är mer omfattande eller vars ersättningsnivå överstiger den

högsta ersättningsnivå som kan erbjudas av det svenska garantisystemet. Ersätt-

ningen får inte heller avse fler slag av insättningar eller betalas till andra

insättare än vad som följer av bestämmelserna i Sverige. Ett brott mot ett

sådant exportförbud innebär enligt förslaget att det aktuella bankföretaget inte

får driva bankrörelse i Sverige från filial.

 Svenska Bankföreningen påtalar i remissvaret att bestämmelserna om

exportförbud i direktivets artikel 4.1 inte innebär att något förbud mot att

driva filialverksamhet uppställs för det fall exportförbudet överträds.

 Enligt 1 kap. 5 § bankrörelselagen kan ett bankföretag från ett land inom EES

driva bankrörelse i Sverige sedan Finansinspektionen mottagit en underrättelse

om detta från en behörig myndighet i bankföretagets hemland. Svenska myndigheter

har normalt inte rätt att vägra sådant marknadstillträde för EES-banker.

 Det är den behöriga myndigheten i bankföretagets hemland som prövar om

bankföretaget skall få verka i ett EES-land. Finansinspektionen skall under-

rättas om att lämplighetsintyg utfärdats av hemlandsmyndigheten och har att

godta detta. En sådan underrättelse skall åtföljas av bl.a. en uppgift om nivån

på och omfattningen av den insättningsgaranti som gäller för insättare i

bankföretaget.

 Så snart Finansinspektionen har givit klartecken kan filialen etableras och

verksamheten påbörjas. Detsamma gäller om inspektionen inte uttryckligen har

reagerat inom två månader efter det att underrättelsen från hemlandsmyndigheten

mottagits.

 Enligt artikel 4.1 i direktivet skall hemlandets garantisystem omfatta

filialer från vilka bankföretag driver bankrörelse i andra EES-länder. Det inne-

bär att om ett utländskt bankföretag hemmahörande i ett annat land inom EES

driver bankrörelse från filial i Sverige, kommer filialen att omfattas av minst

ett officiellt erkänt garantisystem i hemlandet. Den ersättning som kan komma

att lämnas av ett sådant garantisystem begränsas på samma sätt som ersättningen

från det svenska garantisystemet av bestämmelserna om förbud mot export av

nationella garantisystem. Som framhållits i avsnitt 7.2.1 torde det kunna

förutsättas att EES-ländernas reglering av resp. insättningsgarantisystem

innehåller bestämmelser som medför att utländska bankföretags filialer här i

landet inte omfattas av mer gynnsamma garantiregler än de svenska bankerna. Som

Bankföreningen påpekat bör det inte ställas upp något förbud för EES-bankers

filialverksamhet av detta skäl. Bankföretaget torde nämligen inte kunna påverka

förhållandet. Det är i stället rimligare att de regler som finns om

medlemsländers bristfälliga införlivande av gemenskapsrätten får komma till

användning.

 Från huvudregeln att en filial till en EES-bank omfattas av minst ett garanti-

system i hemlandet finns övergångsvis ett undantag. Enligt en övergångsregel

(artikel 12 i direktivet) får vissa namngivna kreditinstitut i Grekland och

Spanien ta emot insättningar utan att omfattas av en insättningsgaranti, dock

längst till den 31 december 1999. Om ett sådant institut etablerar en filial i

ett annat EES-land får detta kräva att institutet ansluter sig till värdlandets

garantisystem. Sannolikheten för en sådan etablering i Sverige är så liten att

det inte är motiverat att införa ett sådant krav. Däremot kan ett värdland

enligt direktivet inte kräva att instituten i de medlemsländer där

garantisystemen nu garanterar insättningar till ett belopp som överstiger 15 000

ecu men inte uppfyller direktivets krav på 20 000 ecu ansluter sig till

värdlandets garantisystem. Enligt artikel 7.2 i direktivet behöver dessa

garantisystem inte anpassa ersättningsnivån till direktivets krav förrän efter

utgången av år 1999. Insättningar hos sådana bankföretags filialer här i landet

kan emellertid komma att omfattas av garantisystemet på grund av att frivillig

komplettering av hemlandets garanti skett (se avsnitt 7.3).

7.2.4 Filialer till bankföretag från ett land utanför EES

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Som

förutsättning för att insättningar hos filialen skall omfattas av det svenska

garantisystemet skall dock, på samma sätt som angivits angående en svensk banks

filial i avsnitt 9.2.2, gälla att garantimyndigheten, efter en ansökan från

bankföretaget, beslutat om detta.

 Remissinstanserna: Bankstödsnämnden anser att det inte finns någon anledning

att ha en regel som innebär att ett institut från tredje land skall vara

skyldigt att ansluta sin filial i Sverige till det svenska garantisystemet, om

systemet i hemlandet inte är "godtagbart" t. ex. därför att det inte är

finansierat av bankerna. Enligt Bankstödsnämnden är det inte heller självklart

att den föreslagna lagen om insättningsgaranti skall ställa upp ett förbud mot

import av garantisystem från tredje land. Bankstödsnämnden föreslår vidare att

som ytterligare förutsättning för garantimyndighetens beslut att låta ett

utländskt instituts filial omfattas av det svenska garantisystemet bör gälla,

att garantimyndigheten får tillräckliga uppgifter om det aktuella institutet

från de behöriga myndigheterna i institutets hemland. Med en sådan ordning

undviks, enligt Bankstödsnämnden, att problem uppstår på grund av att be-

stämmelserna i 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) hindrar Finansinspektionen

från att, i samband med att filialtillstånd lämnas, vidarebefordra upplys-

ningarna till garantimyndigheten. Om det är fråga om ett institut som redan

omfattas av ett garantisystem i hemlandet, kan det behövas att den svenska

myndigheten haft möjlighet att sluta ett samarbetsavtal med hemlandsmyndigheten.

 Sveriges Advokatsamfund anser att filialer till bankföretag utanför EES inte

bör kunna omfattas av det svenska garantisystemet. Skyddet för svenska insättare

kan åstadkommas genom att filialtillstånd endast ges om filialen omfattas av ett

officiellt erkänt garantisystem i hemlandet som skyddar insättningar här i

landet i samma utsträckning som gäller enligt det svenska garantisystemet.

Enligt samfundet skulle det motsatta förhållandet innebära att det svenska

garantisystemet bär risker som det knappast finns anledning att bära. Ytterst

skulle följden bli att svenska skattebetalare skyddar icke EES-företags och

privatpersoners insättningar i en icke EES-bank, vilket inte bör vara någon

svensk angelägenhet enligt samfundet.

 Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 1 kap. 4 § bankrörelselagen gäller att

filialer till bankföretag, hemmahörande i ett land utanför EES, får driva

bankrörelse från filial i Sverige först efter tillstånd från regeringen eller,

efter regeringens bemyndigande, Finansinspektionen. Tillstånd till filialetable-

ring skall lämnas om den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven

på en sund bankverksamhet.

 Om insättare hos en filial till ett bankföretag från tredje land, som lämnats

tillstånd att driva bankrörelse i ett medlemsland (värdlandet), inte kan

erbjudas en garanti för sina insättningar genom hemlandets system som uppfyller

direktivets minimikrav, kan medlemsländerna enligt andra stycket i artikel 6.1

kräva att filialen skall omfattas av medlemslandets garantisystem.

 Det är rimligt, framför allt av konsumentskyddsskäl, att ställa krav på att en

filial skall erbjuda en insättningsgaranti som uppfyller minst samma krav som

gäller för EES-bankerna. Detta medför att om insättare hos ett bankföretags

filial i Sverige inte omfattas av ett officiellt erkänt garantisystem i

hemlandet, som skyddar insättningar här i landet i samma utsträckning som gäller

enligt direktivet, skall som förutsättning för filialtillståndet gälla att

filialen är ansluten till det svenska garantisystemet. Om garantisystem saknas i

hemlandet kan detta ske genom att bankföretaget ansöker hos den svenska

garantimyndigheten om att insättningar hos filialen skall omfattas av

garantisystemet i dess helhet. Om det finns ett i sig godtagbart system i

hemlandet innebär nämndens beslut en komplettering av skyddet för insättning-

arna. Ett hemlandsskydd är inte godtagbart om det, exempelvis, inte skyddar

insättningar i minst samma utsträckning som gäller enligt direktivet eller dis-

kriminerar insättare hos filialer i utlandet.

 Ett beslut om att filialen helt eller delvis omfattas av det svenska

garantisystemet innebär att filialen, på samma sätt som svenska banker, lämnar

uppgifter och betalar fastställda avgifter till garantisystemet och att

insättarna i händelse av bankföretagets fallissemang erbjuds samma skydd som

skulle ha tillkommit en insättare i en svensk bank. Som anförts ovan måste

tillgången till relevant information vara garanterad för att ett sådant beslut

skall bli aktuellt. En ansökan om att ett bankföretags filial skall omfattas av

det svenska garantisystemet bör, som anförts i avsnitt 7.2.3, föranleda att

samma krav som gäller för svenska banker ställs vad avser tillgången till

erforderlig information angående det aktuella bankföretaget och dess engagemang.

Det svenska garantisystemet skall nämligen, i enlighet med de övergripande

riktlinjerna i direktivets bilaga 2, kunna kräva relevant information och ha

rätt att kontrollera sådan information hos de behöriga myndigheterna i

bankföretagets hemland. Med denna ordning behöver den av Bankstödsnämnden

redovisade situationen inte uppstå som innebär att sekretesslagens bestämmelser

förhindrar att garantimyndigheten ges relevant information angående det aktuella

bankföretaget. Denna ordning bör gälla oavsett om bankföretaget är hemmahörande

inom eller utanför EES. Enligt Lagrådets mening behöver frågan om nämndens

beslutsunderlag inför prövningen av en ansökan från ett bankföretag inte

behandlas i lagen om insättningsgaranti. Detta kan i stället ske i en

regeringsförfattning. Bestämmelsen i 21 § i det remitterade lagförslaget utgår

därför, jfr dock kommentaren till 16 § lagen om insättningsgaranti.

 Samma begränsningar som gäller för garantisystemen inom EES bör tillämpas för

garantisystemen i tredje land när det gäller att erbjuda en garanti för insatta

medel hos filialer i Sverige som drivs av bankföretag från sådana länder. I

motsats till vad Bankstödsnämnden anfört, anser regeringen alltså att det bör

gälla ett förbud mot import av garantisystem från tredje land som vid en

jämförelse med det svenska garantisystemet kan anses ge ett bättre skydd. Genom

ett sådant importförbud undviks att en situation uppstår som kan innebära

konkurrensnackdelar inte bara för bankföretag, hemmahörande i ett annat land

inom EES, som driver bankrörelse i Sverige från filial, utan även för svenska

banker. Även om dessa nackdelar eventuellt skulle kunna mötas genom frivilliga

lösningar utanför garantisystemet, såsom privata kreditförsäkringar, kan inte

uteslutas att sådana lösningar i otillräcklig utsträckning bidrar till

konkurrensneutralitet. För svenskt vidkommande bör det således inte bara vara en

förutsättning för filialtillstånd att importförbudet inte överträds. Ytterst bör

en överträdelse även kunna resultera i att en redan etablerad filial inte längre

skall få vara verksam här. Till skillnad mot vad som gäller i förhållande till

EES-bankerna, bör garantimyndigheten i dessa fall kunna initiera att åtgärder

vidtas mot ett bankföretag som bryter mot importförbudet.

 Vid etablering av en filial till ett utländskt bankföretag sker en prövning av

om den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

bankverksamhet. Det innebär att Finansinspektionen gör en bedömning av

bankföretaget och dess filial som i mångt och mycket överensstämmer med den som

görs vid oktrojprövningen. Dessutom gäller att bankföretaget i sitt handlande

skall stå under betryggande tillsyn. Det förutsätts att de båda

tillsynsmyndigheterna skall utväxla behövlig information. Mot den bakgrunden kan

det inte hävdas att utländska filialer är mer riskfyllda än svenska banker. I

motsats till vad Sveriges Advokatsamfund föreslagit, bör därför gälla att

filialer till bankföretag från tredje land skall kunna omfattas av det svenska

garantisystemet.

 Med denna utgångspunkt är det inte heller aktuellt att, som samfundet

föreslagit, kräva som förutsättning för att bevilja ett bankföretag från tredje

land filialtillstånd att insättningar hos filialen skall skyddas i minst samma

utsträckning som gäller enligt det svenska garantisystemet. Det bör, liksom för

EES-filialer, vara tillräckligt att filialer från tredje land omfattas av ett

garantisystem som utformats i enlighet med direktivets minimiregler.

7.3 Frivillig komplettering av hemlandets garanti genom

anslutning till det svenska garantisystemet

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Som

förutsättning för en frivillig komplettering skall dock gälla att

garantimyndigheten, efter en ansökan från bankföretaget, beslutat om

kompletteringen och att myndigheten garanterats tillgång till erforderlig

information om bankföretaget och dess filial.

 Remissinstanserna: Remissinstanserna kommenterar inte förslaget eller lämnar

det i huvudsak utan erinran.

 Bankstödsnämnden föreslår, i de fall en viss insättning omfattas av både det

svenska systemet och ett system i ett annat land, att det svenska

garantisystemet skall ta förstahandsansvar för insättningar hos svenska institut

och att det skall överlåtas åt andra länders myndigheter att ta

förstahandsansvar för insättningar hos sina institut. Enligt Bankstödsnämnden

torde det knappast vara acceptabelt för andra länder att det svenska garanti-

systemet, i de fall där insättningens belopp understiger

20 000 ecu, förutsätter att det utländska systemet alltid skall betala hela

ersättningen, oavsett om det är fråga om ett svenskt eller utländskt institut.

Detta strider mot vad som tycks vara förutsett i punkt d i bilaga 2 till

direktivet. Vidare skulle det uppstå en svårhanterlig situation om det andra

landet har en liknande regel för sitt system. Vidare sätter Bankstödsnämnden i

fråga om det inte bör ställas upp ett krav på tillstånd från svensk myndighet

för att ett svenskt institut skall få ansluta en filial till ett garantisystem i

det land (i första hand i ett annat EES-land) där filialen driver verksamhet.

Genom ett sådant tillståndskrav kan den svenska myndigheten lämnas tillfälle att

sluta samarbetsavtal med den utländska myndigheten innan tillstånd lämnas.

 Skälen för regeringens förslag: I enlighet med artikel 4.3 i direktivet skall

ett bankföretag hemmahörande i ett EES-land kunna ansluta en filial till det

svenska garantisystemet genom att ansöka om detta hos den svenska garantimyndig-

heten. Denna kompletteringsmöjlighet förutsätter att det svenska garantisystemet

kan erbjuda en garanti för insättningar som till omfattning eller ersätt-

ningsnivå överstiger den garanti som erbjuds i filialens hemland och att

myndigheten fattar ett beslut om kompletteringen. Som framhållits under avsnitt

7.2.4 förutsätter ett sådant beslut att garantimyndigheten ges tillgång till all

nödvändig information om bankföretaget och dess filial.

 Om ett ersättningsfall inträffar beträffande en EES-bank som har kompletterat

det skydd för insatta medel hos filialen som erbjuds genom hemlandets

garantisystem, skall det svenska garantisystemets ansvar vara begränsat till att

endast avse den del av skyddet för medlen som garanteras genom den frivilliga

kompletteringen.

 Vad som nu sagts gäller givetvis på motsvarande sätt beträffande den

komplettering som görs av den garanti som ett bankföretag utanför EES eventuellt

omfattas av, dvs. i sådana fall som avses i avsnitt 7.2.4.

 Något behov av att införa en bestämmelse med innebörd att den svenska garanti-

myndigheten i förhand skall godkänna varje komplettering av den svenska garantin

som en svensk bank avser göra i det land där bankens filial driver verksamhet,

föreligger inte.

7.4 Överenskommelser med utländska myndigheter m.m.

I promemorian föreslogs att den svenska garantimyndigheten skall samarbeta med

vederbörliga garantiorgan eller annan behörig myndighet i andra länder för det

fall en svensk banks filial anslutit sig till ett garantisystem i det land där

verksamheten drivs eller om en filial till ett utländskt bankföretag omfattas av

det svenska garantisystemet. Enligt Lagrådets mening behöver denna fråga inte

behandlas i lagen om insättningsgaranti utan kan tas upp i en

regeringsförfattning. Bestämmelsen i 20 § i det remitterade lagförslaget utgår

därför. I avsnitt 7.3 har angivits att det i vissa fall föreligger skäl till att

garantimyndigheten samarbetar med utländska garantiorgan och behöriga

myndigheter. Därutöver kan följande anmärkas.

 Om en filial till ett utländskt bankföretag ansluter sig till det svenska

garantisystemet kan det finnas flera skäl för den svenska garantimyndigheten att

ingå samarbetsavtal med företrädare för ett garantisystem eller en behörig

myndighet, t.ex. en tillsynsmyndighet, i bankföretagets hemland. Genom ett

sådant avtal kan säkerställas att insättare hos filialen omgående erhåller

korrekt ersättning i händelse av att insättningarna konstaterats vara

indisponibla av de behöriga myndigheterna i hemlandet. Inte minst bör parterna

bestämma hur motkrav, som kan ge upphov till kvittning, skall regleras inom

garantisystemen. Vidare är det väsentligt att ansvaret för de garanterade

insättningarna fördelas mellan systemen i händelse av ett ersättningsfall. Genom

samarbetsavtalet kan också den svenska garantimyndigheten tillförsäkra sig

information om varje beslut av en myndighet i bankföretagets hemland som innebär

att insättningarna hos ett bankföretag är indisponibla. Dessutom bör den svenska

garantimyndigheten tillförsäkra sig sådan information som kan behövas för att

bestämma den avgift som filialen skall betala. Behov av att ingå samarbetsavtal

uppstår även i de fall en svensk banks filial ansluter sig helt eller delvis

till ett garantisystem i det land där filialen driver sin verksamhet.

 Med hänsyn till vad som nu anförts bör införas en möjlighet för

garantimyndigheten att, efter bemyndigande från regeringen, ingå ett sådant

samarbetsavtal. Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ingås överenskommelse med

annan stat eller mellanfolklig organisation av regeringen. Regeringen kan med

stöd av 10 kap. 3 § regeringsformen uppdra åt förvaltningsmyndighet att ingå

internationell överenskommelse där det inte krävs riksdagens eller Utrikesnämn-

dens medverkan. De överenskommelser som kommer i fråga i in-

sättningsgarantisammanhang är sådana att regeringen och, efter bemyndigande,

garantimyndigheten kan ingå dem utan riksdagens eller Utrikesnämndens medverkan.

Med hänsyn till bestämmelserna i regeringsformen behöver det inte anges också i

lagen om insättningsgaranti att regeringen eller garantimyndigheten kan ingå

överenskommelser med behöriga myndigheter i andra länder.

 Förslaget har utformats i enlighet med de rekommendationer som föreslås i

bilaga 2 till direktivet. Detta förslag innebär inte att den svenska

garantimyndigheten skall utöva tillsyn över finansiella institut. Sådan tillsyn,

liksom samarbete i tillsynsfrågor med utländska myndigheter, skall helt och hål-

let skötas av Finansinspektionen.

8 Garanterade insättningar

8.1 Kontoslag

 Promemorians förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Bestämmelsen att medel på allemanssparkonto inom banken inte omfattas av

garantisystemet utan skyddas av staten genom Riksgäldskontoret finns inte i

promemorian, däremot ett bemyndigande för regeringen att närmare föreskriva

vilka slag av insättningar som omfattas av garantin.

 Remissinstanserna: Postgirot Bank AB och Posten AB samt Nordiska Sparlån

ifrågasätter om inte konsumentskyddet skulle vara bättre tillgodosett om även

sparkonton med fast ränta med till viss tid bundet belopp omfattades av

garantin. Fristående Sparbankers Riksförbund, Finansförbundet och Svenska

Bankkunders Riksförbund menar att allt sparande på konto i bank skall omfattas

av garantin, dvs. även inlåning inom det individuella pensionssparandet, IPS,

samt räntebundet sparande. Enligt Svenska Bankkunders Riksförbund kan förslaget

att inte låta garantin gälla för vissa former av sparande få den effekten att en

insättare för att ha sitt kapital säkrat inte har möjlighet att välja bästa

förräntningsform. Detta gynnar enbart bankerna på insättarnas bekostnad.

Fristående Sparbankers Riksförbund menar att det är viktigt att allt

kontosparande i bank skyddas för att även traditionella banker i Sverige skall

kunna delta i den konkurrens som är behövlig för att konsumentens intresse skall

kunna tillgodoses på bästa sätt. Det krävs att dessa banker kan tillhandahålla

ett kontoutbud utöver ren avistaräkning. Juridiska Fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN] framhåller

vikten av att det därför redan i lagen klart framgår vilka insättningar som

omfattas av garantin. Fakulteten menar vidare att det från konsumentsynpunkt är

högeligen önskvärt att insättarna har samma skydd oavsett på vilken typ av

konton de placerat sina sparmedel.Beträffande kriteriet att kunden skall

fortlöpande kunna sätta in och ta ut pengar konstaterar Konsumentverket att

ingen närmare analys har gjorts av om detta kriterium kommer att påverka räntan

på inlåningskontona negativt och om detta kan leda till en ökande överströmning

från sparkonton till obligationer och andra sparformer som inte omfattas av

insättningsgarantin. Riksskatteverket påpekar att det i förarbetena till lagen

(1983:890) om allemansparande sägs att lagens regler innebär att banken har en

fordran på Riksgäldskontoret och en skuld till spararen (prop. 1983/84:30 s.

31). Om det är banken som är gäldenär, kommer insättarens medel (fordran) på

allemanssparkonto att ingå i, och ta utrymme av, det garanterade beloppet 20 000

ecu. Det bör göras klart hur det förhåller sig i denna fråga. Även

Riksgäldskontoret har synpunkter på behandlingen av allemanssparkonton. Det

anser att behållningen på dessa konton inte, innan de slussas vidare till Riks-

gäldskontoret, skall omfattas av garantin. Skälet härtill är att en dylik

garanti är överflödig, eftersom staten genom Riksgäldskontoret redan garanterar

sådan behållning (prop. 1983/84:30 s. 26 och 31). Konkurrensverket finner inte

att de avgränsningar som görs av olika placeringsformer i avsikt att definiera

vad som skall omfattas av garantin innebär att konkurrensen snedvrids på

kapitalmarknaden. Svenska Bankföreningen, SAF, Industriförbundet och OM

tillstyrker förslaget i promemorian.

 Skälen för regeringens förslag: Med insättning menas, enligt artikel 1.1 i

direktivet, ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led

i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka

enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, och alla

fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av kreditinstitut. En

medlemsstat kan, enligt artikel 7.2, undanta vissa insättningar från garantin.

De insättningar som kan undantas anges i bilaga 1 till direktivet. Det rör sig

om dels insättningar gjorda av vissa kategorier insättare, dels skuldebrev som

kreditinstitutet ställt ut samt kreditinstitutets skulder enligt egna accepter

eller egna växlar.

 Som framhållits i avsnitt 6 är avsikten med det svenska insättnings-

garantisystemet att skapa ett konsumentskydd som garanterar allmänhetens spar-

och transaktionsmedel och bidrar till att trygga centrala betalningsfunktioner i

samhällsekonomin. Skyddets omfattning måste samtidigt begränsas så att det inte

snedvrider konkurrensen på kapitalmarknaden. Ett allmänt placerarskydd får

sannolikt skadliga effekter på marknadens funktionssätt.

 Den nu gällande bankrörelsedefinitionen i bankrörelselagen grundas på upp-

fattningen att inlåningsverksamheten är det som kännetecknar bankverksamhet. I

prop. 1990/91:154 Rörelseregler för bank m.m. utvecklas vad som skall avses med

inlåningsverksamhet (s. 52). Sådan verksamhet kännetecknas av ett antal

faktorer. Den avser kontoinlåning från allmänheten med i princip likalydande

villkor för alla insättare. Behållningen är nominellt säker och helt likvid

eller, med ett annat ord, tillgänglig med kort varsel. Inlåningen är inte

förknippad med några skyldigheter för insättarna, och den är inte kopplad till

någon annan typ av näringsverksamhet eller rörelse.

 I regeringens lagrådsremiss den 21 september 1995 Bättre bankkon-

kurrens m.m. föreslås ett förtydligande av vad som avses med inlåning. Förslaget

innebär bl.a. att insatta medel anses disponibla trots att de inte är omedelbart

tillgängliga. Så länge uppsägningstiden för ett inlåningskonto inte överstiger

en månad skall insättningarna bedömas som disponibla i bankrörelselagens mening.

Lagrådet har i sitt yttrande i den delen föreslagit att 1 kap. 2 § första

stycket bankrörelselagen skall ges följande lydelse: "Med bankrörelse avses i

denna lag verksamhet i vilken ingår inlåning på konto, om behållningen är

nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort varsel." Den

föreslagna definitionen bör läggas till grund för avgränsningen av insättnings-

garantin. Det innebär att alla slag av konton i bank som uppfyller nämnda

kriterier bör omfattas. Således skall bl.a. konton som har uppsägningstid men

som ändå kan disponeras av insättaren, om än till en kostnad i form av

uttagsavgifter, omfattas av garantin. Sparkonton i bank till fast ränta där

beloppet är bundet viss period, dvs. uttag kan inte göras före periodens utgång,

uppfyller inte kriteriet att vara tillgänglig med kort varsel, dvs. likvid. Även

om dessa konton är förenade med rätt till förtidslösen skall de inte omfattas av

garantin om insättningen löper till fast ränta och aktuell kontobehållning vid

"förtida" uttag beror av förändringar i marknadsräntorna. Bankcertifikat är

också en form av insättning i bank som har fast ränta och som därför inte bör

omfattas. Flera remissinstanser har rest invändningar mot detta synsätt. Enligt

regeringens uppfattning bör emellertid promemorians förslag ligga till grund för

garantins avgränsning. Anledningen till detta är att nyss nämnda placerings-

former är nära konkurrenter med olika typer av obligationer, som inte omfattas

av garantin. Det är viktigt att rågången mellan inlåning och placeringar till

bunden ränta, vare sig de görs på räkning i en bank eller i något finansiellt

instrument, kan upprätthållas. En annan egenskap som bör känneteckna skyddsvärda

kontoslag är att insättaren skall ha möjlighet att fortlöpande sätta in medel på

kontot. Detta är ytterligare en faktor som skiljer garanterad inlåning från

certifikat och obligationer. Konsumentverket efterlyser en analys om detta

kriterium kan påverka räntan på inlåningskontona negativt och om detta kan leda

till en ökad överströmning från sparkonton till obligationer och andra former

som inte omfattas av insättningsgarantin. Det är flera remissinstanser som är

tveksamma till förslaget med hänvisning till eventuella konkurrensproblem som

kan uppkomma. Den gränsdragning som avgör vilka sparformer som skall skyddas är

gjord med hänsyn till att konkurrensneutraliteten skall upprätthållas mellan

sparformer som principiellt är lika. En överströmning från sparkonton till

obligationer, som är likartade med avseende på de i förslaget angivna

kriterierna, innebär att allt fler konsumenter föredrar obligationer. En sådan

utveckling, om den skulle bli fallet, kan inte anses olämplig. Det är för övrigt

svårt att se varför en garanti av likvid och nominellt bestämd inlåning skulle

innebära en överströmning från icke-skyddade sparkonton till andra annorlunda

placeringsformer som inte omfattas av garantin, t.ex. aktier.

 Dessutom finner Konkurrensverket inte, i sitt remissyttrande, att de

avgränsningar som görs av olika placeringsformer i avsikt att definiera vad som

skall omfattas av garantin innebär att konkurrensen snedvrids på kapitalmar-

knaden.

 Som nämnts tas insättningar från allmänheten i princip endast emot av banker

samt i vissa fall värdepappersbolag. Andra institut, såsom bostadsinstituten,

kan som alternativ till obligationer erbjuda sparande genom insättningar i

kontoliknande former. Dessa skiljer sig från inlåning bl.a. genom att de inte är

nominellt bestämda. Sålunda bör de inte omfattas av en insättningsgaranti.

 I samband med införandet av det individuella pensionssparandet (prop.

1992/93:187, bet. SkU 1992:45, rskr. 92/93:359) angavs att frågan om vilken typ

av inlåningskonton som lämpligen bör omfattas av ett system för in-

sättningsgaranti, och behandlingen av pensionssparmedel i ett sådant system,

skulle prövas i ett senare sammanhang. Det är flera remissinstanser som anser

att inlåning inom det individuella pensionssparandets ram bör, till skillnad

från förslaget i promemorian, omfattas av insättningsgarantin. Dessa

insättningar är visserligen likvida i den meningen att uttag kan göras, men

endast för omplacering inom sparsystemets ram. Pensionssparandet har alltså

avgörande olikheter med sådana typer av insättningar som kommer att omfattas av

garantin. Dessutom är det tveksamt om pensionsmedel på inlåningskonto skall

garanteras samtidigt som pensionsmedel inom fondförsäkringssystemet inte

åtnjuter skydd. Dessa båda placeringsformer har likheten att pensionsspararen

själv styr placeringarna av pensionsmedlen och att dessa inte är disponibla för

uttag i valfria delposter. Medel på inlåningskonto inom det individuella

pensionssparandets ram bör därför inte omfattas av garantin.

 Behållningen på allemanssparkonton ingår inte i bankens balansräkning och

träffas inte av en banks betalningsinställelse. Behållningen på dessa konton

slussas nämligen vidare till Riksgäldskontoret och utgör således egentligen inte

inlåning i bank. Även under den tid dessa medel finns inom banken, dvs. innan de

förs vidare till Riksgäldskontoret, garanterar staten genom Riksgäldskontoret

denna behållning, såsom Riksgäldskontoret påpekar i sitt remissyttrande. Därmed

bör inte behållningar på allemanssparkonto omfattas av insättningsgarantin vare

sig banken överfört medlen till Riksgäldskontoret eller ej.

 Konton i utländsk valuta kan från strikt konsumentskyddssynpunkt möjligen ses

som mindre centrala. Det finns emellertid inget som hindrar att de som det finns

skäl att skydda utnyttjar möjligheten att göra insättningar i utländsk valuta.

Det finns inget principiellt skäl att undanta valutainlåning från garantins

räckvidd om denna uppfyller de i förslaget uppställda kriterierna.

 Avslutningsvis skall det även nämnas att för värdepappersföretag som efter

Finansinspektionens tillstånd tar emot kunders medel på konto skall gälla samma

regler som för banker i fråga om insättningsgarantin. Detta förslag redovisas i

avsnitt 19.

 I promemorian föreslogs att regeringen skulle bemyndigas att närmare före-

skriva vilka slag av insättningar som skall omfattas av garantin. Förslaget har

föranletts av insikten att det på förhand kan vara svårt att - inte minst mot

bakgrund av den ständigt pågående produktutvecklingen på det finansiella området

- avgöra om ett insättningsslag omfattas eller inte av garantin. Det kan

emellertid ifrågasättas om en föreskriftsmakt i någon större mån förmår minska

oklarheten. Det torde istället vara mer ändamålsenligt att överlämna till

rättstillämpningen att dra erforderliga gränser. Detta sker i förhållande till

de omfattade instituten i och med att de årligen skall betala en avgift, bestämd

bl.a. med hänsyn till institutets volym garanterade insättningar. Dessutom

kommer det att krävas att instituten informerar om ett kontoslag omfattas av

insättningsgarantin eller inte. På det sättet kan knappast ett tvivelsmål om en

insättning omfattas eller inte av garantin bli bestående.

8.2 Insättarkategorier

 Promemorians förslag innebär att inga insättarkategorier undantas från

garantin.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget eller

lämnar det i huvudsak utan erinran. Bankstödsnämnden, Kammarrätten i Jönköping

samt Svenska Bankföreningen framhåller att förslaget strider mot artikel 2 i

direktivet som föreskriver att garantisystemet inte skall skydda insättningar

som kreditinstitut gjort i eget namn eller för egen räkning. Riksbanken anser

att kreditinstituts och andra finansiella instituts insättningar ej bör omfattas

av garantin med hänvisning till att dessa institut har bättre möjligheter än

andra insättare att bedöma kreditvärdigheten i andra finansiella institut.

Dessutom ifrågasätter Riksbanken om kontobehållningar med huvudsakligt syfte att

underlätta värdepapperstransaktioner skall omfattas av garantin, eftersom denna

inte är avsedd för sådant sparande. Den bilaga till direktivet som preciserar

vilka kategorier av insättare och insättningar som får uteslutas medger inte att

dessa insättare skall utestängas från garantin. Riksbanken anser dock att den

svenska regeringen bör verka för att bilagan på denna punkt ändras i angiven

riktning. Finansinspektionen anför att garantisystemet i ett första skede bör

omfatta endast konsumenter i en inskränkt betydelse. Inspektionen anser att

åtminstone de kategorier insättare som omnämns i EG-direktivets bilaga 1 bör

undantas från systemet. Svenska Fondhandlareföreningen delar promemorians

uppfattning att det svenska garantisystemet bör ges en snävare inriktning än i

vissa andra länder och principiellt koncentreras på konsumentskyddet. Man anser

dock att skyddet bör kunna begränsas till att avse endast inlåning från allmän-

heten.

 Skälen för regeringens förslag: EG-direktivet öppnar möjligheten att låta ett

brett spektrum av insättarkategorier skyddas av garantisystemet. I direktivets

artikel 2 anges vilka typer av insättningar som inte skall omfattas av

återbetalning från garantisystem. Med hänsyn till denna bestämmelse i direktivet

skall, vilket flera remissinstanser påpekat, insättningar som andra kreditin-

stitut har gjort i eget namn och för egen räkning undantas från det svenska

systemet för garanti för insättningar. Detta undantag är lämpligt även ur en

principiell synvinkel eftersom denna typ av insättare inte kan anses lida brist

på information om bankernas finansiella tillstånd. Regeringens förslag medför

att sådana institut som tar emot insättningar som omfattas av garantin inte

själva kan få ersättning i händelse av ett ersättningsfall till följd av att ett

annat institut där institutets insättningar finns fallerar.

 Givetvis kan det ifrågasättas om ett konsumentskydd är berättigat för t.ex.

storföretag. En praktiskt möjlig avgränsning med hänsyn till

konsumentskyddsaspekten skulle vara att endast hushåll och till denna grupp

närliggande egenföretagare omfattas. EG-direktivets artikel 7 medger att

undantag görs från garantin för företag av en viss storleksordning (företag

vilka inte är tillåtna att upprätta en balansräkning i förkortad form enligt

artikel 11 i rådets fjärde direktiv 78/660/EEG).

 Det kan sannolikt med visst fog hävdas att sådana företag inte i samma ut-

sträckning som hushåll och småföretag har problem med att följa och utvärdera

information om den finansiella styrkan hos en bank. Den begränsningsmetod som

används i direktivet förefaller dock godtycklig. Dessutom skulle en avgränsning

enligt denna modell medföra betydande praktiska olägenheter. Innan en

utbetalning kunde göras måste det nämligen kontrolleras om ett mottagande

företag träffas av undantaget. Systemet kan därför rimligen väntas förlora i

effektivitet om ett trots allt relativt litet antal större företag inte skall

skyddas. Den beloppsgräns som föreslås i avsnitt 9.1 är dessutom så lågt satt

att större företag har marginell betydelse för garantisystemet.

 I direktivets artikel 7 ges även möjlighet för medlemsländerna att undanta

vissa andra insättarkategorier från insättningsgarantin. Det rör sig t.ex. om

bankens ledning och revisorer och nära anhöriga till dem. Finansinspektionen

anser i sitt remissyttrande att samtliga kategorier insättare som kan undantas

enligt denna artikel i direktivet också bör undantas. Ett undantag förutsätter

emellertid att kontoinnehavare granskas på ett sätt som inte är förenligt med

strävandet att etablera ett administrativt enkelt och smidigt system. Även om

undantag avseende nu angivna kategorier i och för sig ter sig tilltalande

överväger intresset av ett lättadministrerat system, särskilt som den föreslagna

garantin genom att ange en högsta ersättningsnivå inriktas på ett begränsat kon-

sumentskydd.

9 Ersättningsgilla belopp

9.1 Högsta belopp

 Promemorians förslag avviker från regeringens förslag med avseende på

beloppsgränsen som i promemorian föreslås vara 20 000 ecu.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget.

Riksbanken, Fristående Sparbankers Riksförbund, Svenska Fondhandlareföreningen

samt Kooperativa Institutet tillstyrker den föreslagna beloppsgränsen. Svenska

Bankföreningen anser att beloppet av pedagogiska skäl bör anges i kronor och då

sättas till 200 000 kronor. Grossistförbundet, Svenska Rese- och

Turistindustrins Samarbetsorganisation, Sveriges Köpmannaförbund samt Juridiska

Fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN] anser uttryckligen att beloppet 20 000 ecu är för lågt.

Sveriges Köpmannaförbund anger att beloppsgränsen måste vara minst 30 000 ecu.

Fakulteten menar att ett sådant lågt ersättningsbart belopp kan innebära att

åtskilliga insättare, särskilt företagare, kommer att sprida sina banktillgo-

dohavanden mellan flera banker i händelse av en ny bankkris, vilket man anser

olämpligt. Konsumentverket och Sveriges Bankkunders Riksförbund är också av den

meningen att promemorians förslag kan leda till att insättarna kan uppleva stor

osäkerhet och tvingas uppträda irrationellt, t.ex. genom att sprida ut kapitalet

på flera institut. Svenska Bankkunders Riksförbund anser därför att garantin bör

gälla hela det insatta beloppet även efter ackordsförhandling. Företagarnas

Riksorganisation, SAF och Industriförbundet framhåller att det är viktigt att

konstatera att även småföretagarna lider av samma informationsbrist som

hushållen. Storleken på det garanterade beloppet bör därför bestämmas även med

hänsyn till omfattningen av de små och medelstora företagens banktillgo-

dohavanden. Enligt Kammarrättens i Jönköping mening är insättningsgarantins

karaktär av konsumentskydd väl tillgodosett även om garantin begränsas till att

täcka 20 000 ecu av en persons sammanlagda tillgodohavanden. Riksbanken lämnar

ingen närmare synpunkt på beloppsgränsens storlek men påpekar att det finns

olika slag av ecu, vilket innebär att det måste klargöras vilken ecu och vilken

ecu-kurs, t.ex. köp- eller säljkurs som avses. Konsumentverket anser,

beträffande kortvariga större behållningar, att problemen med dessa inte

tillräckligt analyserats och att de skäl som framförts inte är tillräckligt

tungt vägande för att utesluta dessa behållningar. Konsumentverket förordar att

dessa tillfälliga stora kontobehållningar p.g.a. betalningar skall vara

garanterade fullt ut.

 Skälen för regeringens förslag: Artikel 7 i direktivet lägger fast att

insättningsgarantin skall täcka en kontoinnehavares samlade behållning hos ett

kreditinstitut upp till ett belopp som motsvarar 20 000 ecu (f.n. ca 180 000

kronor). Detta är ett minimikrav, högre belopp får täckas.

 Flera länder tillämpar ersättningsgränser i paritet med EG:s minimibelopp.

Åtskilliga länder tillämpar emellertid högre belopp, åtminstone för vissa slag

av konton. I något fall tillämpas inga beloppsgränser alls. Bilden är således

splittrad. EU:s val av nivå får ses som ett försök att finna en från

konsumentskyddssynpunkt rimlig nivå samtidigt som bl.a. kostnaderna för

systemet beaktas. Noteras bör att flertalet medlemsländer sedan länge har någon

form av insättningsgaranti med givna beloppsgränser. Genom att direktivet endast

föreskriver ett minimibelopp kan dessa i flera fall behållas. I direktivet sägs

att det av EU-länderna gemensamt beslutade minimibeloppet skall omprövas minst

vart femte år. Det står givetvis fritt att ompröva de svenska bestämmelserna

oftare än så.

 En mycket omfattande garanti ökar naturligtvis de direkta kostnaderna när

skyddssystemet tas i anspråk. Det innebär också att kraven på systemets

kapacitet i motsvarande mån måste bli större. Följden av det blir att

kostnaderna i form av avgifter för att finansiera den kapacitet systemet måste

ha för att fullgöra sin uppgift i händelse av fallissemang blir större.En faktor

av visst intresse gäller beloppsgränsernas eventuella inverkan på

inlåningsstrukturen. En låg gräns kan öka benägenheten att sprida medlen på

flera institut för att därigenom skydda så stor del som möjligt av de samlade

inlåningsmedlen. Detta har också påpekats av flera remissinstanser. Ett sådant

reaktionsmönster påverkar enskilda banker något olika beroende på bankens

kundstruktur. På den punkten är osäkerheten naturligtvis stor men det finns

knappast skäl att tro att de omflyttningar som kan komma att ske skulle bli

särskilt stora eller substantiellt påverka fördelningen av bankernas totala

inlåningsstockar.

 En angränsande fråga gäller risken för att inlåningsmedel söker sig till

länder som tillämpar högre beloppsgränser. Ett visst flöde av inlåningsmedel

över gränserna kan givetvis förekomma. Här tillkommer dock andra slag av hinder

av mer praktisk och psykologisk art. Innan medel flyttas utomlands av just detta

skäl torde det ligga närmare till hands att genom inhemska omflyttningar bättre

tillgodogöra sig insättningsgarantin. Vidare kommer en mycket hög beloppsgräns

innebära att bankerna måste betala högre avgifter för garantisystemet, vilket i

förlängningen kan försämra villkoren för insättarna.

 Mot bakgrund av de olika faktorer av principiellt och praktiskt slag som här

berörts bör utgångspunkten för svensk del vara att en relativt låg beloppsgräns

bestäms för garantisystemet under förutsättning att den är förenlig med kravet

på konsumentskydd. En självklar utgångspunkt är därvid den nedre beloppsgräns

som EG-direktivet anger, nämligen 20 000 ecu. Vilket relativt skydd en sådan

gräns skulle ge allmänheten varierar naturligtvis mycket beroende på insät-

tarkategori. Då konsumentskyddet för den enskilde står i fokus är det

hushållsinlåningens storlek och fördelning som är mest intressant. Detta

motiveras dessutom av hushållssektorns stora andel av den totala inlåningen;

cirka två tredjedelar.

 På grundval av tillgänglig statistik för hushållssektorn, bl.a. från SCB:s hus-

hållsinkomstundersökningar, kan beräknas att banktillgodohavandena i genomsnitt

uppgår till storleksordningen drygt 50 000 kronor (fördelat på individnivå från

18 år och uppåt). Räknas personer helt utan bankmedel bort stiger beloppet till

65 000 kronor.

 Statistiken tyder på att en beloppsgräns på 20 000 ecu per person bör vara

tillräcklig för att täcka inlåningen för den helt dominerande delen av antalet

hushåll och fysiska personer i Sverige. Det är emellertid flera remissinstanser

som förespråkar en högre nivå. Beloppsgränsen 20 000 ecu är förmodligen inte

tillräcklig för att täcka den dominerande andelen av inlåningen på

småföretagares konton. Enligt vad Företagarnas Riksorganisation, SAF och

Industriförbundet framhåller i sina remissyttranden finns det anledning att anta

att även denna grupp lider av brist på information om bankernas finansiella

tillstånd. Detta bör beaktas och motiverar en något högre beloppsgräns än den

lägsta som EG-direktivet godtar.

 Med hänsyn till de nämnda aspekterna bör ersättningsnivån i garantisystemet

bestämmas till ett belopp som uppgår till högst 250 000 kronor per insättare och

bank. Detta högsta belopp kan avse ersättning för såväl kapitalbeloppet som

upplupen ränta till dagen för konkursbeslutet eller en förklaring att en

insättning hos ett utländskt bankföretag är indisponibel, dvs. till den dag då

ersättningsrätt inträder (jfr avsnitt 10). Det valda ersättningsbeloppet ligger

mer i linje med vad jämförbara länder valt som högsta ersättningsnivå. Som

exempel kan nämnas att beloppsgränsen i det danska garantisystemet i januari

1995 höjdes till 300 000 danska kronor, vilket motsvarar ungefär 400 000 kronor.

 Genom att ersättningsnivån uttrycks i kronor i stället för ecu undviks, som

Bankföreningen påpekat, den osäkerhet som insättarna kan uppleva om vilket

belopp som egentligen är skyddat.

 Enligt statistiken för hushållssektorn har endast ca 3 procent av individerna

en bankinlåning överstigande 250 000 kronor. Endast ca 11 procent av den samlade

inlåningen ligger över 250 000 kronor. För företagssektorn inklusive

organisationer etc. finns ingen statistik. Uppskattningsvis torde endast en

mindre del ligga inom gränsvärdet. Eftersom även banker av ungefär samma storlek

har olika inlåningsstruktur med avseende både på näringsgrenar och kontostruktur

kommer de garanterade behållningarnas andel av total inlåning att variera mellan

skilda banker.

 EG-direktivet lägger endast fast ett lägsta belopp som skall omfattas av en

garanti. Det står länderna fritt att tillämpa högre gränser eller inga gränser

alls. Det finns exempel på att enskilda länder tillämpar högre gränser för

konton förknippade med sparande för pension eller bostad. Den svenska

kontostrukturen rymmer olika spar- och transaktionskonton men i allmänhet är de

inte öronmärkta för speciella ändamål. Några riktade subventioner från statens

sida eller förmåner från institutens sida förknippade med vissa kontoslag finns

i allmänhet inte. Ett undantag är ungdomsbosparkonton som medger en statlig

subvention i form av extra räntegottgörelse. Det är dock svårt att se några

övertygande skäl för att särbehandla dessa konton i garantisystemet. Dessutom

torde behållningen på dessa konton endast undantagsvis uppgå till 250 000

kronor.

 En fråga som kan rymma en social aspekt men som är viktig även från rent

principiella utgångspunkter är hur kortvariga större behållningar i samband med

betalningar skall behandlas. Denna aspekt berörs inte i direktivet. Inte minst

när det gäller bostadsöverlåtelser kan behållningarna ha en stor

privatekonomisk, och därmed social, betydelse. Men detta kan även gälla många

andra slag av betalningar, t.ex. utfallande livförsäkringar. Även här är det

olyckligt om normalt säkra betalningsmetoder överges till förmån för mer

komplicerade eller i realiteten mer osäkra. Konsumentverket anser i sitt

remissyttrande att problemen med kortvariga större behållningar bör analyseras

ytterligare och förordar att dessa skall vara garanterade full ut. Det är

emellertid uppenbart att undantag av detta slag, vilka i och för sig kan

betraktas som önskvärda, måste omges med tydliga regler om systemet inte skall

luckras upp och förfelas. Att avgränsa vad som ryms inom ett socialt kriterium

innebär givetvis ett betydande mått av godtycklighet. En kostnadseffektiv

kontroll måste också kunna göras. Här kan stora svårigheter förutses. En metod

att införliva tillfälliga stora kontobehållningar inom garantisystemets ram

skulle kunna vara att alla medel som kan dokumenteras ha funnits på kontot

endast ett fåtal bankdagar bör vara garanterade fullt ut. Även en sådan regel

rymmer dock administrativa problem och riskerar att föranleda improduktiva

beteenden hos insättarna. Det kan dessutom aldrig med precision konstateras hur

länge medel skulle ha funnits kvar på kontot, bara hur lång tid de varit

placerade där. Sammanfattningsvis tyder mycket på att ett garantisystem med den

nu avsedda karaktären inte är lämpat att omfatta placeringar av nämnt slag.

Systemet skall utgöra ett grundskydd från konsumentsynpunkt. Stora behållningar,

om än tillfälliga, kräver då ökad medvetenhet hos insättarna om eventuella

risker.

9.2 Självrisk

 Promemorians förslag överenstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget. De

remissinstanser som yttrat sig i denna del anser att en självrisk bör införas.

Riksbanken och Finansinspektionen föreslår att en självrisk på fem procent

införs. Svenska Bankföreningen föreslår en självrisk om tio procent. Enligt

dessa remissinstanser riskerar frånvaron av självrisk att leda in bankkunderna i

en otillfredsställande passivitet vad gäller valet av bank. En självrisk ger

bankkunderna incitament att reagera om någon bank uppenbart börjar öka sitt

risktagande. Även Kammarrätten i Jönköping, Företagarnas Riksorganisation,

Nordiska Sparlån, SAF och Industriförbundet anser att en självrisk skall införas

utan att närmare ange ett belopp.

 Skälen för regeringens förslag: Artikel 7 i direktivet medger att en självrisk

om högst 10 procent av en enskild insättares garanterade insättning vid ett er-

sättningstillfälle tas ut. Behovet av en självrisk i systemet är svårt att

värdera. I försäkringssammanhang används ofta en självrisk för att motverka ett

slarvigt eller oärligt beteende och därmed minska antalet "onödiga"

försäkringsfall. Det huvudsakliga skälet för en självrisk i ett system för

insättningsgaranti skulle vara att öka insättarnas vaksamhet och därigenom bidra

till ett mer disciplinerat och samhällsekonomiskt sett sundare banksystem. Detta

är också huvudlinjen i argumentationen hos de remissinstanser som anser att

garantisystemet skall inkludera en självrisk. Riksbanken hänvisar, i sitt

remissvar, till erfarenheter från det amerikanska banksystemet under 1980-talet

och 1990-talets början där banker med starkt försämrad kreditvärdighet, till

följd av misslyckade risktaganden, ändå kunde dra till sig erforderlig

likviditet genom att erbjuda höga räntor till garanterade insättare. Ett sådant

scenario är mindre troligt inom det svenska garantisystemet eftersom det

föreslås finansieras av riskrelaterade avgifter. Dessutom motverkar kapital-

täckningsreglerna en sådan olämplig utveckling.

 Eftersom det är en uttalad anledning för införandet av garantisystemet att de

flesta insättare har relativt svårt att göra bedömningar av bankernas

kreditvärdighet, är det tveksamt att motivera en självrisk med att insättarna

skall förmås öka sin vaksamhet rörande förändringar i bankernas risktagande.

Förekomsten av självrisk kan dessutom öka risken för att pengarna tas ut på ett

tidigt stadium vid tendens till oro för att inte ett belopp motsvarande

självrisken skall gå förlorat. Riksbanken och Finansinspektionen menar att detta

beteende utgör ett litet problem för bankerna i relation till att stora placera-

re drar tillbaka sin utlåning. Denna remissynpunkt är förmodligen korrekt ur en

storbanks synvinkel. Men för en mindre bank som har en stor andel av sin

finansiering via inlåning från allmänheten kan ett sådant agerande innebära

stora problem. Eftersom insättarna inte kan antas ha förmågan att bedöma det

finansiella tillståndet i bankerna finns det risk för att ett sådant uttagsbe-

teende grundas på felaktiga antaganden, vilket är allvarligt och måste undvikas

så långt det är möjligt. Således bör inte mekanismer, såsom självrisk, som kan

bidra till att en sådan situation inträffar införas i garantisystemet. Även om

det finns goda skäl för självrisk bedöms dessa inte överväga nackdelarna. Därför

föreslås att ingen självrisk bör tas ut från insättarna i samband med

utbetalningar av ersättning från garantisystemet.

9.3 Kvittning

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna lämnar förslaget i huvudsak utan erinran.

 Bankstödsnämnden påtalar att det är av betydelse för förståelsen av

lagförslaget att vissa frågor angående förhållandet mellan en insättare och det

aktuella institutet/konkursboet när en konkurs som utlöser garantin inträffar

behandlas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Enligt nämnden behöver

garantimyndighetens skyldighet att betala ut bruttoersättning inte automatiskt

betyda att också institutets/konkursboets kvittningsrätt bortfaller. Det är att

märka att ersättningar som utbetalas från garantisystemet belastar konkursboet

genom att garantimyndigheten skall ha rätt att bevaka ersättningsbeloppet i

konkursen. Bankstödsnämnden sätter vidare i fråga om konkursboet kan begära

utmätning av en insättares rätt enligt garantin för att täcka en förfallen

fordran mot insättaren.

 Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att garantisystemet skall

få tas i anspråk bör vara att allmän domstol beslutat att försätta en bank i

konkurs (se vidare avsnitt 10). Parallellt med konkursförfarandet skall således

ett garantiförfarande inledas. Det syftar till att bestämma kretsen av ersätt-

ningsberättigade insättare och hur stor ersättning som var och en av dessa skall

få. Ersättningen skall betalas ut senast tre månader från domstolens konkurs-

beslut.

 I de fall insättaren har både inlåning i och skulder till samma bank uppkommer

frågan om skulderna skall beaktas redan i garantiförfarandet, dvs. om

ersättningen från garantisystemet skall bestämmas med utgångspunkt i insättarens

nettobehållning hos banken eller om ersättningen skall baseras på

bruttobehållningen.

 Enligt fjärde stycket av artikel 1 i direktivet skall medlemsländerna vid

beräkningen av ett tillgodohavande på ett konto tillämpa de regler och

föreskrifter vad avser kvittning och motfordringar som enligt rättsliga och

avtalsmässiga villkor är tillämpliga på en insättning.

 Innebörden av denna bestämmelse i direktivet är att gällande svensk rätt

angående kvittning får beaktas vid utformningen av det svenska garantisystemet.

Eftersom direktivet inte tar ställning till frågan kommer innehållet i dessa

regler därför att vara avgörande för om ersättningen från garantisystemet skall

bestämmas enligt netto- eller bruttometoden.

 Kvittning innebär att gäldenären fullgör sin förpliktelse genom att avstå från

en fordran på borgenären. Denne är ofta, men inte alltid, skyldig att finna sig

i en sådan fullgörelse.

 Förutsättningarna för kvittning i konkurs regleras i konkurslagen (1987:672).

Reglerna tar endast sikte på konkursborgenärens rätt att kvitta. Enligt huvud-

regeln kan en fordran hos konkursgäldenären (i detta fall banken) som får göras

gällande i konkursen användas till kvittning mot en fordran som denne hade mot

konkursborgenären (i detta fall insättaren) när konkursbeslutet meddelades. I

motsats till vad som gäller beträffande kvittning utom konkurs behöver

konkursgäldenärens (bankens) fordring inte vara förfallen till betalning. Detta

sammanhänger med att förfallotid huvudsakligen utgör ett skydd för gäldenären

mot överraskande krav. Det skyddsbehovet gör sig inte gällande när han försatts

i konkurs.

 Däremot är konkursborgenären inte skyldig att i konkurs godta kvittning med en

fordran mot honom som inte är förfallen till betalning. För konkursboet gäller

nämligen de civilrättsliga kvittningsreglerna. Dessa ställer som krav att mot-

fordran skall vara förfallen till betalning. Enligt gällande rätt saknar bankens

konkursbo således kvittningsrätt mot en insättare vars lån i banken inte

förfallit till betalning. Det kan därför inte komma i fråga att i

garantiförfarandet kvitta icke förfallna lån mot en insättares krav på

ersättningssystemet. Som Bankstödsnämnden anfört behöver den omständigheten att

nämnden skall utge ersättning som beräknats enligt bruttometoden inte

automatiskt innebära att konkursboets kvittningsrätt också bortfaller.

Utgångspunkten är nämligen att garantisystemet genom en utbetalning av

ersättning träder i och övertar helt eller delvis insättarens fordran mot

konkursboet. Det är endast i den utsträckning som konkursboet därigenom befrias

från sitt ansvar gentemot en insättare som konkursboets kvittningsmöjligheter

också bortfaller.

 I doktrinen har också hävdats, i och för sig inte oemotsagt, att även när

motfordran är förfallen till betalning är kvittningsrätten mot medel på ett

bankkonto begränsad, nämligen när det är fråga om medel som är att jämföra med

kontantkassa (jfr[REDACTED_EFTERNAMN], Kvittning, 2:a uppl. 1993). Osäkerheten om

rättsläget i kombination med att garantin främst är ett konsumentskydd gör att

det ter sig mest ändamålsenligt och i överensstämmelse med direktivets bestäm-

melser att tillämpa bruttometoden. Det stämmer också väl med önskemålet att

regelverket i sig inte bör ge en insättare anledning att placera sina

insättningar hos någon annan bank än den som han har en skuld till, utan att

insättarens beslut i sådana frågor bör styras av andra överväganden.

 Den valda lösningen, bruttometoden, innebär att den ersättning som en in-

sättare skall få genom garantin inte skall påverkas av om denne också har

skulder till den konkursdrabbade banken. Konkursförvaltaren får således när det

rör sig om en förfallen fordran på en insättare i vanlig ordning driva in

fordringen, vilket i och för sig kan ske genom att insättarens fordran på

garantiersättning tas i anspråk, och när det gäller en fordran som inte

förfallit till betalning exempelvis sälja fordringen.

9.4 Delade konton

Som framgår av avsnitt 8.1 är det kontoinnehavaren som skall ha rätt till

ersättning från garantisystemet i händelse av ersättningsfall. Ibland förekommer

att ett konto är öppnat i två eller flera personers namn. Något behov av att

införa särskilda bestämmelser om vad som avses med gemensamt konto föreligger

inte. Redan en tillämpning av allmänna civilrättsliga regler, t. ex. reglerna om

samäganderätt, torde vara avgörande för nämndens utbetalning av ersättning. En

annan sak är att en bank är skyldig enligt svensk rätt att för varje kund lämna

kontrolluppgift till skattemyndigheten om den under året gottskrivna eller ut-

betalda sammanlagda räntan samt kundens fordran på banken vid årets slut.

Reglerna innebär att om kunden innehar ett konto tillsammans med en eller flera

andra kontoinnehavare, skall på kontot belöpande ränta och kapital fördelas lika

mellan kontoinnehavarna, om inte annat förhållande är känt för banken. Har

kontoinnehavarna meddelat banken att fördelningen sker efter annan grund skall

dock denna tillämpas vid kontrolluppgifternas upprättande. Införandet av ett

garantisystem bör därför inte i och för sig innebära några administrativa

problem eller kostnader för bankerna när det gäller att bestämma kretsen av

ersättningsberättigade insättare.

 I de fall osäkerhet kan anses råda angående frågan om till vem av

kontoinnehavarna ersättningen skall betalas ut, bör denna med stöd av de

civilrättsliga reglerna fördelas mellan kontoinnehavarna efter huvudtalet. Om

var och en av kontoinnehavarna haft rätt att lyfta hela kontobehållningen, bör

utbetalningen av ersättning kunna göras till en av kontoinnehavarna. I annat

fall bör ersättningen lämpligen betalas ut till kontoinnehavarna gemensamt.

 I enlighet med direktivets bestämmelser räknas var och en av de personer som

har tillgodohavanden på ett konto för sig. Det innebär att begränsningen av

garantisystemets ersättningsnivå (se avsnitt 9.1) skall gälla för varje person,

inte för vart konto.

 En gränsfråga, som Bankstödsnämnden berört, är om och i så fall hur en

checkinnehavare, som i förhållande till banken inte är en kontoinnehavare, skall

få ut värdet på en utställd men inte utlöst check eller postväxel i samband med

att garantisystemet tas i anspråk. I en sådan situation finns vanligen medel

motsvarande checken eller växeln på utställarens konto. Enligt allmän checkrätt

gäller att en checkinnehavare får vända sig till utställaren och kräva betalning

om banken av någon anledning vägrar att betala ut medel, t.ex. därför att

checken saknar täckning. Visserligen bör, principiellt sett, garantin inte

avgränsas så att utnyttjandet av effektiva instrument i betalningssystemet

motverkas. Den normala regeln bör emellertid gälla även i det fall banken inte

betalar på grund av ett ersättningsfall. Checkinnehavaren får således vända sig

till utställaren, snarare än till garantisystemet, med sin fordran. Det vore

nämligen tekniskt besvärligt att bemästra situationen att checkinnehavaren

utkräver medlen från garantisystemet samtidigt som detta har att fullgöra sina

åligganden gentemot insättaren (dvs. checkutställaren) på grundval av den

gällande kontoställningen.

9.5 Konton med annan innehavare än den som äger

fordringen

Artikel 8.3 i direktivet behandlar de fall då en insättare inte är faktiskt

berättigad till de belopp som finns innestående på ett konto, dvs. när ford-

ringar på banken inte ägs av kontoinnehavaren utan av en annan person. I sådana

fall skall den person som är faktiskt berättigad till beloppen erhålla betalning

från garantin, förutsatt att den personen har blivit identifierad eller kan

identifieras före det datum då myndigheterna konstaterar att insättningarna hos

en bank är indisponibla. Om flera personer är faktiskt berättigade till beloppen

skall, då den för garantisystemet gällande ersättningsnivån tillämpas, hänsyn

tas till vars och ens andel enligt de för förvaltningen av insättningarna

gällande arrangeman-

gen.

 Även i detta avseende bör innehållet i allmänna civilrättsliga regler vara

avgörande för nämndens utbetalning av ersättning. Något behov av att införa

särskilda bestämmelser om detta finns inte.

10 Ersättningsfall

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan erinran.

 Riksbanken, Kammarrätten i Jönköping, Finansinspektionen, Bankstödsnämnden,

Juridiska Fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN], Fristående Sparbankers Riksförbund, Sparbankernas

säkerhetskassa och Finansförbundet framhåller dock att det är angeläget att

frågan om systemet bör ges vidare uppgifter med möjlighet att förhindra att ett

institut kommer i finansiella svårigheter eller att delta i en rekonstruktion av

en bank utreds skyndsamt. Bland annat Bankstödsnämnden har anfört att en konkurs

erfarenhetsmässigt är ett relativt dyrbart sätt att avveckla en verksamhet och

att garantisystemets föreslagna utformning i vissa situationer kan bli

konkursdrivande. En möjlighet att ta fonden i anspråk för rekonstruktioner eller

liknande måste dock omgärdas med begränsningar enligt nämnden. Garantisystemets

medverkan i en rekonstruktion skall t.ex. bara komma i fråga om det kan bedömas

bli klart billigare för garantifonden än en konkurs. Ledning kan i dessa delar

hämtas bl.a. från det danska garantisystemet.

 Sveriges Bankkunders Riksförbund anför att garantin bör utlösas redan vid

betalningsinställelse och utan väntetid för att skydda insättarnas likviditet.

Att låta konkurs vara den enda utlösande faktorn innebär att insättarna i

realiteten kan komma att behöva vänta så länge på ersättning från garanti-

systemet att de riskerar att själva försättas i konkurs. HSB Riksförbund anser

att det är otillfredsställande att ersättning endast kan betalas ut efter ett

konkursbeslut. Erfarenheterna från den statliga bostadskreditnämnden (BKN), för

vilken en motsvarande regel gäller, är negativa.

 Bankstödsnämnden anser att den rättsliga innebörden av det föreslagna

garantisystemet är något oklar med hänsyn till att förslaget inte närmare

redogör för hur en insättares rätt till insatta medel påverkas av att ett

svenskt institut försätts i konkurs eller insättningar i ett utländskt institut

förklaras indisponibla. Bankstödsnämnden påtalar vidare att det i lagtexten inte

anges för vad en insättare skall få ersättning i händelse av ett fallissemang

hos ett institut som omfattas av garantisystemet.

 Skälen för regeringens förslag: I ingressen till direktivet anges att ett

garantisystem bör träda i funktion så snart insättningar hos en bank blir indi-

sponibla för insättare. Av direktivets bestämmelser (artiklarna 1.3 och 10.1)

framgår att ett garantisystem skall kunna betala ut ersättning till en insättare

inom tre månader från den dag då antingen de behöriga myndigheterna (det torde

vara tillsynsmyndigheten som avses) eller en rättslig myndighet konstaterat att

en insättning hos en bank är indisponibel för insättaren. Direktivet medger

således viss valfrihet för medlemsländerna när det gäller att bestämma vem som

skall ges ansvaret att fatta beslut som innebär att garantisystemet skall tas i

anspråk.

 En insättare skall vara berättigad till ersättning från garantisystemet om han

på grund av bankens ekonomiska situation inte kan ta ut pengar från sitt konto.

En sådan situation inträffar om banken försätts i konkurs. Enligt gällande

svensk rätt skall en bank försättas i konkurs om den inte rätteligen kan betala

sina skulder och denna betalningsoförmåga inte är endast tillfällig, dvs. om

banken inte kan möta ett krav på utbetalning av en fordran som är klar och

förfallen. Detta skall i princip även ske om gäldenären själv ansöker om att

försättas i konkurs. Ett konkursbeslut medför att bankens alla tillgångar tas om

hand av en förvaltare. Denne skall sedan fördela bankens tillgångar mellan for-

dringsägarna, bl.a. insättarna, med tillämpning av gällande regler om förmåns-

rätt. Dessa innebär att bankens insättare normalt har sämre rätt till utdelning

än vissa andra kategorier fordringsägare.

 Även likvidation, som kan beslutas av bolagsstämman eller av domstol, medför

att en banks verksamhet skall avvecklas och banken upplösas. Likvidation kan

beslutas av domstol om grund för s.k. tvångslikvidation föreligger. Så är fallet

när en särskild balansräkning (kontrollbalansräkning) visar att bankens eget

kapital understiger nio tiondelar av det registrerade aktiekapitalet.

Likvidation kan också beslutas av bolagsstämman dels om grund för

tvångslikvidation föreligger, dels när bolagsstämman av annat skäl helt enkelt

vill avsluta bankens verksamhet. Om domstolen eller bolagsstämman beslutat om

likvidation skall Finansinspektionen förordna två eller flera likvidatorer.

Likvidatorerna skall avveckla bankens verksamhet, betala bankens skulder

(inklusive insättarnas fordringar) och fördela överskottet mellan bankens ägare.

Likvidatorerna bör inte fortsätta verksamheten i vidare mån än som behövs för

avvecklingen av rörelsen. Det innebär bl.a. att ny inlånings- eller utlånings-

verksamhet normalt inte blir aktuell.

 Det finns däremot inget som säger att insättarna på grund av likvidationen

inte kan ta ut sina pengar från ett konto. Det är bara när likvidatorerna

konstaterar att bankens tillgångar inte kommer att räcka till betalning som

indisponibilitet i direktivets mening kan inträffa, och då skall banken i

likvidation försättas i konkurs. I alla händelser har en insättare vars medel är

oåtkomliga till följd av att likvidatorerna inställt betalningarna möjlighet att

efter ansökan få banken försatt i konkurs.

 En av lagstiftningen i princip oreglerad företeelse är betalningsinställelse.

En sådan inträder om en gäldenär - i detta fall banken - förklarar att den inte

ämnar göra några utbetalningar, t.ex. till en insättare som önskar disponera sin

kontobehållning. En betalningsinställelse medför inga rättsverkningar eller

myndighetsåtgärder i sig. Däremot innebär betalningsinställelsen en presumtion

för att gäldenären är insolvent. En ordning som innebär att redan en ensidig

betalningsinställelse skulle framtvinga ersättningsfall skulle vara vansklig. En

bank som i själva verket har möjlighet att infria sina skulder till insättarna

skulle utan myndigheternas kontroll kunna utlösa garantiförfarandet. En sådan

regel vore inte heller förenlig med direktivets uppbyggnad. Direktivet

förutsätter att en myndighet förklarat att insättarnas medel är oåtkomliga för

dem. Med tanke på den svenska lagstiftningens utformning kan alltså inte

betalningsinställelse i sig användas som kriterium för när garantiersättning

skall betalas ut. En annan sak är att en insättare med åberopande av betalnings-

inställelsen kan få banken försatt i konkurs och i och med det garantisystemet

aktiverat.

 Sammanfattningsvis innebär de gällande svenska reglerna om obestånd att endast

en domstols beslut om att försätta en bank i konkurs bör föranleda att

garantisystemet skall tas i anspråk för utbetalning av ersättning till

insättarna. Ett beslut om likvidation bör t.ex. inte vara tillräckligt för att

lösa ut garantin.

 I de fall utländska institut omfattas av garantin här i landet (se vidare

avsnitt 7.2.3 och 7.2.4) bör en utländsk myndighets förklaring att insättningar-

na är indisponibla utlösa även det svenska garantiförfarandet.

 Även om direktivet inte anger inom vilken tid garantimyndigheten skall under-

rättas om att insättningar hos en bank har konstaterats vara indisponibla, bör

utgångspunkten vara att detta ändå skall ske genast, särskilt med hänsyn till

den allvarliga situation som uppstått.

 Utbetalning av ersättning skall göras till den eller dem som har konto hos

banken eller ett tillgodohavande i banken som inte finns placerat på kundens

konto, exempelvis under en övergångstid i samband med en transaktion.

 Den utbetalning av ersättning som garantisystemet - med tillämpning av den för

systemet gällande beloppsgränsen - skall verkställa till följd av att banken

försatts i konkurs, begränsar samtidigt konkursboets ansvar gentemot berörda

insättare i samma utsträckning som betalning sker. I stället för att insättaren

vid ett ersättningsfall endast hänvisas till eventuell utdelning i bankens

konkurs, träder garantisystemet in och övertar helt eller delvis insättarens

fordran mot konkursboet. På grund av beloppsgränsen kommer storleken av de

insatta medlen givetvis att vara avgörande för konkursboets fortsatta ansvar. En

insättare förlorar således sin rätt mot bankens konkursbo upp till

beloppsgränsen men får ett motsvarande krav på ersättning från garantisystemet.

Samtidigt får garantisystemet samma rätt mot konkursboet genom att träda i

insättarens ställe och överta, i den omfattning som nämnden betalar ut

ersättning till insättaren, kravet mot konkursboet, se vidare avsnitt 13.5.

 Flera remissinstanser framhåller det angelägna i att pröva om garantisystemet

skall ges vidare uppgifter i händelse av ett instituts ekonomiska trångmål.

Bankstödsnämnden har framhållit att det i allmänhet är dyrbart att låta,

särskilt, en bank försättas i konkurs. Enligt regeringens uppfattning har

synpunkterna gott fog för sig. Regeringen har också nyligen uppdragit åt en

kommitté (Banklagskommittén Fi 1995:09, dir. 1995:86) att överväga om

bestämmelser om rekonstruktion av krisdrabbade banker och kreditmarknadsbolag

bör införas och om i så fall insättningsgarantisystemet bör ges någon uppgift

vid rekonstruktionen av en krisdrabbad bank. Regeringen har i direktiven

särskilt pekat på att exempel finns utomlands på att medel som avsatts i en

insättningsgarantifond kan användas även för att förebygga bankfallissemang,

dvs. för att utgöra ett statligt kontrollerat kapitaltillskott som syftar till

att rekonstruera, eller bidra till, rekonstruktion av en krisdrabbad bank.

11 Bankens skyldighet att lämna insättare

information om det system som garanterar

deras insättningar

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I

promemorian finns ett bemyndigande för regeringen eller, efter regeringens

bemyndigande, Finansinspektionen, att närmare föreskriva om

informationsskyldighetens innehåll. En hänvisning till marknadsföringslagen görs

i lagen om insättningsgaranti.

 Remissinstanserna: Konsumentverket, TCO och, i viss mån, Finansförbundet anser

att informationsplikten bör gå längre än som föreslagits och även innebära att

information måste lämnas om att ett kontoslag inte omfattas av garantin när så

är fallet. Konsumentverket saknar i detta sammanhang en hänvisning till

marknadsföringslagen (1975:1418) och föreslår att lagen om insättningsgaranti

kompletteras med en sådan. Därmed uppnås tydlighet om vilken sanktion som gäller

vid underlåtelse att lämna information.

 Kooperativa Institutet anför att från konkurrenssynpunkt innebär all

marknadsföring, så länge inte alla aktörer omfattas av garantisystemet, en

nackdel för sparkassorna. Hänvisningen till marknadsföringslagen är inte

tillräcklig eftersom den tar sikte på konsumentskydd och inte konkur-

rensaspekterna.

 Övriga remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran.Skälen

för regeringens förslag: I ingressen till direktivet understryks att information

är en betydande del av ett system för garanti för insättningar och därför måste

vara föremål för vissa bindande bestämmelser.

 En bank bör vara skyldig att lämna insättare sådan information att de kan

bedöma i vilken utsträckning olika former av insättningar omfattas av

garantisystemet. En sådan skyldighet bör inte bara gälla mot bankens befintliga

insättare utan även mot dem som står i begrepp att öppna ett konto hos banken.

Utgångspunkten för utformningen av garantisystemet är att det skall vara ett

konsumentskydd. Det är därför väsentligt att eventuell osäkerhet beträffande

frågan om den för insättaren aktuella placeringsformen omfattas av garantin

undanröjs genom saklig information från bankernas sida. Informationsskyldigheten

bör därför, som remissinstanserna föreslagit, även innebära att information

måste lämnas om att en insättning inte omfattas av det svenska garantisystemet

när så är fallet. Information bör även lämnas om den ersättningsnivå som gäller

för garantin.

 Vidare bör bankerna vara skyldiga att på begäran från en insättare informera

denne om hur han kan få ersättning från garantisystemet i händelse av att hans

insättningar konstaterats vara indisponibla, vad gäller villkor och formaliteter

som skall vara uppfyllda.

 Informationen bör vara lättillgänglig och utformad på svenska språket. I den

mån banken och kunden i sin affärsförbindelse använt annat språk bör

informationen om insättningsgarantin också lämnas på det språket.

 Kontrollen av att bankerna fullgör skyldigheten att informera insättarna om

garantisystemet är närmast en tillsynsuppgift och bör därför falla på Finan-

sinspektionen. Av de skäl Konsumentverket framfört bör, efter förebild i 8 §

konsumentkreditlagen (1992:830), en hänvisning göras till marknadsföringslagen.

Lagen om insättningsgaranti behöver därigenom inte innehålla regler om all den

information som under olika förhållanden kan behöva lämnas om

insättningsgarantisystemet. Genom hänvisningen ges en möjlighet att med stöd av

marknadsföringslagen tvinga fram information som i olika fall kan anses ha

särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Sanktionsmöjligheterna kopplas

därigenom inte endast till Finansinspektionens tillsyn utan även till

Konsumentombudsmannen. Genom dennes initiativ kan saken också komma under

Marknadsdomstolens prövning.

 I direktivet framhålls i ingressen att en oreglerad användning i marknads-

föring av hänvisningar till ersättningsnivån på och omfattningen av ett system

för garanti för insättningar skulle kunna påverka insättarnas förtroende för

eller stabiliteten i banksystemet. I artikel 9.3 anges därför att medlemslän-

derna skall införa regler som begränsar användningen av information om

garantisystemet i marknadsföringen. Vidare föreslås att medlemsländerna skall

kunna begränsa en sådan marknadsföring till att vara en saklig hänvisning till

det system som banken omfattas av.

 I Sverige skall endast ett garantisystem införas. Samtliga svenska banker

kommer därför att omfattas av samma garantisystem. Att banken omfattas av garan-

tisystemet kommer följaktligen inte i sig att innebära någon konkurrensfördel.

Det är vidare förbjudet att exportera nationella garantisystem. Möjligheter för

bankföretag från EES-länderna att från filial erbjuda insättare här i Sverige

ett bättre skydd för insättningar genom hemlandets garantisystem än vad det

svenska garantisystemet kan erbjuda kommer därför inte att föreligga.

Motsvarande regel föreslås gälla även för filialer till bankföretag hemmahörande

i länder utanför EES. Mot bakgrund härav och av att marknadsföringslagen

innehåller bl.a. bestämmelser om otillbörlig marknadsföring gentemot

konsumenter, torde särskilda bestämmelser som begränsar bankernas möjlighet att

konkurrera genom marknadsföring med avseende på garantisystemet inte behövas. Om

det ändå visar sig att sådana bestämmelser behövs, kan det föreslagna

bemyndigandet att reglera informationsgivningen användas.

 I den mån svenska banker driver verksamhet i ett annat land torde bankens

information om insättningsgarantin regleras av bestämmelser i det landet.

Motsvarande gäller möjliga inskränkningar av friheten att i marknadsföringen

behandla insättningsgarantin. Några svenska regler fordras inte i den delen.

12 Bankstödsnämnden blir ansvarig myndighet för det svenska systemet för

garanti för insättningar

 Promemorians förslag: Överensstämmer, bortsett från förslaget om myndighetens

namn, med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar förs-

laget att Bankstödsnämnden ges i uppgift att administrera det svenska garanti-

systemet utan erinran.

 Riksbanken stöder förslaget och anför att alternativa befintliga myndigheter,

såsom Finansinspektionen, Riksbanken och Riksgäldskontoret inte bör komma i

fråga. I dessa fall skulle hanteringen av garantisystemet kunna komma i konflikt

med myndigheternas övriga arbetsuppgifter. Finansinspektionen anser att den

fondförvaltande myndighetens roll bör renodlas så att inga intressekonflikter

kan uppstå. Inspektionen tillstyrker sålunda att varken Riksbanken eller

inspektionen skall ansvara för garantisystemet. Fristående Sparbankers

Riksförbund och Sparbankernas Säkerhetskassa har inget att invända mot att

Bankstödsnämnden handlägger frågor om insättningsgarantin men är av

uppfattningen att förvaltningen av de fonderade medlen bör åligga Riksbanken.

Enligt Bankstödsnämnden bör det övervägas om inte ansvaret för garantisystemet

bör läggas på någon annan myndighet än Bankstödsnämnden. Ur administrativ

synvinkel är det, enligt Bankstödsnämnden, tveksamt om arbetsuppgifter som under

vissa omständigheter mångdubblas skall läggas på en så liten myndighet som

Bankstödsnämnden kommer att vara när nämndens befattning med bankstödsfrågor

upphör. Även om det kan antas att Bankstödsnämnden under ännu en tid efter

avvecklingen av det nuvarande bankstödsåtagandet skall förvalta statens aktier i

Nordbanken, Securum och Retriva är det, enligt Bankstödsnämnden, bara fråga om

ett fåtal år innan myndigheten skulle stå helt utan andra arbetsuppgifter än in-

sättningsgarantin. Med tanke på kravet på skyndsamhet som ett ersättningsfall

innebär måste anpassningen av myndighetens personella och övriga resurser ske

snabbt. Enligt Bankstödsnämnden torde det vara nödvändigt att ha organisationen

klar och i beredskap redan i förväg. Det är emellertid inte tillräckligt att det

finns en arbetsstyrka, som kan sköta det ganska omfattande administrativa

arbetet, utan det måste också finnas mer kvalificerad personal som kan leda

arbetet och ta ställning till alla de oförutsedda frågor som sannolikt dyker upp

när ett ersättningsfall väl inträffar. Åtminstone med den mycket begränsade

uppgift som garantimyndigheten skall ha enligt det nu föreliggande förslaget,

kan Bankstödsnämnden inte se att det skulle kunna uppkomma någon målkonflikt om

uppgiften lades på Finansinspektionen. Enligt Bankstödsnämnden har inspektionen

dessutom den stora fördelen att den redan har en fungerande rutin för att ta ut

avgifter från de institut som skall omfattas av garantin. Inte heller i ett

system där garantifondens medel i vissa fall kan tas i anspråk i samband med

rekonstruktioner behöver egentligen några målkonflikter uppkomma enligt

Bankstödsnämnden, eftersom det inte skulle behöva vara garantimyndigheten som

fattade beslut om ett sådant ianspråktagande. Som ett alternativ anser

Bankstödsnämnden att det är tänkbart att systemet skulle kunna administreras av

någon myndighet som ligger utanför det finansiella området men som har

erfarenhet av och resurser för masshantering, t.ex. Riksskatteverket. Den

finansiella kompetens som behövs kan lätt tillföras myndigheten genom nyrekryte-

ring av en eller ett par personer. Postgirot Bank AB och Posten AB anser att

garantisystemet skall administreras av Riksbanken. I syfte att rationalisera och

eftersträva enkelhet i hanteringen av garantisystemet föreslår Finansförbundet

att Riksbanken tillsammans med Finansinspektionen skall ansvara för garanti-

systemet. Enligt Juridiska Fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN], SAF och Industriförbundet finns

det anledning att diskutera om inte ansvaret i stället skall ligga hos Finansin-

spektionen eller hos en egen enhet inom inspektionen. Svenska Bankföreningen

anser det olämpligt att Bankstödsnämnden ges ansvaret för garantisystemet. Att

permanenta Bankstödsnämnden skulle, enligt Bankföreningen, lätt kunna leda till

missförstånd hos allmänheten om vad insättningsgarantin egentligen omfattar. En

sådan lösning skulle också riskera att skapa förvirring internationellt genom

att ge sken av att svenska banker både har problem och är garanterade av staten.

Detta motverkar, enligt Bankföreningen, den tydlighet som insättningsgarantins

utformning bör ha. Bankföreningen anser därför att administrationen av

garantisystemet bör skötas av en särskild för ändamålet nybildad, från

Riksbanken fristående, myndighet. Riksrevisionsverket anser att det är oklart

vilken roll och uppgift den nya myndigheten får vid en ändrad ambitionsnivå

eller när ett ersättningsfall blir aktuellt. Riksrevisionsverket anser därför

att frågan om ansvaret för garantisystemet bör övervägas ytterligare i en

kommande utredning om garantisystemets uppgifter och befogenheter. Sveriges

Advokatsamfund anser att möjligheterna att skapa ett privat garantisystem bör

övervägas ytterligare och påpekar att frågan om ansvaret för det svenska

garantisystemet inte endast berör det administrativa ansvaret för systemet utan

även innefattar ett ställningstagande till frågan om vem som har betalningsan-

svar i förhållandet till insättarna.

 Sveriges Bankkunders Riksförbund föreslår beträffande namnfrågan, att

Bankstödsnämnden bör ges namnet Nämnden för insättningsgaranti eftersom detta

bättre avspeglar nämndens huvudsakliga arbetsuppgift.

 Skälen för regeringens förslag: En utgångspunkt för utformningen av det

svenska garantisystemet är att det skall vara ett konsumentskydd. Systemet

skall, åtminstone i avvaktan på att frågan belysts ytterligare, inte få tas i

anspråk för andra ändamål än att betala ut ersättning till berörda insättare i

händelse av att insättningar hos en bank konstaterats vara indisponibla, dvs.

att ett ersättningsfall föreligger. Detta innebär, åtminstone tills vidare, att

garantisystemet och dess finansiella resurser inte skall kunna tas i anspråk för

att, exempelvis, förhindra att ett institut drabbas av finansiella svårigheter

eller för rekonstruktion av en bank.

 Med denna utgångspunkt innebär ett ansvar för det svenska garantisystemet

huvudsakligen att svara för administrationen. Detta innefattar också ett ansvar

för att initiera åtgärder mot en bank som inte fullgör sina skyldigheter mot

systemet. Vidare skall garantimyndigheten, om ett ersättningsfall inträffat,

fatta beslut om och i vilken utsträckning som insättare skall erhålla ersättning

från garantisystemet. Ett ansvar för garantisystemet innefattar vidare samverkan

med såväl svenska som utländska myndigheter av olika slag. Detta samarbete skall

dels syfta till att ett utbyte sker av information angående de utländska

bankföretag som driver bankrörelse från filial i Sverige, dels leda till att

överenskommelser träffas med företrädare för garantisystem i andra länder.

Sådana överenskommelser kan träffas angående t.ex. de villkor som skall gälla

för filialernas anslutning till det svenska garantisystemet och regleringen av

ersättningsfall när insättningar hos en sådan filial konstaterats vara indi-

sponibla och dessa även omfattas av det andra landets garantisystem.

 En annan utgångspunkt bör vara att systemets verksamhet och organisation inte

skall vara mer omfattande än vad som krävs för att systemet skall kunna

upprätthålla en elementär basnivå i tider av finansiellt lugn men samtidigt

snabbt kunna byggas upp för att fungera i händelse av ett ersättningsfall.

Inträffar ett ersättningsfall får verksamheten och organisationen anpassas efter

de krav som den uppkomna situationen ställer.

 Enligt regeringens uppfattning föreligger avgörande skäl för att en befintlig

myndighet inom den finansiella sektorn bör anförtros ansvaret för det svenska

garantisystemet.

 För en sådan lösning talar bl.a. att verksamheten inledningsvis kommer att

vara begränsad till ren administration av garantisystemet och att den först i

samband med ett ersättningsfall byggs ut och anpassas till den uppkomna

situationen. Det danska garantisystemet kan här tjäna som förebild. För denna

lösning talar även de organisatoriska och kostnadsmässiga fördelar som uppstår

genom att en ny självständig myndighet inte behöver inrättas. Trots de

eventuella nackdelar som är förenade med att en befintlig myndighets

ansvarsområde utökas med hanteringen av garantifrågor, och som vissa

remissinstanser pekat på, bör ansvaret för det svenska garantisystemet av

framför allt praktiska skäl läggas på en befintlig myndighet inom den

finansiella sektorn.

 Finansinspektionen ansvarar för tillsynen av bankerna och andra finansiella

institut. I tillsynsuppgiften ingår även en särskild uppföljning av banker som

har drabbats av finansiella problem. Att inspektionen redan idag har en rutin

för att ta ut avgifter från de institut som kommer att omfattas av

garantisystemet motiverar inte att inspektionen bör ges i uppgift att ansvara

för det svenska garantisystemet. Ett sådant ansvar skulle kunna leda till en

potentiell målkonflikt och inverka på tillsynen. Därtill kommer att en fortsatt

utveckling av garantimyndighetens uppgifter och befogenheter underlättas av att

hänsyn inte behöver tas till en sådan målkonflikt.

 Riksbanken har också uppgifter i samband med hanteringen av problem i banker.

Riksbanken svarar för att upprätthålla likviditeten i det finansiella systemet

och har därför fått möjlighet att lämna krediter till banker och andra

kreditinstitut som drabbats av likviditetsproblem. Det är dock inte Riksbankens

uppgift att hantera problem i finansiella institut som beror på att instituten

har ett otillräckligt eget kapital. Riksbankens huvudverksamhet är dessutom att

ansvara för valuta- och kreditpolitiken samt att främja ett säkert och effektivt

betalningsväsende. Det vore därför inte ändamålsenligt att ålägga Riksbanken

ansvaret för det svenska garantisystemet.

 Riksgäldskontoret har bl.a. i uppgift att samordna myndigheters verksamhet med

statliga garantier och statliga lån till näringslivet. Med hänsyn till dessa

uppgifters karaktär vore ett ansvar för garantisystemet främmande för Riks-

gäldskontoret. Kontorets huvuduppgift är dessutom att ta upp lån och att

förvalta statsskulden så kostnadseffektivt som möjligt. Av dessa skäl vore det

inte lämpligt att ge kontoret en uppgift som direkt anknyter till utbetalningar

av ersättningar till kontoinnehavare i banker.

 Bankstödsnämndens övergripande mål är att genom stödåtgärder till banker och

vissa andra kreditinstitut verka för att stabiliteten i betalningssystemet

garanteras och kreditförsörjningen tryggas. Nämndens uppgifter är att sköta

stödfrågor genom att analysera den finansiella situationen i de enskilda

institut som ansöker om stöd och utforma förslag till villkor för stödet samt

besluta om stöd.

 Det nuvarande statliga åtagandet, som är av extraordinär natur, är temporärt.

Det skall avvecklas när förhållandena är sådana att det inte längre föreligger

något hot mot stabiliteten i det finansiella systemet och utan att

fordringsägarnas intressen riskeras. Som redan nämnts har förberedelserna för en

avveckling inletts. Någon tidpunkt har emellertid inte bestämts. Som angivits

tidigare finns det inget hinder mot att garantisystemet träder i kraft medan det

statliga åtagandet kvarstår. Bortsett från värdepappersbolagen torde något

ersättningsfall emellertid inte kunna aktualiseras så länge som det statliga

åtagandet inte avvecklats, eftersom åtagandet innebär att staten garanterar att

banker och vissa andra kreditinstitut kan fullgöra sina förpliktelser i rätt

tid.

 Den verksamhet som Bankstödsnämnden för närvarande bedriver är enkelt uttryckt

att förvalta ingångna stödavtal, hålla beredskap för eventuellt nya stödinsatser

och förvalta statens ägande i Securum, Retriva och Nordbanken. Som Bank-

stödsnämnden anfört kommer en avveckling av det statliga åtagandet sannolikt

innebära att nämndens ansvarsområde begränsas till att endast avse uppgiften att

förvalta och avveckla statens ägande i de berörda bolagen och

insättningsgarantin med den här föreslagna ordningen. Utövandet av en ägares

uppgifter i en bank är, från principiella utgångspunkter, inte lätt att förena

med en roll som i framtiden kan tänkas innefatta deltagande i en rekonstruktion

av en krisdrabbad bank. Det finns dock all anledning att anta att rollkonflikten

aldrig kommer att uppstå ens om garantimyndighetens uppgifter i framtiden kommer

att få denna inriktning, eftersom Nordbanken skall säljas. Därmed återstår

endast förvaltningen av aktierna i Securum och Retriva, en uppgift som

principiellt inte strider mot garantimyndighetens uppdrag. Däremot skiljer sig

uppgifterna åtskilligt åt till sin karaktär. Att nämndens kvarvarande uppgifter

efter en avveckling av det statliga åtagandet kommer att vara så pass disparata,

bör föranleda att andra former för statens ägande övervägs. Denna fråga får dock

behandlas i ett senare sammanhang.

 Ovan har angetts att Banklagskommittén skall överväga om det svenska

garantisystemet bör ges vidare uppgifter med möjlighet att förhindra att ett

institut kommer i finansiella svårigheter eller att delta i en rekonstruktion av

en bank. Som bl.a. Riksrevisionsverket påpekat förefaller det naturligt att i

det sammanhanget och i ljuset av de förslag som då läggs fram även överväga

frågan om var ansvaret för garantisystemet slutligen bör läggas. Med hänsyn till

de betydande vinster som till dess följer med att hanteringen av garantisystemet

läggs på en befintlig myndighet, bör Bankstödsnämnden utöver sina nuvarande

uppgifter även få till uppgift att ansvara för det svenska garantisystemet. Även

om denna lösning visar sig vara temporär, är det väsentligt att Bankstödsnämnden

organiseras och ges de resurser som administrationen av garantisystemet kräver.

De nackdelar ur administrativ synvinkel som Bankstödsnämnden anfört bör

därigenom kunna hanteras.

 Bankstödsnämndens förvaltningskostnader för administrationen av

garantisystemet bör anslagsfinansieras. Avgifter motsvarande för-

valtningskostnaderna bör tas ut av de banker som omfattas av garantisystemet.

Avgifterna redovisas under en inkomsttitel på statsbudgeten. Härigenom

tillgodoses principen om bruttoredovisning på statsbudgeten samtidigt som

kostnaderna för verksamheten inte påverkar budgetsaldot. Tekniken för

finansieringen blir därmed i princip densamma som den som tillämpas för den

nuvarande verksamheten vid nämnden.

 Av administrativa skäl är det olämpligt att Bankstödsnämnden anvisas ett

separat ramanslag för administrationen av garantisystemet vid sidan av sitt

nuvarande ramanslag. Nödvändiga resurser för att klara garantiverksamheten bör i

stället budgeteras i det befintliga anslaget. Däremot skall nämnden göra tydlig

skillnad mellan de förvaltningskostnader som härrör från den nuvarande

verksamheten och de som uppkommer i garantiverksamheten. Därmed säkerställs att

det inte sker någon sammanblandning av kostnader mellan de båda

verksamhetsområdena.

 Garantisystemet föreslås träda i kraft den 1 januari 1996. De kostnader som

uppkommer för uppbyggnaden och administrationen av garantisystemet under

innevarande budgetår har inte budgeterats i Bankstödsnämndens anslag. Enligt

nämndens uppskattningar kommer de totala kostnaderna för detta att uppgå till ca

5,5 miljoner kronor. Merparten av dessa kostnader utgörs av köp av

konsulttjänster. Enligt regeringens bedömning bör det dock vara möjligt att

rymma dessa tillkommande kostnader inom det anslag som anvisats nämnden för

budgetåret 1995/96. Skälet till detta är att den nuvarande verksamheten med stor

sannolikhet kommer att få en mindre omfattning än vad som förutsattes vid bud-

geteringstillfället.

 Bankstödsnämnden har pekat på behovet av att inrätta en särskild

beredskapsstyrka och särskilda system för utbetalningar av ersättning i händelse

av ett större bankfallissemang. Enligt Bankstödsnämnden har den reguljära

organisationen knappast kompetens, kapacitet och de resurser som krävs för att

kunna klara den verksamhet som måste bedrivas under sådana extraordinära

omständigheter som måste förutsättas råda i samband med ett större fallissemang.

Regeringen har för avsikt att återkomma till riksdagen i denna fråga i samband

med 1997 år budgetproposition.

13 Utbetalning av ersättning

13.1 Utbetalning av ersättning från garantisystemet

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

Promemorian innehåller inget förslag om att konkursförvaltaren skall lämna

nämnden det praktiska biträde som nämnden kan behöva för att klara av att betala

ut ersättning i rätt tid.

 I promemorian föreslås till skillnad från regeringens förslag att den

utdelning i en konkurs som en insättare fått för sin fordran skall räknas av

från den ersättning som därefter betalas ut från garantisystemet. I promemorian

föreslås även att om nämnden inte betalat ut ersättning inom tre månader från

den dag då insättningen blev indisponibel, skall ränta därefter utgå på det

belopp som insättaren är berättigad till.

 Remissinstanserna lämnar förslagen i stort sett utan erinran.

 Bankstödsnämnden förutsätter att den information som de av garantisystemet

omfattade instituten skall lämna till garantimyndigheten inkluderar de uppgifter

som myndigheten behöver för att betala ut ersättning och att det inte bara är

konkursförvaltaren/konkursboet som skall lämna uppgifter i detta skede. Enligt

Bankstödsnämnden behövs även en bestämmelse med innebörd att både institutet och

konkursboet skall lämna myndigheten det praktiska biträde som myndigheten kan

behöva för utbetalningen. Vidare föreslår Bankstödsnämnden beträffande

betalningsfristerna att det i lagtexten endast bör anges att ersättningen skall

"hållas tillgänglig" eller liknande inom fristen.

 Skälen för regeringens förslag: En allmän domstols beslut om konkurs, som

innebär att en insättning hos en bank är indisponibel, skall medföra att

ersättning skall betalas ut till insättarna så snart det är möjligt i den mån

deras medel skyddas av garantin. Ersättningen skall normalt kunna betalas ut

inom tre månader från beslutet enligt artikel 10.1 i direktivet. Motsvarande

gäller om en behörig utländsk myndighet förklarat att insättningar hos ett

bankföretag, vars filial här i landet omfattas av det svenska garantisystemet,

är indisponibla.

 Nämnden har inledningsvis att bestämma kretsen av ersättningsberättigade

insättare. Detta kan ske genom att nämnden ges tillgång till de uppgifter som

skall finnas hos banken angående kontoinnehavare hos banken vid tidpunkten för

beslutet. Genom konkursförfarandet får konkursförvaltaren tillgång till och kan

infordra uppgifter angående bankens förhållanden som är av betydelse för

konkursboets rätt. För att nämnden skall kunna få tillgång till de uppgifter som

den behöver för att kunna fullgöra sin uppgift att snabbt betala ut ersättningar

till insättarna bör konkursförvaltaren lämna nödvändiga uppgifter till nämnden.

 Med ledning av de uppgifter som konkursförvaltaren skall lämna om bankens

tillstånd vid konkursen, torde nämnden normalt kunna betala ut ersättning till

berörda insättare inom betalningsfristen. I ersättningsbeskedet bör anges vilket

belopp som kommer att betalas ut och hur detta belopp bestämts. Vidare bör en

insättare ges möjlighet att göra invändningar mot utbetalningen av ersättningen.

Det kan bli aktuellt om t.ex. insättaren anser att ersättningen borde ha

bestämts på annat sätt eller ersättningsanspråket överlåtits till någon annan

och ersättningen rätteligen skall betalas ut till denne. Det avgörande är,

enligt direktivets bestämmelse i artikel 10.1, att nämnden skall kunna

verkställa betalningen inom betalningsfristen. Som Bankstödsnämnden föreslagit

bör det tidsmässiga kravet på att ersättningen skall vara utbetald därför inte

ställas högre än att nämnden skall hålla ersättningen tillgänglig för lyftning

inom fristen. Detta innebär att ersättningen, på grund av omständigheter på

insättarens sida, kan komma att faktiskt betalas ut efter den stadgade

betalningsfristen. Det är däremot uteslutet enligt huvudregeln i direktivet att

detta kan ske på grund av att nämnden inte aktivt försöker fullgöra sin uppgift

att verkställa utbetalningen.

 Det bör understrykas att hanteringen måste gå snabbt. En bärande tanke bakom

insättningsgarantin är att dess viktigaste syfte är att skydda privatpersoner

och småföretag. Det kan antas att det för dessa grupper inte bara är viktigt att

ersättning lämnas, utan också att utbetalningen sker med så litet dröjsmål som

möjligt. Det ankommer på nämnden att inrätta sin organisation och rutiner på ett

sådant sätt att insättarnas berättigade förväntningar i detta avseende infrias.

Av de skäl som Bankstödsnämnden framfört bör konkursförvaltaren lämna nämnden

det praktiska biträde i övrigt som nämnden kan behöva för att klara av att

betala ut ersättning i rätt tid. Den föreslagna tidsfristen får således inte

utgöra ett riktmärke för när utbetalningen skall göras, utan är avsedd att sätta

en gräns för hur lång tid som får gå från det att de insatta medlen blivit

indisponibla. Med hänsyn till detta behövs knappast någon regel av det slag som

föreslogs i promemorian om att ersättningsbeloppet efter viss tid skall bli

räntebärande.

 I avsnitt 9.4 har angivits att en tillämpning av allmänna civilrättsliga reg-

ler torde vara avgörande för nämndens utbetalning av ersättning. I ett

fordringsförhållande kan emellertid oklarhet på borgenärssidan uppstå bl.a. på

grund av att fordringen överlåtits eller att fordringen innehas av flera

borgenärer, t.ex. därför att ett bankkonto öppnats i två eller flera personers

namn. Detta gäller inte minst om borgenärerna tvistar om behållningen på kontot

eller, i det första fallet, nämnden inte känner till överlåtelsen. Av lätt

insedda skäl kan den tidsutdräkt som garantiförfarandet innebär bidra till att

tveksamhet uppstår för nämnden angående till vem ersättningen från garantisys-

temet skall betalas ut. Garantiförfarandet kan sägas innebära att nämnden träder

in mellan den aktuella banken i konkurs och berörda kontoinnehavare. Denna

ordning innebär emellertid inte att det för nämnden kommer att råda en annan

fordringsrättslig situation än den som gällde för banken innan den försattes i

konkurs. En utgångspunkt vid införandet av ett garantisystem i Sverige bör

vidare vara att särlösningar skall undvikas. Särskilda regler om oklarhet på

borgenärssidan bör därför inte heller införas. I insättningsgarantisammanhang

får en situation när en fordran på banken överlåtits eller kontoinnehavarna

tvistar om behållningen på ett delat konto bedömas med utgångspunkt från

allmänna civilrättsliga regler.

 För att undvika att nämnden gör sig skyldig till dröjsmål mot den som seder-

mera visar sig ha varit rätt borgenär, kan nämnden prestera betalningen till

länsstyrelsen enligt bestämmelserna i lagen (1927:56) om nedsättning av pengar

hos myndighet. I så fall behöver nämnden inte ta i anspråk möjligheten att

ansöka om förlängning av utbetalningsfristen (se avsnitt 13.2).

13.2 Fristförlängning

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag utom beträffande

tidpunkten för preskription av en insättares rätt till ersättning från

garantisystemet i händelse av ett ersättningsfall. Regeringens förslag ansluter

till vad som stadgas i konkurslagen angående preskription av en borgenärs rätt

till utdelning i en konkurs.

 Remissinstanserna lämnar förslaget i stort sett utan erinran.

 Kammarrätten i Jönköping framhåller att det från rättssäkerhetssynpunkt är

angeläget att beträffande möjligheten att förlänga den tidsfrist inom vilken

ersättning skall betalas ut begreppet synnerliga skäl utvecklas ytterligare.

 Skälen för regeringens förslag: Direktivet föreskriver att utbetalning av er-

sättning skall kunna göras inom tre månader. Direktivet medger emellertid undan-

tag från huvudregeln. Artikel 10.2 i direktivet anger inte närmare vilka

situationer som avses eller som kan anses vara tillräckligt speciella för att

utgöra grund för en förlängning av tidsfristen. I artikeln anges endast att en

ansökan om förlängning av fristen kan göras under extraordinära omständigheter

och i särskilda fall.

 Av ordalydelsen att döma skall denna möjlighet användas restriktivt. Detta bör

också vara utgångspunkten vid utformningen av det svenska garantisystemet med

hänsyn till dess funktion av konsumentskydd. Det är väsentligt att tidsfristen

enligt huvudregeln bör kunna förlängas bara om synnerliga skäl föreligger. Även

om det vore önskvärt att, som Kammarrätten i Jönköping anfört, begreppet

synnerliga skäl preciserades, är det svårt att förutsäga när en sådan situation

har uppkommit som motiverar en förlängning av tidsfristen. Ett exempel, låt vara

orealistiskt, skulle kunna vara att det i den aktuella bankens räkenskaper visar

sig råda en sådan oreda att kretsen av insättare, eller deras insättningars

storlek, inte låter sig bestämmas utan tidskrävande arbete. Ett annat exempel

som bör kunna föranleda en viss förlängning av fristen är att någon som nämnden

inte bedömt vara ersättningsberättigad framställer ett krav på ersättning från

garantisystemet så sent att nämnden inte har några praktiska möjligheter att ta

ställning till detta krav och verkställa en utbetalning inom tidsfristen. Det

sagda innebär att en förlängning av fristen bör kunna komma i fråga även i ett

enskilt fall. Fristen bör aldrig förlängas mer än vad som är nödvändigt.

 En ansökan från nämnden om förlängning av fristen bör prövas av allmän

förvaltningsdomstol, dvs. i första hand av länsrätten.

 Det bör observeras att en tidsfrist inte i något fall får åberopas mot en in-

sättare i de fall denne inte har kunnat göra sina anspråk på utbetalning av

ersättning från garantisystemet gällande i tid, dvs. inom den för ersätt-

ningsfallet aktuella betalningsfristen. Detta följer av artikel 10.3 i direk-

tivet och tar sikte inte bara på den tidsfrist som följer av huvudregeln utan

även på en betalningsfrist som förlängts. Denna bestämmelse inskärper nämndens

ansvar för att utbetalning sker till samtliga insättare som har ett berättigat

anspråk på ersättning från garantisystemet i händelse av ett ersättningsfall och

för även över till frågan om när en insättares rätt till ersättning från

garantisystemet bör preskriberas. På grund av artikel 10.3 kan en bestämmelse

inte införas som innebär att rätten till ersättning går förlorad om

ersättningsfallet inte reglerats inom den aktuella betalningsfristen och detta

beror på att insättaren inte gått att få tag på. Preskription kan med andra ord

inte ske redan på detta stadium.

 Enligt 11 kap. 18 § konkurslagen (1987:627) anses en konkurs avslutad när

tingsrätten har fastställt utdelningen i konkursen. Detta gäller även om en

tvist angående en fordran som har gjorts gällande i konkursen inte är slutligt

avgjord. Enligt 11 kap. 12 § samma lag förlorar en borgenär sin rätt till

utdelning, om han inte gör anspråk på medlen inom två år räknat från dagen då

beslutet att fastställa utdelningen vann laga kraft, eller den senare dag då

borgenären blev berättigad att lyfta medlen utan att ställa säkerhet. En

förutsättning för att nämnden skall kunna framställa ett regresskrav mot bankens

konkursbo torde vara att nämnden, i förhållande till konkursboet, trätt i en

insättares ställe, se vidare avsnitt 13.5. Med denna utgångspunkt infinner sig

frågan om garantiförfarandet skall pågå parallellt med konkursförfarandet eller

anses avslutat i och med utgången av betalningsfristen. Efter denna tidpunkt kan

visserligen hävdas att konsumentintresset inte väger lika tungt och att

insättaren lika gärna kan vända sig till konkursboet med sina anspråk. Detta

skulle kunna vara fallet om insättaren garanterades utdelning i bankens konkurs

i samma utsträckning som ersättning genom insättningsgarantin. Den utdelning ur

konkursen som en insättare eventuellt får kan emellertid antas bli sämre. Detta

förhållande och bestämmelsen i artikel 10.3 i direktivet talar för att garanti-

förfarandet bör upphöra tidigast samtidigt som konkursförfarandet, dvs. fram

till denna tidpunkt skall en insättare ha rätt till ersättning från garanti-

systemet framför eventuell utdelning i bankens konkurs. Mot detta skulle kunna

tala att nämnden med denna ordning kan få problem med att hinna utöva sin

regressrätt mot konkursboet om nämnden betalar ut ersättning till en insättare

först sent under de parallella förfarandena. Med hänsyn till bestämmelsen i 11

kap. 18 § konkurslagen bör detta emellertid inte vara något problem. Som

angivits ovan är det tillräckligt att nämnden hinner göra fordringen gällande i

konkursen. Om denna ordning inte gällde skulle nämnden i en sådan situation

berövas möjligheten att utöva sin regressrätt mot konkursboet. Garantiförfa-

randet bör således avslutas tidigast samtidigt som konkursen avslutas. Det kan

mot bakgrund av det anförda inte bli aktuellt att införa en bestämmelse i lagen

om insättningsgaranti som innebär att preskription sker före det att

preskription sker enligt den ovan redovisade regeln i konkurslagen. På grund av

regressintresset bör således slutdatum för preskription enligt konkurslagen och

preskription enligt lagen om insättningsgaranti sammanfalla. För insättarna är

det knappast till någon nackdel att preskription enligt konkurslagen sker före

eller senast samtidigt med preskription enligt lagen om insättningsgaranti.

13.3 Penningtvätt

I artikel 10.5 stadgas om ett specialfall när undantag från huvudregeln om

utbetalningsfrist kan göras. Om en kontoinnehavare eller annan person, som gör

anspråk på det belopp som finns innestående på ett konto, anklagas för ett brott

som har direkt eller indirekt samband med tvättning av pengar enligt defini-

tionen i artikel 1 i direktivet (93/308/EEG) om åtgärder för att förhindra att

det finansiella systemet används för tvättning av pengar, kan garantisystemet

avvakta med alla utbetalningar i väntan på domstolens dom, oaktat den tidsfrist

som fastställts i artikel 10.1-2 i direktivet om system för garanti för

insättningar.

 Svensk rätt innehåller redan bestämmelser som ger möjlighet att tillgripa

straffprocessuella tvångsmedel. Enligt 26 kap. rättegångsbalken kan t.ex.

kvarstad komma i fråga om någon är skäligen misstänkt för brott och det kan

skäligen befaras, att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom

eller annorledes undandrager sig att t.ex. betala värdet av förverkad egendom

eller skadestånd, som kan antagas komma att på grund av brottet ådömas honom.

Någon särskild bestämmelse med det innehåll som anges i direktivet behöver

således inte införas.

13.4 Återbetalning av ersättning

 Promemorians förslag: I princip samma som regeringens. I promemorians förslag

anges dock inte att nämnden skall ha rätt att fatta beslut om att återbetalning

skall ske av felaktigt utbetald ersättning. Inte heller anges att nämndens

beslut om återbetalning får verkställas eller att betalningsskyldighet enligt

nämndens beslut får efterges helt eller delvis.Remissinstanserna lämnar

förslaget i stort sett utan erinran.

 Bankstödsnämnden påpekar att den föreslagna lagtexten inte ger

garantimyndigheten någon möjlighet att besluta om återbetalning i de angivna

fallen eftersom den föreslagna utformningen av lagen om insättningsgaranti

endast torde medge att myndigheten driver ett krav på återbetalning vid allmän

domstol. Konsumentverket anser att hänvisningen till god tro-situationen inte är

korrekt eftersom god tro inte kan anses föreligga i de fall när någon mottagit

ersättning trots att rätt till utbetalning inte funnits och denne skäligen bort

ha insett detta. Om god tro däremot kan konstateras, skall återbetalning inte

ske enligt Konsumentverket. Hovrätten för Nedre Norrland sätter i fråga om det

inte behöver införas en regel om preskription av garantimyndighetens rätt att

begära återbetalning av felaktigt utbetald ersättning.

 Skälen för regeringens förslag: Genom garantiförfarandet underrättas en

insättare om den ersättning som kommer att betalas ut till följd av ersätt-

ningsfallet. De uppgifter angående kontoinnehavarna hos den aktuella banken som

nämnden skall få tillgång till efter det att banken försatts i konkurs bör i

allmänhet kunna läggas till grund för bestämmandet av ersättningens storlek. Det

måste emellertid förutsättas att nämnden i enstaka fall kan konstatera i efter-

hand att lämnade uppgifter resulterat i att ersättning betalats ut trots att

rätt till ersättning inte funnits eller med för högt belopp. Även om nämnden

inte i samtliga av dessa fall har anledning misstänka att försök till missbruk

av garantisystemet föreligger, bör nämnden ges möjlighet att särskilt besluta

att en felaktig utbetalning skall återgå. Den som har tagit emot ersättning och

som genom att lämna oriktiga uppgifter eller på annat sätt orsakat att

ersättning betalats ut trots att rätt till utbetalning inte funnits eller med

för högt belopp bör därför betala tillbaka vad som har betalats ut för mycket

jämte ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635). Sådan återbetalning bör

också ske om någon i annat fall har tagit emot ersättning trots att rätt till

utbetalning inte funnits eller med för högt belopp och den som har tagit emot

betalningen skäligen borde ha insett detta. I sistnämnda fall skall ränta utgå

beräknad enligt 5 § räntelagen.

 Behov av att, som Hovrätten för Nedre Norrland föreslagit, införa en

bestämmelse om specialpreskription av nämndens återbetalningskrav föreligger

inte. Reglerna om allmän preskription i preskriptionslagen (1981:130) bör kunna

tillämpas i förekommande fall.

 I det första fallet krävs inte att vederbörande varit medveten om felaktig-

heten. I det andra fallet är han skyddad av god tro, dvs. det krävs för

återbetalningsskyldighet att han varit medveten om eller i vart fall borde ha

insett felaktigheten. I båda fallen är påföljden återbetalning av vad som har

betalats ut för mycket jämte ränta beräknad enligt räntelagen. Ränteberäk-

ningarna skiljer sig dock åt beroende på om det är det första eller det andra

fallet som är aktuellt, dvs. om mottagaren orsakat den felaktiga utbetalningen

eller inte.

 Nämndens beslut om återbetalning bör få verkställas enligt utsökningsbalken.

Beslutet kommer således att utgöra exekutionstitel. Det är däremot inte lämpligt

att föreskriva att återbetalning skall ske trots att återbetalningsbeslutet inte

vunnit laga kraft.

 I vissa fall kan det vara rimligt att återbetalningsskyldigheten inte är

absolut. En möjlighet för nämnden att efterge en sådan skyldighet helt eller

delvis bör därför finnas. En förutsättning för eftergift bör dock vara att det

finns särskilda skäl för det. Nämnden har att i varje enskilt fall pröva om

förutsättning för eftergift föreligger.

13.5 Övertagande av fordran

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Stadshypotek AB påpekar att de i promemorian föreslagna bestämmelser som

reglerar förhållandet mellan en insättare och garantimyndigheten i samband med

utbetalning av ersättning, bör korrigeras för att tillämpningen av paragraferna

inte skall medföra olika utfall för parterna beroende på om ersättningen från

garantin skall betalas ut före eller efter det att utdelning betalas ut i

konkursen.

 Skälen för regeringens förslag: I artikel 11 i direktivet finns en bestämmelse

om subrogation. Där anges att det garantisystem, som inom ramen för en garanti-

betalar ut ersättning i anledning av ett ersättningfall, skall, utan att det

påverkar eventuella andra rättigheter enligt nationell lagstiftning, vara

berättigad att vid konkursförfaranden träda i insättarnas ställe för ett belopp

som motsvarar det som garantisystemet har betalat ut till insättaren. Innebörden

av detta blir för svenska förhållanden att staten, genom nämnden, skall försöka

få tillbaka så mycket som möjligt av den ersättning som betalats ut från

garantisystemet till följd av ett ersättningsfall, dvs. i största möjliga ut-

sträckning söka minimera kostnaderna för systemet. Med hänsyn härtill bör en

bestämmelse om subrogation föras in i lagen om insättningsgaranti. Innebörden av

bestämmelsen är att nämnden träder i insättarens ställe i konkursförfarandet och

övertar, i den omfattning som nämnden ersätter insättaren, kravet mot konkurs-

boet. Insättaren förlorar således sin rätt mot banken upp till den för garanti-

systemet tillämpliga beloppsgränsen om 250 000 kronor. Samtidigt som insättaren

i stället får ett motsvarande krav på ersättning från garantin, får nämnden,

efter mönster i 28 § lönegarantilagen (1992:497), samma rätt mot konkursboet

genom att nämnden träder i insättarens ställe. Den på detta sätt förvärvade

fordran mot konkursboet kan nämnden bevaka i konkursen enligt vanliga

konkursrättsliga regler. Nämnden kan utöva sin regressrätt i samma utsträckning

som utbetalning av ersättning sedan sker. Nämndens ansvar gentemot insättaren

begränsas således av beloppsgränsen. På grund av denna gräns hänvisas de

insättare som har tillgodohavanden i banken som överstiger 250 000 kronor till

konkursboet beträffande överskjutande belopp.

 Det sagda medför att nämnden, utöver att vara berättigad till vederbörlig an-

del av konkursboets tillgångsmassa, har att utöva de befogenheter som kan

tillkomma en borgenär enligt reglerna om konkurs. Detta innebär att nämnden

bl.a. kan påkalla återvinning, framställa anmärkning mot bevakning, invända mot

konkursförvaltarens utdelningsförslag och väcka skadeståndstalan mot

konkursförvaltaren. I detta sammanhang kan nämnas att en borgenär som har en

fordran hos en bank på grund av en insättning på räkning inte behöver bevaka

denna fordran om en uppgift om insättningsborgenärer bifogats den bouppteckning

eller borgenärsförteckning som lämntas in till domstolen och fordringsbeloppet

och den upplupna räntan framgår av denna uppgift. Detta undantag för bankkunders

fordringar innebär att nämnden inte heller behöver bevaka de fordringar som

nämnden, enligt ovan, övertar i och med konkursbeslutet. Eftersom det svenska

garantisystemet även kan omfatta insättningar som har gjorts på konto hos

värdepappersföretag, se avsnitt 19, bör det nu aktuella undantaget utsträckas

till att även avse dessa värdepappersföretag. På så vis kommer samma regler i

bevakningssammanhang att gälla för insättningar hos de institut som kan omfattas

av garantisystemet.

 Den synpunkt som framförts av Stadshypotek AB har beaktats i regeringens

lagförslag, se avsnitt 13.1.

13.6 Sekretess

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I

promemorian föreslås inte att sekretess skall gälla i insättnings-

garantisammanhang om en insättare kan antas lida men om en uppgift röjs.

 Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Datainspektionen saknar närmare överväganden kring sekretessens omfattning

eller bestämmelsens utformning. Inspektionen ifrågasätter om det skydd som

enskilda personer åtnjuter hos sin bank skall försämras om uppgifter förs över

till garantimyndigheten. Vidare anser inspektionen att det finns anledning att

överväga om också rekvisitet men bör omfattas av regleringen.

 Skälen för regeringens förslag: Innebörden av att garantisystemet tas i

anspråk till följd av ett ersättningsfall är som nämnts att nämnden skall

bestämma och betala ut ersättning till berörda insättare hos banken. För att

klara av denna uppgift inom föreskriven tid behöver nämnden få tillgång till de

uppgifter som finns angående kontoinnehavarna hos den ak-

tuella banken vid tidpunkten för beslutet att försätta banken i konkurs. Nämn-

dens behov av uppgifter för att kunna bestämma ersättningens storlek och

verkställa utbetalningen av ersättningen, bör i princip kunna begränsas till att

avse aktuella kontouppgifter och andra uppgifter av ekonomisk karaktär. Nämnden

kan emellertid komma att få tillgång även till uppgifter om personliga

förhållanden, t.ex. i samband med en tvist om ett tillgodohavande hos en bank.

 Enligt 1 kap. 10 § bankrörelselagen gäller att enskildas förhållanden till en

bank inte får obehörigen röjas. Banksekretessen omfattar såväl muntliga

uppgifter som uppgifter i handlingar. Alla uppgifter som rör en bankkunds

mellanhavanden med banken, oavsett om de är dokumenterade eller inte, är alltså

underkastade banksekretessen. Denna inskränks i viss utsträckning genom ut-

tryckliga lagbestämmelser, som innebär en skyldighet för en bank att på begäran

lämna myndigheter vissa uppgifter, t.ex. 4 kap. 15 § utsökningsbalken och 3 kap.

17 § taxeringslagen (1990:324).

 I det allmännas verksamhet tillämpas inte banksekretessbestämmelserna utan

reglerna i sekretesslagen (1980:100). I Bankstödsnämndens verksamhet gäller i

dag sekretess enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen för uppgifter som rör

stödmottagarnas verksamhet. Detta framgår av 2 § sekretessförordningen

(1980:657) jämte punkt 83 i bilagan till denna förordning.

 Om en bank försätts i konkurs skall ett garantiförfarande inledas parallellt

med konkursförfarandet. Genom konkursförfarandet får konkursförvaltaren tillgång

till och kan infordra uppgifter angående bankens förhållanden som är av

betydelse för konkursboets rätt. Som tidigare har framgått (avsnitt 13.1)

föreslås att nämnden skall få tillgång till de uppgifter som den behöver för att

kunna fullgöra sin uppgift att snabbt betala ut ersättningar till insättarna

genom att konkursförvaltaren, och i viss utsträckning banken, lämnar nödvändiga

uppgifter till nämnden. Därigenom får nämnden del av sekretessbelagda uppgifter

om bankkundernas personliga eller ekonomiska förhållanden. Den sekretess som i

dag gäller för Bankstödsnämndens verksamhet avser endast uppgifter som Bank-

stödsnämnden får del av i sin stödverksamhet. När Bankstödsnämnden även skall

ges i uppgift att ansvara för garantisystemet bör därför en bestämmelse införas

i sekretesslagen till skydd för insättare.

 En förutsättning för sekretess är här att det kan antas att den enskilde lider

skada eller men om uppgiften röjs. Ett rakt skaderekvisit bör således gälla.

Presumtionen är alltså för offentlighet. Efter en avvägning mellan den enskildes

intresse av sekretesskydd och allmänhetens intresse av insyn föreligger inte

någon anledning att föreskriva strängare sekretess i

insättningsgarantisammanhang.

 I fråga om uppgift i allmän handling bör sekretessen gälla i högst tjugo år.

13.7 Skattskyldighet

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Riksskatteverket förutsätter att avsikten är att felaktigt

utbetalat belopp som återbetalas, skall vara avdragsgillt såsom räntebetalning

för den återbetalningsskyldige, och föreslår att detta regleras i lagen om

insättningsgaranti. Skyldighet för mottagaren att i dessa fall lämna

kontrolluppgift bör framgå av 3 kap. 25 a § lagen (1990:325) om självdeklaration

och kontrolluppgifter, LSK.

 Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Ett ersättningsbelopp som betalas ut från

garantisystemet kan avse dels ersättning för insatta medel (kapitalbelopp), som

blivit indisponibla på grund av ersättningsfallet, dels ersättning för upplupen

ränta. Till den del utbetald ersättning avser upplupen ränta bör allmänna regler

om skatteplikt gälla. Om en tillämpning av den för garantisystemet gällande

beloppsgränsen innebär att en insättare inte ersätts fullt ut, skall det

utbetalda ersättningsbeloppet i första hand anses utgöra ersättning för

kapitalbeloppet. Till den del ersättningen avser upplupen ränta, skall den vid

inkomstbeskattningen behandlas som inkomstränta. Om ett utbetalt ersättnings-

belopp skall återbetalas bör särskilt regleras att den del av beloppet som inte

avser ersättning för kapitalbeloppet skall jämställas med ränteutgift. Detta bör

ske i den föreslagna lagen om skatteregler för ersättning från

insättningsgarantin.

 Enligt 3 kap. 22 § LSK skall under där angivna förutsättningar den som betalar

ut skattepliktig ränta lämna kontrolluppgift om räntan. Enligt 39 § 3 mom.

uppbördslagen (1953:272) jämfört med 3 § 2 mom. samma lag föreligger i sådant

fall även skyldighet att göra skatteavdrag för betalning av preliminär A-skatt

som mottagaren skall betala. I promemorian har föreslagits att skyldigheten att

lämna kontrolluppgift och att göra skatteavdrag avseende utbetalt

ersättningsbelopp skall övergå på nämnden till den del ersättningen skall

behandlas som ränta. Som promemorians lagförslag är utformat skulle dock upp-

giftsskyldighet beträffande svenska instituts filialer utomlands uppkomma endast

i undantagsfall. Nämnden bör vara skyldig att lämna kontrolluppgift för samtliga

fall av ränteutbetalningar. En sådan skyldighet bör, för att vara heltäckande

och för att problem inte skall uppstå med den åtföljande avdragsskyldigheten för

preliminär skatt, lämpligen införas i 3 kap. 22 § LSK. Motsvarande kontrollupp-

giftsskyldighet beträffande återbetalning som skall jämställas med utgiftsränta

bör införas i 3 kap. 25 a § LSK.

14 Garantisystemets finansiella uppbyggnad

14.1 Grundläggande principer för garantisystemets

finansiering

 Promemorians förslag avviker från regeringens förslag på så sätt att av-

gifterna föreslås tillföras en fond som förvaltas av nämnden och som skall

placera i tillgångar utan kreditrisk och med hög likviditet. Promemorians

förslag innehåller även en möjlighet för regeringen att meddela närmare

föreskrifter om placeringen av fondens tillgångar.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget.

Riksgäldskontoret anser att det finns starka skäl att komplettera de fonderade

medlen med ett utvidgat ansvar för bankerna i stället för att statens ansvar tar

vid när fondmedlen utnyttjats till fullo. Kontoret menar att denna princip bör

leda till att bankerna får starkare incitament för att ta omsorg om

avgiftssystemet. Kontoret ser vidare vissa fördelar med en privat modell, inom

offentligt givna ramar, för garantisystemet. Stadshypotek AB påpekar att

garantifondens skatterättsliga status inte berörs i förslaget. Det förutsätts

att fonden ej är ett skattesubjekt och att all avkastning kan fonderas, så att

fondtaket kan nås snabbare än om avskattning sker och att avgiftsuttaget med

tiden kan begränsas till vad som erfordras i tillskott utöver avkastningen.

Svenska Bankföreningen presenterar ett alternativt finansieringssystem för

insättningsgarantin. Detta system redovisas i avsnitt 14.2.

 Enligt Svenska Fondhandlareföreningen bör det vara möjligt för instituten

själva att med hänsynstagande till rimliga skyddsaspekter kunna påverka

förvaltningen av medlen. Aktiefrämjandet har synpunkter på lämpligheten i att

garantifonden skall placera endast i svenska statsskuldspapper. Aktiefrämjandet

menar att dessa instrument inte är helt riskfria och likvida. Det är inte

otänkbart att det kan finnas ett ömsesidigt samband mellan ett nationellt bank-

fallissemang och tilltron till den svenska statens reala betalningsförmåga.

Enligt Aktiefrämjandet bör därför placeringsrätten vidgas till både reala och

nominella likvida placeringar med god riskspridning, t.ex. statsskuldspapper i

högrankade länder och kanske rent av s.k. blue chipsaktier.

 Skälen för regeringens förslag: Regler om finansiering av insättningsgarantin

skall säkerställa att utbetalning av ersättningar till garanterade insättare kan

ske i händelse av bankfallissemang. Direktivet lämnar medlemsländerna stort

utrymme att utforma metoderna för finansiering av garantisystemet under

förutsättning att kostnaderna bärs av bankerna själva. Det förslag till

finansiering av system för garanti för insättningar som här lämnas vilar på

denna grundtanke.

 I huvudsak kan ett garantisystem finansieras på tre sätt.

 1) Nämnden lånar det belopp som krävs för att tillgodose insättarna. Bankerna

bestrider därefter kostnaderna för denna upplåning.

 2) Bankerna betalar garantisystemets kostnader i efterhand sedan ett fallisse-

mang inträffat genom att infria ställda garantier eller andra bindande

utfästelser.

 3) Bankerna betalar avgifter i förskott, t.ex. årligen, som fonderas.

 Det finns flera faktorer som är vägledande för valet av metod för finansiering

av garantisystemet. En är att garantisystemet skall vara verksamt och trovärdigt

redan från systemets startdatum. En annan viktig faktor har att göra med att

garantisystemet kan komma att belastas med betydande utbetalningar av

ersättningar vid svårförutsägbara tillfällen. Eftersom kostnaderna skall bäras

av bankerna är det lämpligt att sprida bankernas betalningar av dessa över

tiden. Om betalningarna inte sprids riskerar ett fallissemang i en bank att leda

till betydande finansiella påfrestningar för övriga banker. Sannolikheten är

stor att de övriga bankernas finansiella tillstånd i detta läge inte heller är

tillfredsställande. Denna risk förstärks av att det svenska banksystemet in-

nehåller relativt få aktörer.

 En upplåningsmöjlighet 1) är en förutsättning för att garantisystemets syfte

att betala ut ersättningar till skyddade insättare skall uppfyllas med full

trovärdighet. Eftersom utbetalningar av ersättningar kan omfatta betydande

belopp vilka därefter följs av betydande inflöden till nämnden genom utdelning i

konkursen är det lämpligt att skapa en möjlighet att parera tillfälliga

nettoutflöden med upplåning. Det är dock mindre lämpligt att bankerna bestrider

systemets kostnader enbart i efterskott via finansieringen av sådan upplåning

eftersom detta inte ger tillräcklig spridning av betalningarna över tiden.

 Om bankerna skulle belastas med garantisystemets kostnader enbart i efter-

skott, dvs. i samband med fallissemang, skulle detta som nyss nämnts kunna

innebära stora påfrestningar på bankerna i en situation då det finansiella

tillståndet i banksystemet kan vara svagt. Finns medel avsatta enligt

alternativ 3) minskar i motsvarande utsträckning risken för att betalningar till

garantisystemet orsakar finansiella svårigheter för bankerna i allmänhet.

Dessutom har förskottsinbetalningar av avgifter de fördelarna att bankernas

betalningar av systemets kostnader sprids ut över tiden samt att den bank som

fallerar har varit med och betalat. Det finns således avgörande fördelar med

förskottsinbetalningar av avgifter. En successiv fondering av inbetalda avgifter

bör ge stabilitet åt systemet.

 Riksgäldskontoret förespråkar i sitt remissyttrande ett system som innebär att

metoderna 2) och 3) kombineras. Om fonderingen av avgiftsmedlen inte förslår

skall bankerna infria ställda garantier innan statens ansvar inträder. Kontoret

menar att bankerna får starkare incitament att ta omsorg om systemet med denna

uppläggning.

 Konstruktionen innebär att ställda garantier av bankerna ersätter viss del av

nämndens upplåningsbehov vid ett fallissemang. Detta alternativ riskerar medföra

högre kostnader för bankerna vid ett enskilt tillfälle än vad som kan anses

lämpligt. Om en bank fallerar finns det risk för att vissa banker inte kan

infria sina åtaganden till garantisystemet utan att själva råka i finansiella

svårigheter. Denna situation innebär en risk för dominoeffekter och instabilitet

i banksystemet.

 En ytterligare olämplig egenskap hos ett finansieringssystem som enbart bygger

på efterskottsbetalning av garantisystemets kostnader, dvs. enligt metoderna 1)

och 2), är att den fallerande banken, som kanske har haft det största risk-

tagandet i sin verksamhet, inte har betalat in några medel till garantisystemet.

Om överlevande banker tvingas infria stora garantiåtaganden till följd av att en

annan bank fallerat, som kanske bedrivit en verksamhet med hög risk, uppmuntras

förmodligen inte bankerna att begränsa sitt risktagande. Tvärtom kan detta

medföra ökat risktagande.

 Slutsatsen är att garantisystemet skall finansieras huvudsakligen genom att

bankerna årligen betalar avgifter i förskott. Dessa medel skall placeras utan

kreditrisk. Det är vidare betydelsefullt att medlen är placerade så att de

snabbt kan göras likvida och tillgängliga för utbetalning av ersättningar till

insättare i händelse av fallissemang i en bank.

 En placeringsform som uppfyller de nämnda kriterierna är räntekonto i

Riksgäldskontoret. Denna kontotyp är avsedd för placering av myndigheters

inlåning och har den fördelen, jämfört med promemorians förslag, att

fondförvaltningskostnader inte uppkommer. Avgifterna skall alltså placeras på

ett räntebärande konto i Riksgäldskontoret sedan nämndens förvaltningskostnader

för garantin har räknats av.

 Bankerna skall inte ställa garantier för utbetalning av ersättningsbelopp i

samband med bankfallissemang. Medlen på Riksgäldskontot skall enbart få användas

för betalning av ersättning till insättare enligt garantisystemets regler.

Avsikten är att kontots medel, om det behövs, i helhet skall användas för att

betala ut ersättningar. Först om kontot tömts skall finansiering av

utbetalningarna enligt metod 1) aktualiseras, dvs. att nämnden lånar det belopp

som krävs för att tillgodose insättarna (se avsnitt 14.3). Detaljerna i detta

system för finansiering av insättningsgarantin redovisas i avsnitten 14.2 och

14.3.

14.2 Avgifter

 Promemorians förslag avviker från regeringens förslag på så sätt att det

föreslås att avgifter från bankerna inte skall tas ut om den föreslagna

garantifondens behållning uppgår till minst 2,5 procent av det garanterade

insättningsbeloppet. Dessutom finns inget förslag som behandlar hur avgiften

skall bestämmas för en bank som påbörjar sin verksamhet under löpande kalender-

år.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget.

Riksbanken bekräftar den i promemorian beskrivna svårigheten att fastställa en

tillräcklig storlek för garantifonden. Lagen bör därför inte låsa denna vid ett

fast belopp. För att inte belasta svenska kreditinstitut med konkurrenshämmande

stora årliga avgiftsuttag kan övervägas om fonduppbyggnaden kan spridas över en

längre tidsperiod än den planerade. Riksbanken föreslår en årlig avgift på 0,15

procent av garanterat belopp till dess fonden uppnått en storlek av 2,5 procent

av garanterat belopp. Därefter bör avgiften sättas ned till 0,10 procent av

garanterat belopp. Riksbanken anser i vart fall att den nuvarande lås-ningen i

lagförslaget vid en maximinivå för garantifonden skall slopas och ersättas med

ett delmål som kompletteras med ett åtagande om en framtida utredning om

eventuella ytterligare ökningar av fonden. Finansinspektionen har i och för sig

ingen invändning mot den riktpunkt som ställs upp för fondens storlek.

Finansinspektionen menar dock att en avgift på 0,25 procent av garanterat belopp

inte kan sägas vara en försumbar kostnad för bankerna. Eftersom denna kostnad

kan förväntas övervältras på bankkunderna bör det övervägas om inte den årliga

avgiften skall sättas lägre, förslagsvis till 0,15-0,20 procent. I stället för

att avgiftsuttagen upphör vid en viss fondbehållning förordar Finansinspek-

tionen, i likhet med Riksbanken, att avgiften trappas ned för de banker som

sammantaget betalat 2,5 procent av det garanterade beloppet i avgift över åren.

Härigenom skulle även nyetablerade banker bidra med avgifter i samma

utsträckning som de banker som existerat sedan garantisystemets start.

Finansinspektionen är vidare positiv till förslaget i promemorian att någon

återbetalning av avgifter till bankerna inte skall ske. Bankstödsnämnden

framhåller att en konsekvens av systemet, som kan vara svår att acceptera för

övriga institut, torde bli att svenska institut som bildas efter det att nivån

2,5 procent har uppnåtts och att utländska institut som ansluter sig till det

svenska systemet efter denna tidpunkt skyddas av systemet utan någon kostnad.

Även om Bankstödsnämnden anser det rimligt att sådana nytillkommande institut

skall bidra till fonden menar man att det är svårt att ange en formel för hur

dessa instituts avgift skall bestämmas. Svenska Bankföreningen anger ett antal

flexibilitetsproblem med promemorians förslag. Bankföreningen påpekar att detta

förslag inte berör den viktiga frågan hur de banker skall hanteras som kommer in

på marknaden, lämnar den, expanderar eller krymper sin inlåning efter det att

systemet som helhet har uppnått den målsatta fonderingen. Bankföreningen

presenterar ett alternativt förslag till finansiering av garantisystemet som

bygger på att bankerna betalar in sina avgifter på var sitt räntebärande konto i

Riksbanken. Detta kommer att förenkla systemets förvaltningsarbete jämfört med

promemorians förslag, enligt Bankföreningen. De individuellt avskilda

kontomedlen gör det möjligt att avgöra hur stora fondmedel respektive bank

betalat in, hur dessa medel förhåller sig till bankens skyddade insättningar och

risktagande samt avgöra om återbetalning bör ske till följd av att bankens

avsatta medel är större än vad som krävs. Bankföreningen anser att en bank bör

få tillbaka den avkastning som överstiger den för banken bestämda fondnivån.

Likaså bör den få tillbaka pengar från fonden om bankens skyddade inlåning eller

risktagande minskar eller om banken helt lämnar marknaden. Återförda medel bör

tas upp till beskattning, eftersom inbetalda avgifter har varit avdragsgilla.

Bankföreningen framhåller vidare att vid en konkurs bör i första hand bankens

egna avsatta medel tas i anspråk för uppfyllande av insättningsgarantin. Om inte

detta är tillräckligt kan därefter övriga bankers avsatta medel disponeras.

Bankföreningen är av den meningen att banker som kommer in på bankmarknaden

efter att insättningsgarantin trätt i kraft skall successivt betala in medel på

konto i Riksbanken till dess att den avsedda nivån uppnåtts. Bankföreningen

poängterar betydelsen av att systemet för insättningsgaranti konstrueras så

flexibelt som möjligt så att fördelarna med riskrelaterade avgifter inte går

förlorade. Flexibiliteten motiveras även av att systemet kommer att vara i

funktion lång tid framöver och därför måste innehålla mekanismer som hanterar

förändringar i inlånings- och marknadsstrukturer. Bankföreningen riktar också

viss kritik mot promemorians förslag om den målsatta fondbehållningen. Med

hänvisning till en undersökning av tre svenska bankers garanterade insättningar,

storleken på den målsatta behållningen för den amerikanska insättnings-

garantifonden samt en jämförelse mellan svenska bankers kreditförluster och

kostnader vid amerikanska bankfallissemang argumenterar Bankföreningen för att

den föreslagna målsatta fondbehållningen är för hög.

 SAF, Industriförbundet och Företagarnas Riksorganisation har också in-

vändningar mot att nyetablerade banker inte kommer att betala en lika stor del

av garantisystemets finansiering som äldre banker. Dessa instanser ansluter sig

till det av Bankföreningen framförda förslaget om att individuella konton

upprättas för varje bank. Även Sveriges Försäkringsförbund påtalar att regler

måste utformas som tar sikte på situationen att ett institut startar verksamhet

på den svenska marknaden i ett skede när fonden för insättningsgaranti har

uppnått sin målsatta behållning. Fristående Sparbankers Riksförbund anser det

rimligt att möjlighet ges till att i ett visst läge utbetala garantifondens

avkastning till bankerna.

 Postgirot Bank AB och Posten AB påpekar att förslaget att avgiftsberäkningen

skall baseras på det garanterade insättningsbeloppet per den 31 december året

innan kommer för Postgirot Banks del att slå orättvist. Vid årsskiften är

behållningen på bankens konton betydligt större än eljest under året. Förslaget

bör därför, enligt Postgirot Bank och Posten AB, ändras på så sätt att det

garanterade beloppet beräknas från en annan tidpunkt än den 31 december och

utgöra ett årsgenomsnitt om särskilda skäl föreligger.

Skälen för regeringens förslag:

Avgifternas storlek

I överensstämmelse med direktivet skall garantisystemet bekostas av de banker

som omfattas av systemet. Därför bör de årliga avgifter som bankerna skall

betala motsvara de förväntade årliga kostnaderna för garantisystemet. Dessa

kostnader utgörs till en liten del av nämndens förvaltningskostnader och till

största delen av det årliga värdet av garantiåtagandet. Detta värde bestäms av

de förväntade kostnaderna för garantisystemet i samband med eventuella

ersättningsfall.

 I den finansiella teorin har det under senare år presenterats en mängd

modeller för hur finansiella garantier, i synnerhet insättningsgarantier, skall

värderas på s.k. aktuariell basis. Aktuariella premier är avsedda att spegla det

förväntade skadeutfallet under den tidsperiod premien avses vara en ersättning

för den utfästa garantin. Det finns emellertid stora svårigheter med att beräkna

sådana premier i praktiken. Det är vanskligt att uppskatta sannolikheten för en

banks fallissemang och att förutsäga hur stor belastning ett fallissemang skulle

utgöra för garantisystemet. Den aktuariella principen bör emellertid genomsyra

grunderna för beräkningen av avgifterna. I vilken utsträckning detta kan uppnås

beror på hur metodproblemen hanteras. Det önskvärda i att hålla systemet enkelt

måste samtidigt beaktas.

 Eftersom banksystemets finansiella tillstånd förändras över tiden, och därmed

även relationen mellan garantisystemets förväntade kostnader och inlånings-

volymen, kan det hävdas att avgiftsnivån borde variera över tiden om en korrekt

aktuariell avgiftssättning skall uppnås. Flera skäl talar dock emot detta.

Mätproblemen är svåra. Även om det skulle vara möjligt att grovt fånga upp vissa

förändringar i bankernas finansiella tillstånd, t.ex. med avancerad finansiell

analys, är denna information ändå ungefärlig. Ett sådant system skulle dessutom

innebära högre avgifter just i tider då höga avgifter är svårare att bära för

bankerna. Avgiftsuttaget föreslås därför motsvara en fast andel av den

garanterade insättningsvolymen.

 Problemet gäller således att välja en avgiftsprocent i förhållande till den

garanterade inlåningsvolymen som ungefärligen motsvarar de årliga förväntade

nettokostnaderna för garantisystemet. Metoderna för uppskattningen av dessa

förväntade nettokostnader bygger på följande faktorer:

 1 risken för fallissemang under en viss tidsperiod,

 2 den förväntade nettobelastningen på garantisystemet vid ett fallissemang.

 Dessa två parametrar är givetvis mycket svåra att uppskatta. Således måste en

beräkning bli mycket ungefärlig. När det gäller faktor 1 bör uppskattningen inte

göras på basis av antalet fallissemang i banksystemet som helhet. I stället är

varje banks individuella konkurssannolikhet avgörande. Det är de enskilda

bankernas finansiella situation som är av intresse, inte det genomsnittliga

finansiella tillståndet i banksystemet. Ett högt genomsnitt gör inte den

svagaste banken starkare.

 Samma principer gäller även för hur parameter 2 skall betraktas. Varje banks

förväntade nettobelastning på garantisystemet vid ett fallissemang skall

beaktas, inte ett genomsnitt för banksystemet.

 Storleken på nämndens utdelning vid en bankkonkurs beror på kostnaderna för

avvecklingen av banken samt nämndens prioritet i processen. Amerikanska

erfarenheter visar på svårigheter att vid fallissemang utvinna det bokförda

värdet på flera typer av banktillgångar, framför allt på de tillgångar som inte

prissätts på väl fungerande marknader. Detta innebär högre avvecklingskostnader.

Nämnden, som träder i insättarnas ställe vid avvecklingsförfarandet, är en

oprioriterad fordringsägare. Således konkurrerar nämnden med andra

fordringsägare med samma prioritetsställning om de tillgångar som finns kvar i

boet. Endast förlagslånen och det egna kapitalet har en lägre

prioritetsställning än nämnden. Således skulle en indikator på nettokostnaden

för ett bankfallissemang kunna erhållas genom att sätta inlåningen i relation

till värdet av de tillgångar som kan förväntas finnas kvar i konkursboet för

nämndens räkning, justerat för avvecklingskostnader.

 Enligt beräkningar i departementspromemorian (Ds 1995:3) uppskattas systemets

förväntade årliga kostnader över en tioårsperiod till i genomsnitt en knapp

miljard kronor. Dessa beräkningar utgår från 1993 års data. Då detta var ett

svagt år för bankerna från soliditetssynpunkt torde beräkningarna vara något i

överkant. En viss överfinansiering kan dock vara funktionell i ett

uppbyggnadsskede. Enligt en annan översiktlig beräkning uppskattas det garan-

terade insättningsbeloppet till ungefär 400 miljarder kronor. Således motsvarar

den årliga kostnaden på knappt en miljard kronor närmare 0,25 procent av det

garanterade insättningsbeloppet, enligt dessa beräkningar.

 Vid uppskattningen av denna kostnad har erfarenheter från det amerikanska

garantisystemet använts till viss del. Det är av värde att speciellt studera

detta system eftersom det varit i bruk längst tid, sedan 1933, och haft de

största antalet ersättningsfall.

 Fram till och med 1992 har alla amerikanska institut betalat ett belopp

motsvarande en viss andel av sin inlåning i garantipremie, oavsett finansiellt

tillstånd och risktagande. Därefter har gällt att de individuella avgifterna har

bestämts till mellan 0,23 procent och 0,31 procent av "total domestic deposits"

utifrån institutens individuella risktagande och finansiella tillstånd. Den

amerikanska garantifonden har nyligen nått sin "målsatta behållning" på 1,25

procent av den garanterade inlåningen. Därmed kommer avgiften för de flesta

bankerna att sänkas till 0,04 procent av inlåningen samtidigt som de banker som

befinner sig i ett svagt tillstånd fortsättningsvis betalar 0,31 procent av

inlåningen i avgift.

 Det svenska garantisystemet bör ha en liknande konstruktion som det

amerikanska med avseende på en målsatt behållning på nämndens konto i

Riksgäldskontoret som utlöser en sänkning av avgiftsnivån. Detta är också i

linje med remissynpunkterna från Riksbanken och Finansinspektionen samt i viss

mån Bankstödsnämnden.

 Det totala årliga avgiftsuttaget från banksystemet bör uppgå till 0,25 procent

av det totala garanterade insättningsbeloppet upp till den målsatta nivån. Hur

stort det garanterade insättningsbeloppet är skall bestämmas per den 31 december

året innan. Detta datum har valts av främst praktiska skäl och tar således inte

hänsyn till de av Postgirot Bank AB och Postens AB framförda synpunkterna. Vid

en närmare granskning av insättningsstrukturen för Postgirot Bank AB har den

bedömningen gjorts att valet av detta datum inte slår orättvist för denna banks

del. Om garantin för ett institut börjar gälla under ett löpande kalenderår

skall avgiften för det året fastställas med hänsyn till den tid garantin gällt.

Avgiften skall grundas på det garanterade insättningsbeloppet vid årets utgång.

Detta innebär att en sådan bank debiteras första gången under det andra år

garantin gäller för insättningarna. Avgiften kommer alltså att tas ut samtidigt

för såväl det första som det andra året banken omfattas av garantin. Avgiften är

i skattehänseende att betrakta som en driftkostnad och är därför avdragsgill för

banken.

 Enligt data från 31 december år 1994 skulle denna beräkningsprincip innebära

ett årligt avgiftsinflöde till nämnden på ungefär en miljard kronor. Detta mot-

svarar ca 0,9 procent av hela banksystemets kapitalbas. Detta avgiftsuttag

skulle, om systemet funnits vid denna tidpunkt minskat kapitaltäckningsgraden

för hela banksystemet från 16,57 procent till 16,39 procent under förutsättning

att bankerna ej övervältrar kostnaderna på kunderna.

 Den målsatta behållningen på nämndens konto i Riksgäldskontoret bör uppgå till

2,5 procent av den garanterade inlåningen, vilket i dagsläget motsvarar ungefär

10 miljarder kronor. När denna behållning uppnås, vilket inträffar efter ca 8 år

(förutsatt att inga ersättningsfall inträffar) på grund av att behållningen är

räntebärande, bör avgiftsnivån reduceras från 0,25 procent till 0,1 procent av

det garanterade insättningsbeloppet. Detta skiljer sig från promemorians förslag

som innebär att avgiftsuttagen upphör då den målsatta behållningen uppnås.

 Flera remissinstanser, framför allt Bankföreningen, har haft invändningar mot

att banker som etableras efter denna tidpunkt inte kommer att betala avgifter

till systemet i motsvarande utsträckning som de sedan länge etablerade bankerna.

Nackdelen med det förvisso intressanta och genomarbetade finansieringssystem som

Bankföreningen presenterar i sitt yttrande är att alla verksamma banker vid en

given tidpunkt inte betalar avgifter enligt samma principer. Med Bankföreningens

förslag kan en bank som etableras efter det att den målsatta behållningen

uppnåtts tvingas betala en avgift på 0,25 procent samtidigt som denna banks

sedan länge etablerade konkurrenter inte betalar några avgifter alls. Detta

utgör en konkurrensnackdel för den nya banken och därmed ett etableringshinder.

Av konkurrensskäl bör alla verksamma banker i varje tidpunkt betala avgifter

till garantisystemet enligt samma förutsättningar. Dessutom är avgiften att

betrakta som en ersättning för ett garantiåtagande under en viss tidsperiod och

skall därför anses förbrukad när denna tidsperiod förflutit, precis som en

vanlig försäkringspremie. Detta innebär att Bankföreningens förslag att

avgiftsmedel skall återbetalas till bankerna under vissa förutsättningar inte

bör följas.

 Förslaget att avgifter tas ut även efter det att den målsatta kontobehåll-

ningen uppnåtts har den principiella fördelen att det medger att riskdifferen-

tieringen av de individuella avgifterna (se vidare avsnitt 15) även fort-

sättningsvis påverkar bankernas beteende.

 En avgift på 0,25 procent av det garanterade insättningsbeloppet i ett svenskt

system ligger i linje med vad som gäller i flera andra länder som tillämpar

system med betalningar från bankerna i förskott.

 Eftersom bankerna skall belastas med kostnaderna för eventuell kompletterande

upplåning (se avsnitt 14.3) bör den föreslagna avgiftsprocenten kunna justeras

upp om nämnden på grund av att dess konto i Riksgäldskontoret tömts nödgats till

upplåning. Avgiftsprocenten bör därför kunna förändras av nämnden upp till 0,3

procent. Ändringar av avgiftsprocenten utöver detta intervall kan endast göras

efter riksdagsbeslut.

Storleken på den målsatta behållningen på nämndens konto i Riksgäldskontoret

I avsnitt 14.1 har angetts att syftet med att fondera de årliga avgifterna på

ett konto i Riksgäldskontoret är att sprida ut bankernas betalningar av

systemets kostnader över tiden. Med tanke på svårigheterna att uppskatta dessa

kostnader på lång sikt är det emellertid lämpligt att avgiften sätts ned om

fallissemang inte inträffar eller om systemets kostnader långsiktigt visar sig

bli betydligt lägre än det initiala avgiftsuttaget. Banksystemet och dess kunder

bör inte belastas med kostnader i onödan.

 En liten målsatt kontobehållning innebär att kontot töms relativt snabbt om

garantisystemet belastas med nettokostnader vid ett fallissemang av en bank. Ett

underskott på kontot kan i sin tur medföra att bankerna, för att täcka

garantisystemets kostnader, måste betala högre avgifter än vad som kan anses

lämpligt. En sådan ordning kan vara olämplig då banksystemet förmodligen är

finansiellt svagt i tider då enskilda banker fallerar. I detta fall uppfyller

inte fonderingen av avgifterna sitt syfte eftersom belastningen på bankerna inte

sprids tillräckligt över tiden. Det är viktigt att kontobehållningen snabbt

byggs upp till en nivå som kan hantera fallissemang. Således krävs en avvägning

mellan å ena sidan det olämpliga i att belasta bankerna med kostnader till följd

av att en alltför stor kontobehållning fonderas och å andra sidan intresset av

att fonde-ringen med tanke på dess syfte räcker till.

 Denna avvägning kan endast göras på skönsmässiga grunder. Väsentlig betydelse

bör tillmätas möjligheten att med kontomedel och utan långsiktig upplåning möta

kostnader vid ersättningsfall. Här föreslås alltså att kontobehållningen byggs

upp i relativt snabb takt till dess att den motsvarar 2,5 procent av det

garanterade insättningsbeloppet, dvs. ca 10 miljarder kronor. Med denna

behållning finns förutsättningar för att bankfallissemang kan hanteras, utan att

behov av större avgiftshöjningar skall uppstå.

 Denna målsatta behållning avviker från den som gäller i såväl det danska som

det amerikanska systemet. Bankföreningen har rest invändningar mot promemorians

val av målsatt behållning bl.a. med hänvisning till avvikelsen från det

amerikanska systemet, vars erfarenheter till viss del har använts som underlag

till förslaget. Det amerikanska banksystemet innehåller emellertid tusentals

mindre banker, som möjliggör god "spridning" av försäkringsrisken och därmed en

lägre fondbehållning. Det svenska banksystemet är mer koncentrerat med (några)

få stora banker, som innebär större krav på nämndens kontobehållning.

 Den danska garantifondens förmögenhet skall vara minst ca 4 miljarder kronor,

av vilket minst 25 procent skall utgöras av likvida medel. Den resterande delen

av förmögenheten består av garantier ställda av bankerna. Den danska målsatta

fondförmögenheten, som utgör ca 1 procent av den totala inlåningen, avviker inte

alltför mycket från det svenska förslaget. Dessutom har den danska admini-

stratören av garantisystemet vidare befogenheter att agera aktivt vid ett

fallissemang, i likhet med den amerikanska garantimyndigheten, än vad som tills

vidare föreslås gälla för den svenska nämnden.

Långsiktig avgiftsnivå

Det har i detta lagstiftningsärende bedömts vara lämpligt att lägga fast en

avgiftsstruktur som även gäller uttaget av avgifter på lång sikt. Detta ger ökad

förutsägbarhet. Det kan mot denna ansats anföras att det saknas tillräckliga

erfarenheter för att nu bestämma avgifterna på lång sikt. Det kan konstateras

att ändrade förutsättningar eller i framtiden vunna erfarenheter kan föranleda

justeringar av avgiftsnivåerna. Det får då ske genom förnyade ställningstaganden

i riksdagen.

14.3 Bankstödsnämndens upplåningsrätt i samband med ersättningsfall

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Ingen remissinstans har kommenterat förslaget.

 Skälen för regeringens förslag: I händelse av ersättningsfall skall i första

hand de medel som Bankstödsnämnden har innestående på konto i Riksgäldskontoret

användas för utbetalning av ersättning till berörda insättare. Om medlen på

detta konto inte skulle räcka till bör nämnden ges ett bemyndigande att låna

medel i Riksgäldskontoret för att kunna fullgöra utbetalningarna. Sådan

upplåning bör dock endast få ske i samband med ersättningsfall om nämndens konto

i Riksgäldskontoret har tömts.

 Samtidigt som systemet skall ha en grundläggande kapacitet att klara

utbetalningar vid ersättningsfall kan det uppkomma situationer när det finns

behov av att komplettera med upplåning. Det avgörande skälet för en

upplåningsmöjlighet är den stora osäkerhet som råder om framtida påfrestningar

på systemet. Det kommer, även om inga ersättningsfall inträffar, att ta avsevärd

tid innan behållningen på nämndens konto i Riksgäldskontoret har byggts upp till

dess målsatta nivå. Eftersom kontobehållningen är avsedd att utgöra en buffert

mot nettokostnader i samband med fallissemang kan kontot tillfälligt belastas

med större belopp än dess behållning, eftersom proceduren vid en bankkonkurs

innebär stora initiala utbetalningar från kontot till insättarna och först

senare inflöde i form av utdelning för nämnden i den fallerade bankens konkurs.

 Ett trovärdigt insättningsgarantisystem måste således ha en upplåningsrätt som

komplement till den egna betalningskapaciteten. Om en sådan möjlighet inte

skulle ges finns det risk för att de garanterade insättarnas intresse inte kan

tillgodoses.

 De räntekostnader m.m. som skulle uppkomma om Bankstödsnämnden tvingades låna

i Riksgäldskontoret i en situation då nämndens konto i Riksgäldskontoret har

tömts bör belasta de banker som omfattas av systemet genom de ordinarie

avgifterna. Om ett fallissemang inträffar, som får till följd att nämnden

tvingas låna i Riksgäldskontoret, kan dessa avgifter komma att höjas (se avsnitt

14.2).

15 Riskrelaterade avgifter

 Promemorians förslag avviker från regeringens förslag på så sätt att av-

gifterna relateras till bankernas primärkapitaltäckningsgrad samt beräknade

relativa nettobelastning på garantisystemet. Dessutom finns inget förslag som

behandlar hur avgiften skall bestämmas för en bank som påbörjar sin verksamhet

under löpande kalenderår, jfr avsnitt 14.2.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte förslaget. De

remissinstanser som yttrat sig i denna del är i huvudsak positiva till principen

att avgifternas storlek skall relateras till risken i bankerna. Endast

Företagarnas Riksorganisation avvisar helt denna princip med hänvisning till att

den missgynnar mindre företag eftersom bankerna kommer att kompensera sig för

den extra avgift som måste betalas till garantifonden när riskfyllda lån ges.

Dessutom menar Företagarnas Riksorganisation att argumentationen i promemorian

om att ett garantisystem utan riskrelaterade avgifter ger incitament till

oönskat risktagande är tveksamt, eftersom det inte är aktieägarnas medel som är

garanterade utan insättarnas. Juridiska Fakulteten i[REDACTED_EFTERNAMN] är, i likhet med

Företagarnas Riksorganisation, tveksam på grund av den negativa effekt som

avgiftssystemet kan ha på bankernas utlåning till småföretag. Konkurrensverket

uttrycker också en viss oro för småföretagarnas situation i detta avseende även

om man i princip anser att förslaget om riskrelaterade avgifter ter sig

välmotiverat. Riksgäldskontoret är i princip positivt till riskrelaterade

avgifter men anser att dessa inte bör anges i lag. Kontoret förordar en aktiv

och kvalificerad riskhantering med löpande kontroll av riskerna i bankerna för

att subventionsinslag och snedvridningar av incitamentsstrukturen skall

motverkas. Bankstödsnämnden sympatiserar med tanken på riskrelaterade avgifter

men ifrågasätter vilken grad av rättvisa som uppnås med den föreslagna

kopplingen till primärkapitaltäckningsgraden. Det kan finnas flera andra

faktorer som var för sig har större betydelse för konkursrisken. Bank-

stödsnämnden menar vidare att det skulle vara lättare att argumentera för

riskrelaterade avgifter om avgifterna hade karaktären av försäkringspremier som

konsumeras under den tid avgiften avser. Denna argumentering blir svår i och med

att avgiftsuttaget skall upphöra vid en viss nivå på fonden. Enligt Bankstöds-

nämnden visar erfarenheterna från bankkrisen på att kapitaltäckningsreglernas

riskklassificering ger ett helt otillräckligt besked om tillgångarnas verkliga

värde. Riksbanken, Sparbankernas säkerhetskassa, Finansinspektionen och Svenska

Bankföreningen tillstyrker förslaget om riskrelaterade avgifter men anser att

grunderna för avgiftsdifferentieringen bör förändras. De accepterar att

primärkapitalgraden utgör grunden för denna differentiering men anser att det

andra måttet som presenteras i promemorian, som baseras på bankernas förväntade

fallissemangskostnader, är alltför komplicerat, oprövat och osäkert och därför

bör utgå. Bankföreningen framhåller att det i diskussioner med föreningens med-

lemsbanker framkommit förslag på många olika tänkbara metoder för avgifts-

differentieringen. Det råder emellertid inte enighet bland dessa banker om exakt

hur de riskrelaterade avgifterna skall utformas. Ett förslag på mått som kan

komplettera primärkapitaltäckningsgraden är andelen oreglerade fordringar av den

totala utlåningen. Bankföreningen påpekar också att det inte framgår klart av

promemorians förslag om avgifterna skall relateras till bankens eller koncernens

förhållanden. Det alternativ som väljs bör gälla genomgående vid avgiftsbe-

räkningen. Bankföreningen menar att det finns för- och nackdelar med båda

alternativen. Det som talar för att använda koncernbegreppet är att detta visar

vilka totala risker som både direkt och indirekt kan drabba banken och därmed

dess insättare. För alternativet att beräkningar skall grundas på bankens

förhållanden talar att det är inlåningen i banken som garanteras - inte övriga

koncernbolags upplåning. Dessutom är en bank som har problem inte tillförsäkrad

ekonomisk hjälp från koncernens dotterbolag. Vidare är banken juridiskt sett

endast skyldig att svara för sina egna förbindelser. Av detta följer, enligt

Bankföreningen, att problem i bankens dotterbolag sannolikt inte tillåts drabba

insättarna i banken. Bankföreningen har även kritiska synpunkter på promemorians

förslag om att de årliga totala avgifterna justeras så att de varje år hamnar på

samma nivå. Även Fristående Sparbankers Riksförbund ställer sig positiv till att

den primära kapitaltäckningsgraden ensam kan utgöra den komponent som styr det

mellan bankerna differentierade avgiftsuttaget. Sveriges Försäkringsförbund och

Grossistförbundet har tillstyrkt förslaget om att avgifterna skall riskrelateras

utan att kommentera det närmare. SAF och Industriförbundet efterlyser en

grundligare utredning av effekterna av riskrelaterade avgifter, framförallt på

bankernas agerande.

 Skälen för regeringens förslag: Avgifterna till nämnden från banksystemet som

helhet skall normalt uppgå till årligen 0,25 procent av det garanterade

insättningsbeloppet. Detta belopp bör fördelas mellan bankerna med beaktande av

respektive banks finansiella tillstånd och risktagande eftersom dessa faktorer

avgör hur stor risken är för att ett fallissemang i banken skall belasta

garantisystemets resurser. Med differentierade avgifter får systemet ökad

marknadsmässighet. En sund utveckling främjas genom att banker med hög risknivå

betalar högre avgifter.

 Bankerna skall så långt det är möjligt belastas med lägre kostnader för

garantisystemet vid ett lägre risktagande, i förhållande till kapitalbasen, men

också betala högre avgifter för ett beteende som innebär ökade risker för

belastningar på garantisystemet. Därigenom uppmuntras ett lämpligt beteende hos

bankerna.

 Om avgifterna baseras på genomsnittsrisken i banksystemet och inte följer en

princip för individuell riskrelatering kan alltså välkapitaliserade banker med

lågt risktagande tvingas subventionera dåligt kapitaliserade banker med högt

risktagande. De allra flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del är också

uttalat positiva till att de avgifter som skall tas ut från bankerna skall

relateras till bankernas risktagande.

 I princip bör avgiftsberäkningen utgå från de två i avsnitt 14.2 beskrivna

faktorerna, nämligen sannolikheten för att respektive bank fallerar under den

period som avgiften avser resp. de kostnader för garantisystemet som förväntas

uppstå vid ett fallissemang. Av orsaker som redovisats i avsnitt 14.2 finns det

svårigheter med att på sådan aktuariell basis åsätta bankerna en viss årlig

avgift. Det framgår inte minst av att det internationellt sett praktiskt taget

inte förekommer differentierade avgifter. USA är ett undantag där man tillämpar

viss avgiftsdifferentiering baserad på kapitaltäckning och den federala inspek-

tionsmyndighetens bedömningar av respektive instituts finansiella tillstånd.

Inom Europa har dessa frågor diskuterats på ett teoretiskt plan medan konkreta

resultat uteblivit. Dessa svårigheter till trots bör dock strävan för svensk del

vara att finna kriterier som på ett ändamålsenligt och praktiskt genomförbart

sätt kan ligga till grund för beräkningen av differentierade avgifter.

 Garantisystemet skall träda i funktion, dvs. betala ut ersättning till

insättarna, när banken försätts i konkurs. En bank skall försättas i konkurs om

den är på obestånd, dvs. om den inte rätteligen kan betala sina skulder och

denna oförmåga inte endast är tillfällig.

 Ett högre eget kapital medför en lägre sannolikhet för fallissemang, allt

annat lika. I undersökningar av orsaker till bankfallissemang i det amerikanska

banksystemet har det dessutom visat sig att kapitaltäckningsmått är användbara

för att förutsäga fallissemang. Således bör den relevanta indikatorn på en banks

sannolikhet att fallera innehålla ett mått på förhållandet mellan det aktuella

egna kapitalet och det kapital som återstår vid en konkurs. Denna uppfattning

överensstämmer med de remissinstanser som yttrat sig över vilket mått som är

lämpligt att basera avgiftsberäkningen på. Dessa instanser förordar att endast

primärkapitaltäckningsgraden skall användas.

 Solvensen, såsom den uttrycks i kapitaltäckningsreglerna, är ett kriterium av

givet intresse. Det ger viss information om risken för att bankens kapital blir

otillräckligt med fallissemang som följd. Kapitaltäckningsreglerna är dock

endast grovt avpassade till bankernas totala risksituation. Bland annat fångar

måttet i mycket liten utsträckning upp portföljrisken, dvs. korrelationen mellan

olika tillgångar beaktas ej. Måttet säger inte heller något om hur stor risken

är för att kortsiktiga likviditetsproblem kan uppkomma. En utvidgning av

reglerna om kapitaltäckning till att omfatta även marknadsrisker, t.ex.

positionsrisker och valutakursrisker samt motparts- och avvecklingsrisker,

träder emellertid i kraft den 1 januari 1996. I och med detta blir kapitaltäck-

ningsmåttet lämpligare att använda som underlag för uppskattningen av

fallissemangsrisker vid beräkning av riskrelaterade avgifter. Emellertid är det

av remissinstanserna föreslagna primärkapitaltäckningsmåttet mindre lämpligt att

använda som bas för avgiftsdifferentieringen eftersom hänsyn bör tas till de

kostnader för garantisystemet som kan förväntas uppstå vid fallissemang.

Anledningen till detta är att det bredare kapitaltäckningsmåttet bättre speglar

möjligheterna att täcka ersättningen till garanterade insättare med den

fallerade bankens tillgångar. De komponenter som ingår i det supplementära

kapitalet utgör en buffert för bankens fordringsägare, däribland nämnden, i

händelse av konkurs. Ju större t.ex. förlagslånen är i en fallerad bank desto

lägre blir kostnaden för garantisystemet vid ett fallissemang. Denna aspekt bör

fångas upp i avgiftsunderlaget.

 Regeringens förslag innebär således att den avgift som en enskild bank skall

betala för ett visst år skall bestämmas med hänsyn till bankens garanterade

insättningsbelopp (se avsnitt 14.2) och kapitaltäckningsgrad.

Avgiften skall grundas på förhållandena vid utgången av närmast föregående år. I

fall då garantin för en bank börjar gälla under ett löpande kalenderår skall

avgiften i stället grundas på förhållandena vid årets utgång. Avgiften skall

vara negativt relaterad till kapitaltäckningsgraden. Den exakta utformningen av

avgiftsskalan bestäms av nämnden. Det är med anledning av Bankföreningens

remissyttrande viktigt att betona att det inte är tillståndet på koncernnivå som

skall beaktas vid bestämningen av avgiftsunderlaget. Det är förhållandena för

den enskilda banken, moderbank eller dotterbank, som skall ligga till grund för

avgiftens storlek.

 Valet av kapitaltäckningsgraden som beräkningsunderlag innebär att avgifterna

är endast mycket ungefärligt relaterade till respektive banks förväntade

nettobelastning på garantisystemet. Det är emellertid viktigt att det valda

måttet är beprövat och allmänt känt. Andra mer sofistikerade, men oprövade,

metoder får stå tillbaka för denna princip.

 De framräknade avgifterna justeras proportionellt så att alla bankers avgifter

summeras till 0,25 procent av det totala garanterade insättningsbeloppet.

Bankföreningen anser att nackdelen med att justera avgifterna på detta sätt, så

att de varje år hamnar på samma nivå, är att banker, trots högriskbeteende, kan

få betala tämligen låga avgifter om även andra banker uppvisar ett högriskbe-

teende. Det är emellertid lämpligt att det totala avgiftsuttaget är

proportionellt mot det garanterade insättningsbeloppet och utgör ett jämnt

inflöde till nämnden oavsett svängningar i banksystemets finansiella tillstånd.

Dessutom kan det vara motiverat att en bank med låg kapitaltäckningsgrad skall

betala en lägre avgift om även resten av banksystemet har låga kapitaltäcknings-

värden än om denna bank är ensam om att redovisa låg kapitaltäckning. Att hela

banksystemet är i ett dåligt finansiellt tillstånd är tecken på ett systemp-

roblem, t.ex. till följd av en makrochock. Om en proportionell justering inte

görs kommer banksystemet att belastas med extra mycket kostnader då bankerna har

det som svårast. I mycket goda tider kommer å andra sidan avgiftsinflödet att

bli lågt, vilket försenar uppbyggnaden av behållningen på nämndens konto i

Riksgäldskontoret till den målsatta nivån. Det är således lämpligt, både från

systemrisksynpunkt och rättvisesynpunkt, att de individuella avgifterna justeras

proportionellt.

 Företagarnas Riksorganisation avvisar principen om riskrelaterade avgifter med

hänvisning till att den valda beräkningsgrunden missgynnar mindre företag via

fördyrad upplåning från bankerna. Emellertid är det så att kapitaltäck-

ningsreglerna klassificerar bankernas utlåning med avseende på vilken säkerhet

som ställs för lånet. Det är inte så att små företag drabbas särskilt hårt av

denna klassificering. Det omvända förhållandet kan lika gärna råda; en kredit

till ett stort företag med inteckning i industrifastighet som pant klassifice-

ras, enligt dessa regler, som mer riskabel, vilket därmed föranleder en högre

avgift, än en kredit till en småföretagare med säkerhet i dennes bostads-

fastighet.

 Om det finns en grupp låntagare som utgör större kreditrisk än andra låntagare

och därför missgynnas av det föreslagna avgiftssystemet bör deras intresse trots

allt stå tillbaka för principen att de banker som utgör en relativt stor risk

för garantisystemet också skall betala en relativt hög avgift. I praktiken torde

dock effekterna på utlåningsstrukturen vara begränsade. Visserligen medför

utlåning till företag och allmänhet en högre avgift än placering i statspapper

eftersom den högre kreditrisken i utlåningen innebär högre krav på kapitaltäck-

ning. Rent teoretiskt bör detta föranleda en viss portföljjustering mot en

mindre andel av sådan utlåning, allt annat lika. Men eftersom ersättningen för

denna kreditrisk är betydligt större, för närvarande kring 3 procentenheter vad

gäller skillnaden mellan räntan på utlåning till hushållen och en sex månaders

statsskuldväxel, än effekten på avgiften av en portföljjustering från utlåning

till statspapper finns det goda skäl att anta att kreditgivningen till företag

och allmänhet inte kommer att motverkas nämnvärt av förslaget.

 I föreliggande förslag anges ett intervall för de avgifter som skall kunna tas

ut från en enskild bank. Det är önskvärt att en högsta och lägsta avgift för vad

som skall kunna tas ut av en enskild bank fastställs. Oavsett hur

välkapitaliserad en bank är skall den bidra med minst 60 procent av genom-

snittspremien från banksystemet uttryckt i procent av det garanterade

insättningsbeloppet. Detta betyder i normalfallet under perioden då behållningen

på nämndens konto i Riksgäldskontoret understiger den målsatta, då genom-

snittspremien är 0,25 procent av en banks garanterade insättning, att en bank

inte skall betala mindre än ett belopp motsvarande 0,15 procent av sin

garanterade inlåning i avgift. Skälet till detta är att även den välkapitali-

serade banken får del av den kollektiva nyttighet som garantisystemets

stabilitetsverkande egenskaper medför och skall bidra med finansiering av denna

nyttighet. Vidare skall ingen bank betala mer än 140 procent av

genomsnittspremien, vilket betyder 0,35 procent av dess garanterade inlåning i

normalfallet, eftersom detta annars skulle riskera inverka på bankens

finansiella tillstånd i alltför stor utsträckning. När väl kontots behållning

når upp till den målsatta nivån och genomsnittsavgiften sätt ned till 0,1

procent blir avgiftsintervallet 0,06 - 0,14 procent av det garanterade

insättningsbeloppet. Dessa siffror kan jämföras med det intervall som gäller i

det amerikanska garantisystemet nämligen 0,23 till 0,31 procent av inlåningen

fram till dess den målsatta fondbehållningen uppnåtts och 0,04 till 0,31 procent

därefter.

16 Konsekvenser av att en bank inte fullgör sina

skyldigheter mot garantisystemet

16.1 Inledning

I artikel 3.2 i direktivet finns ett allmänt stadgande som innebär att om en

bank inte uppfyller de förpliktelser mot ett garantisystem som åligger banken,

skall de behöriga myndigheter som har utfärdat dess auktorisation underrättas

och, i samarbete med garantisystemet, vidta lämpliga åtgärder för att

säkerställa att banken uppfyller förpliktelserna. Med lämpliga åtgärder avses

enligt artikeln även att sanktioner får införas och vidtas mot banken.

 När det gäller frågan om vilka åtgärder eller sanktioner mot en bank som kan

anses lämpliga, ger direktivet ingen annan vägledning än att banken ytterst kan

förlora möjligheten att garantera insatta medel genom ett beslut som innebär att

banken inte längre skall omfattas av garantisystemet. Om banken inte skaffar

annat likvärdigt skydd för insättarna, skall dess auktorisation omedelbart

återkallas.

 Direktivet lämnar således öppet för varje medlemsland att bestämma i vilken

utsträckning åtgärder skall vidtas mot en bank som omfattas av ett garantisystem

men inte fullgör sina skyldigheter mot systemet och om förutsättningarna för

dessa åtgärder. För svenskt vidkommande bör denna valfrihet kunna innebära att

utformningen av det svenska garantisystemet i denna del kan ta sin utgångspunkt

i vad som stadgas i 7 kap. bankrörelselagen om ingripanden mot banker.

Innebörden av detta är att möjligheterna att anpassa åtgärder och sanktioner

efter den uppkomna situationen tills vidare begränsas av bestämmelserna i 7 kap.

bankrörelselagen. Införandet av ett garantisystem i Sverige föranleder därför

inte i sig några förslag om ändrade regler för Finansinspektionens ingripanden

och sanktioner. Denna fråga kommer dock att behandlas av Banklagskommittén

(Fi1995:09, dir. 1995:86), som skall se över vissa rörelse- och tillsynsregler

på bankområdet m.m.

16.2 Ingripanden mot svenska banker

 Promemorians förslag: Avviker från regeringens förslag genom att det inte

innehåller förslag om sanktioner rörande en svensk banks filial i tredje land

som efter nämndens beslut omfattas av det svenska garantisystemet.

 Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Riksbanken framhåller vikten av att Finansinspektionen, utöver möjligheten att

återkalla en oktroj, ges lämpliga sanktionsmöjligheter för att åstadkomma

rättelse från institutet i fråga. Riksbanken föreslår att straffränta skall utgå

vid sena avgiftsbetalningar och att inspektionen, vid väsentlig misskötsel, ges

möjlighet att ge en skriftlig varning, som bör offentliggöras för att ge

allmänheten upplysning om att oktrojen kan komma att återkallas om rättelse inte

sker.

 Skälen för regeringens förslag: I bankrörelselagen finns bestämmelser som ger

Finansinspektionen möjligheter att ingripa mot en bank. Inspektionen kan t.ex.

meddela förbud eller förelägganden som kan förenas med vite, eller meddela

varning. Ytterst kan inspektionen med stöd av någon av de grunder som anges i 7

kap. 16 § bankrörelselagen återkalla en banks tillstånd (oktroj). Om detta sker

får inspektionen besluta hur avvecklingen av rörelsen skall ske. Ett beslut om

återkallelse får förenas med förbud att fortsätta verksamheten.

 Det svenska garantisystemet skall vara obligatoriskt. Parallella garantisystem

skall inte införas i Sverige. En bank som av olika skäl inte längre bör omfattas

av det svenska garantisystemet kommer därför inte att kunna omfattas av något

annat garantisystem. Att banken omfattas av ett garantisystem skall utgöra ett

villkor för att få driva bankrörelse. Detta innebär att en bank som inte

omfattas av det svenska garantisystemet inte heller bör får ta emot inlåning

från allmänheten. I sådana fall har bankens verksamhetsförutsättningar fallit.

 Mot bakgrund av dessa utgångspunkter för utformningen av det svenska garanti-

systemet är det mindre lämpligt att ge nämnden befogenhet att fatta beslut om

att en bank inte längre skall omfattas av garantisystemet. I stället bör

naturligen grunden för ett sådant beslut knytas till de bestämmelser i

bankrörelselagen som behandlar förutsättningarna för att driva bankrörelse i

Sverige. Därigenom kan bestämmelserna om återkallelse av en banks oktroj

tillämpas även i de fall när en bank inte fullgjort sina skyldigheter mot

garantisystemet. Konsekvensen blir att det skall ankomma endast på Finansin-

spektionen att fatta beslut som innebär att en bank inte längre skall omfattas

av det svenska garantisystemet. Detta skall således ske genom att inspektionen

återkallar bankens oktroj. En sådan ordning stämmer bättre överens med

regelverket i bankrörelselagen men fyller samma funktion som den i direktivet

föreskrivna ordningen, som skulle innebära att nämnden skulle kunna ges

befogenhet att, sedan samtycke inhämtats från Finansinspektionen, fatta beslut

som innebär att insättningar hos banken inte längre omfattas av garantisystemet.

 Grunden för Finansinspektionens beslut att bankens oktroj i detta sammanhang

skall återkallas bör vara att banken inte fullgör sina skyldigheter mot

garantisystemet. En ny återkallelsegrund med detta innehåll bör därför införas.

Konsekvensen av att Finansinspektionen återkallar en banks oktroj är som nämnts

att banken därigenom inte längre skall omfattas av garantisystemet. Detta blir

självfallet konsekvensen även i de fall när inspektionen återkallar en banks

oktroj med stöd av en annan återkallelsegrund i 7 kap. 16 § bankrörelselagen.

 En banks viktigaste skyldigheter i förhållande till det svenska garantisys-

temet är att lämna uppgift om bankens garanterade insättningsvolym, som ligger

till grund för avgiftsberäkningen, och att bidra till finansieringen av systemet

genom att betala den avgift som har beslutats för banken. En bank som inte

uppfyller dessa förpliktelser mot garantisystemet bör riskera att få sin oktroj

återkallad av Finansinspektionen. Detta förutsätter emellertid att nämnden

genast underrättar inspektionen om att banken underlåter att fullgöra sina

skyldigheter.

 Det sagda innebär således att nämndens möjligheter att vidta åtgärder eller

sanktioner mot en bank som omfattas av garantisystemet begränsas till en

underrättelseskyldighet gentemot inspektionen. På detta sätt säkerställs att

ansvarsfördelningen mellan Finansinspektionen och nämnden upprätthålls.

 En banks oktroj skall i dessa sammanhang återkallas först sedan Finans-

inspektionen förelagt banken att vidta rättelse med förklaring att oktrojen

annars kan komma att återkallas. Om banken trots detta inte har vidtagit

rättelse inom ett år från föreläggandet skall inspektionen återkalla oktrojen.

Detta följer av en tvingande bestämmelse i direktivets artikel 3.3. Genom att

knyta förutsättningarna för ett beslut om att garantin inte längre skall gälla

för insättningar hos banken till bestämmelserna i 7 kap. bankrörelselagen, ges

Finansinspektionen således möjlighet att vidta lämpliga åtgärder mot en bank som

inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet. Utgångspunkten bör vara att

rättelse skall ske och att detta kan åstadkommas genom att Finansinspektionen

anpassar ingripandet därefter. Även om regeringen delar Riksbankens synpunkt att

Finansinspektionen måste ges lämpliga sanktionsmöjligheter, föranleder

införandet av ett garantisystem i Sverige i sig inte några förslag om ändrade

regler för Finansinspektionens ingripanden och sanktioner. Denna fråga skall som

nämnts ovan behandlas i ett annat sammanhang.

 Det angivna kravet på att banken skall ha vidtagit rättelse inom ett år från

föreläggandet gäller endast i de fall den nu föreslagna grunden för återkallelse

av en oktroj är tillämplig.

 Eftersom det svenska garantisystemet skall vara obligatoriskt och endast ett

system skall införas är det inte aktuellt att föreslå en möjlighet för en bank

som inte längre omfattas av garantisystemet att fortsätta att ta emot inlåning

från allmänheten enligt artikel 3.4, dvs. att inlåningen i stället garanteras

genom att banken omfattas av ett annat officiellt erkänt garantisystem.

Anledningen till att banken inte längre omfattas av systemet är, med den ordning

som föreslås här, att bankens oktroj har återkallats. Banken driver då inte

längre bankrörelse i bankrörelselagens mening och kan därför inte heller ta emot

inlåning från allmänheten.

 Som angivits i avsnitt 7.2.2 kan en bank som tar emot insättningar hos en

filial i ett land utanför EES ansöka hos nämnden om att filialen skall omfattas

av det svenska garantisystemet. Om nämnden fattat beslut om detta och banken med

avseende på filialen inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet, får

nämnden besluta att garantin inte längre skall gälla för insättningarna.

Tillsynsmyndigheten i det land där filialen finns skall underrättas om åtgärden.

Nämndens beslut förutsätter att banken förelagts att vidta rättelse och att

banken trots detta inte fullgjort sina skyldigheter mot garantisystemet inom ett

år från föreläggandet. Banken skall informera insättare hos filialen om

beslutet. En tillämpning av bestämmelserna i 7 kap. 16 § bankrörelselagen

innebär att Finansinspektionen i ett sådant fall ytterst kan återkalla bankens

oktroj på den grunden att banken visats sig olämplig att utöva sådan verksamhet

som oktrojen avser.

 Insättningar som omfattades av garantin vid tidpunkten för Finansinspektionens

eller nämndens beslut skall fortsätta att vara garanterade av systemet till dess

de avvecklats. Denna ordning överensstämmer med vad som stadgas i artikel 5 i

direktivet.

16.3 Ingripanden mot filialer från vilka utländska

bankföretag driver bankrörelse i Sverige

 Promemorians förslag: Överensstämmer i princip med regeringens förslag. I

promemorian föreslås att beslut om att garantin inte längre skall gälla

insättningar hos en filial, inte skall inverka på insättningar som omfattades av

garantin vid tidpunkten för beslutet. I promemorian anges inte att detta avser

insättningar hos såväl filialer till bankföretag inom EES som filialer till

bankföretag från tredje land.

 Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: I artikel 4.4 i direktivet anges de

möjligheter som ges ett värdlands garantisystem när det gäller att vidta

åtgärder mot en filial från ett annat EES-land som anslutit sig till systemet.

Om en sådan filial inte fullgör sina skyldigheter skall lämpliga åtgärder vidtas

av de behöriga myndigheterna i hemlandet tillsammans med värdlandets garanti-

system. För det fall att de vidtagna åtgärderna visar sig resultatlösa, stadgas

i artikeln att ytterligare åtgärder får vidtas. Som exempel på sådana åtgärder

anges att bankföretaget kan varslas under minst tolv månader om ett beslut som

innebär att filialen inte längre kommer att omfattas av värdlandets

garantisystem. Detta förutsätter enligt direktivet att samtycke dessförinnan in-

hämtats från den behöriga myndigheten i hemlandet.

 När det gäller möjligheten att fatta beslut som innebär att en svensk bank

inte längre skall omfattas av det svenska garantisystemet, föreslås i avsnitt

16.1 att nämndens möjligheter att vidta åtgärder eller sanktioner mot banken

skall vara begränsade till att endast innefatta en skyldighet att underrätta

Finansinspektionen om att banken i fråga inte fullgjort sina skyldigheter mot

garantisystemet.

 Beträffande filialer till bankföretag från andra EES-länder blir emellertid

utgångspunkten en annan. Eftersom dessa förutsätts i och för sig vara omfattade

av ett godtagbart garantisystem i hemlandet och nämndens beslut om att

insättningar hos filialen skall vara omfattade även av det svenska

garantisystemet i förekommande fall endast innebär en frivillig komplettering

(se avsnitt 7.3), är det lämpligt att nämnden får stå för den reaktion som

brister i bankföretagets förhållningssätt beträffande rapporteringsplikt och

avgiftsbetalning måste föranleda. Om inte bankföretaget med avseende på filialen

förmåtts göra rättelse på annat sätt bör alltså nämnden besluta att garantin

inte längre skall gälla för insättningarna hos filialen. I enlighet med

direktivets bestämmelser måste ett sådant beslut medges av den behöriga myndig-

heten i bankföretagets hemland.

 I bankrörelselagen finns bestämmelser som ger Finansinspektionen möjlighet att

vidta åtgärder mot bankföretag, hemmahörande i ett land utanför EES, som driver

bankrörelse i Sverige från filial och därvid fattar beslut som strider mot

författning eller bolagsordning eller om bankföretaget på annat sätt visar sig

olämpligt att utöva bankverksamhet.

 Finansinspektionen får återkalla bankföretagets filialtillstånd eller, om det

är tillräckligt, meddela varning. Inspektionen skall underrätta till-

synsmyndigheten i det land där bankföretaget har sitt säte om de åtgärder som

vidtagits.

 Beträffande filialer till bankföretag från länder utanför EES utgör filialens

anslutning till det svenska garantisystemet i vissa fall en förutsättning för

filialtillstånd, antingen på grund av att det saknas garantisystem i hemlandet

eller på grund av att det som finns inte kan anses erbjuda ett skydd för insätt-

ningar som uppfyller direktivets krav och därför ej är godtagbart. Det medför

att om bankföretaget med avseende på filialen inte fullgör sina skyldigheter mot

garantisystemet, bör detta föranleda åtgärder enligt samma mönster som gäller

när en svensk bank inte fullgör sina skyldigheter. Detta innebär att nämnden

inte heller i dessa fall skall ges i uppgift att fatta beslut som innebär att

garantin inte längre gäller för insättningar hos filialen. I stället skall

nämnden underrätta Finansinspektionen om det. Återkallas bankföretagets

filialtillstånd skall Finansinspektionen underrätta tillsynsmyndigheten i

hemlandet om detta.

 Ett sådant beslut innebär att insättningar hos filialen inte längre omfattas

av det svenska garantisystemet. Detsamma gäller om inspektionen underrättas om

att bankföretaget fått sitt verksamhetstillstånd återkallat i hemlandet.

 Om nämnden beslutat att insättningar hos filialen skall omfattas av det

svenska garantisystemet och beslutet endast innebär en frivillig komplettering

av en i och för sig godtagbar insättningsgaranti som filialens insättare kan

erbjudas i hemlandet, bör på samma sätt som gäller när filialer till bankföretag

från ett land inom EES inte fullgör sina skyldigheter enligt beslutet, nämnden

kunna besluta att hemlandets insättningsgaranti inte längre skall kompletteras

av det svenska garantisystemet.Oavsett om det gäller en filial till ett

bankföretag hemmahörande i ett land inom eller utanför EES får nämndens beslut

inte fattas med mindre bankföretaget med avseende på filialen förelagts att

vidta rättelse och bankföretaget trots detta inte vidtagit rättelse inom ett år

från föreläggandet. Det angivna tidskravet bör gälla endast i de fall den här

föreslagna grunden för återkallelse av filialtillståndet är tillämplig.

 Bankföretaget bör av konsumenthänsyn åläggas skyldighet att informera

insättare hos filialen om att garantin inte längre gäller för insättningar hos

filialen. En sådan skyldighet följer också av andra stycket av artikel 4.4 i

direktivet.

 Insättningar som omfattades av garantin vid tidpunkten för Finansinspektionens

eller nämndens beslut skall fortsätta att vara garanterade av systemet till dess

de avvecklats. En sådan bestämmelse tar sikte inte bara på de fall då en

frivillig komplettering kunnat ske av hemlandets insättningsgaranti utan även i

de fall när filialen inte skulle få ta emot insättningar här i landet om den

inte omfattades av det svenska garantisystemet. Denna ordning överensstämmer med

vad som stadgas i andra stycket av artikel 4.4 och 5 i direktivet.

17 Överklagande

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Beträffande förslagets effekter på domstolsväsendet

konstaterar Domstolsverket att införandet av ett insättningsgarantisystem inte

torde påverka domstolarna annat än i mycket marginell omfattning.

 Sveriges Advokatsamfund anser att det inte är godtagbart att garantimyn-

dighetens beslut om vilken årlig avgift som varje enskilt institut skall betala

skall kunna prövas i endast en domstolsinstans. Samfundet föreslår att

prövningstillstånd inte skall krävas vid överklagande till kammarrätten i fråga

om beslut avseende institutens avgifter och avseende den ersättning som skall

betalas ut till insättare. Som ytterligare skäl för att prövningstillstånd inte

skall behövas, anger samfundet att de nu avsedda frågorna rör en materia som är

ny för det svenska rättssystemet.

 Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget eller lämnar det utan

erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Av det som tidigare sagts om nämndens upp-

gifter och befogenheter framgår att nämndens administration av garantisystemet

till stor del kommer att mynna ut i olika beslut. Det kan gälla beslut angående

nämndens verksamhet i förhållande till bankerna och insättarna och avse frågor

om bestämmande av avgifter för finansieringen av garantisystemet eller om

utbetalning av ersättning till insättarna i händelse av ett ersättningsfall. I

stor utsträckning kommer sådana beslut att kännetecknas av myndighetsutövning,

dvs. utgöra beslut i ett förvaltningsärende som fattas inom ramen för

förvaltningsmyndighetens ansvarsområde.

 I enlighet med gällande principer för instansordningen i de allmänna för-

valtningsdomstolarna bör förvaltningsmyndighetens beslut kunna överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol, i första hand hos länsrätt. Detta bör gälla också

beträffande nämndens beslut i insättningsgarantisammanhang.

 I de flesta fall kan länsrättens avgörande överklagas till kammarrätten men

prövas där endast om prövningstillstånd meddelas. Prövningstillstånd får

beviljas om det finns anledning att ändra länsrättens avgörande, om det är av

vikt för ledningen av rättstillämpningen att överprövning görs eller om det

annars finns synnerliga skäl att pröva talan. De argument som Sveriges

Advokatsamfund framfört utgör enligt regeringen därför inte tillräckliga skäl

för att lägga fast en annan ordning i detta fall.

18 Sparbankernas säkerhetskassa

I Sverige förekommer redan en form av insättningsgaranti sedan år 1934. För de

svenska sparbankerna skall nämligen, enligt lagen (1934:300) om sparbankernas

säkerhetskassa, finnas en gemensam fond med uppgift att trygga sparbankernas

verksamhet och insättarnas rätt. Varje sparbank är i princip skyldig att varje

år erlägga ett belopp motsvarande 0,02 procent av de medel som sparbanken

förvaltade vid utgången av nästföregående kalenderår. Denna skyldighet upphör

emellertid när kassans behållning uppgår till 10 miljoner kronor. Kassans

behållning uppgår i dag till ca 45 miljoner kronor. I första hand kan detta

system dock sägas fungera som ett banksystemskydd. I tidigare avsnitt har

föreslagits att det skall införas ett obligatoriskt garantisystem i Sverige. Det

kan därför sättas i fråga om sparbankerna genom lag skall åläggas en skyldighet

att vara anslutna och lämna bidrag till säkerhetskassan även i fortsättningen

eller om det är tillräckligt att detta sker på frivillig väg. Något förslag om

avreglering eller upplösning av kassan lämnas emellertid inte i detta

sammanhang.

19 Värdepappersföretagen

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. När det gäller

de insättningar som skall omfattas av det svenska garantisystemet hänvisas till

avsnitt 8.1.

 Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan erinran.

 Finansinspektionen anser att insättningar på konton som förs hos

värdepappersbolag i dag inte är skyddsvärda eftersom de inte har samma syfte som

insättningar på "vanliga" bankkonton. Sådana konton bör därför, enligt

inspektionen, kunna undantas även om institutet som sådant omfattas av EG:s

definition av kreditinstitut. Motsvarande slag av konton som förs av banker bör

i görligaste mån undantas från garantin enligt inspektionen. Garantimyndigheten

bör ges rätt att meddela närmare föreskrifter om vilka konton som skall omfattas

av garantisystemet. Bankstödsnämnden påpekar att användningen av begreppet

"värdepappersbolag" ger intryck av att definitionen i lagen om in-

sättningsgaranti av begreppet institut bara omfattar svenska företag. En översyn

av terminologin är påkallad enligt nämnden. Vidare anser Bankstödsnämnden att

det bör övervägas om det i någon av lagens inledande bestämmelser kan ges en

något mer preciserad bestämning av vilka typer av utländska institut som skall

kunna ansluta sig till det svenska garantisystemet.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 kap. 4 § första stycket 4 och 5 lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse, i dess lydelse från den 1 januari 1996 (SFS

1994:2015), får ett värdepappersbolag (och en filial till ett utländskt

värdepappersföretag) ta emot kunders medel på konto. En restriktion finns,

nämligen att mottagandet sker för att underlätta värdepappersrörelsen. Vidare

gäller att tillstånd till mottagande av medel på konto endast får lämnas

tillsammans med tillstånd till kreditgivning. Tanken bakom bestämmelsen är att

en kund hos ett värdepappersföretag skall kunna deponera ett belopp hos

företaget för att smidigt kunna låta det genomföra värdepapperstransaktioner för

hans räkning. En i sak motsvarande regel finns i nu gällande lag (samma

paragraf, andra stycket). Nu, liksom enligt de bestämmelser som träder i kraft

den 1 januari 1996, krävs att Finansinspektionen lämnar värdepappersbolaget

tillstånd att ta emot medel på konto resp. att värdepappersföretaget har ett

sådant tillstånd i sitt hemland.

 Som tidigare framgått (se avsnitt 8.1) skall garantin omfatta insättningar som

är nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort varsel. Sådana

insättningar får i princip i Sverige bara tas emot av banker. Den nu nämnda

regeln i lagen om värdepappersrörelse utgör ett undantag från huvudregeln.

Liksom de bankinsättningar som skall omfattas av garantin uppfyller insättningar

som finns på konto hos värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag de

angivna kriterierna. Även sådana insättningar bör därför omfattas av garantin.

Detta medför, bl.a., att inte endast bankkunder utan också kunder hos

värdepappersbolag eller utländskt värdepappersföretag som har gjort insättningar

skall ha rätt till ersättning och att inte endast banker utan också dessa

företag skall betala avgift och kunna drabbas av sanktioner om inte de

åligganden som följer av lagen om insättningsgaranti uppfylls.

 Bankstödsnämndens synpunkter har beaktats i regeringens lagförslag.

 Inom EU pågår för närvarande arbetet med ett direktiv om investerarskydd. I

samband med att det direktivet så småningom skall införlivas med svensk rätt får

det övervägas om några förändringar av behandlingen av insättningar på kundkonto

hos värdepappersbolag är lämpliga.

20 Ikraftträdande

De nya lagförslagen föranleds av införlivandet av direktivet om system för

garanti för insättningar med den svenska lagstiftningen. Enligt artikel 14 i

direktivet skall direktivets bestämmelser vara införlivade med medlemsstaternas

rättsordning senast den 1 juli 1995. De nya svenska reglerna bör därför träda i

kraft vid den tidigaste tidpunkt som är lämplig med hänsyn till behandlingen av

propositionen i riksdagen och till arbetet med att förbereda den utökning av

Bankstödsnämndens ansvar som det innebär att nämnden utöver bankstödsfrågorna

även får ansvaret för det svenska garantisystemet. Ikraftträdandet föreslås ske

den 1 januari 1996.

21 Ekonomiska konsekvenser

Den föreslagna lagen om insättningsgaranti innebär att insättningar på konto i

bank som är nominellt bestämda och tillgängliga för insättning med kort varsel

skyddas av garantisystemet upp till 250 000 kronor per insättare och bank. Detta

innebär visserligen en begränsning av bankkundernas skydd i jämförelse med vad

som följer av statens nu gällande åtagande att banker och vissa andra

kreditinstitut med statlig anknytning skall kunna infria sina förpliktelser i

rätt tid. Eftersom det åtagandet är temporärt är det dock lämpligare att

relatera de ekonomiska effekterna av garantisystem till en situation där

åtagandet har avvecklats. Med ett sådant synsätt innebär insättningsgarantin ett

väsentligt förbättrat konsumentskydd.

 Privatpersoner och småföretag kan anses ha relativt svårt att införskaffa och

bearbeta den information som behövs för att kunna göra bedömningar av bankernas

kreditvärdighet. Dessa svårigheter ökar i och med att allt fler banker blir

verksamma i flera länder. Införandet av system för insättningsgaranti innebär

att de skyddade insättarna kan spara stora informations- och

övervakningskostnader, vilket bidrar till en ökad konkurrens och effektivitet.

Det skall noteras att insättare med stora behållningar även fortsättningsvis har

anledning att bevaka den risk som en insättning i en bank kan innebära till

följd av att insättningar som överstiger 250 000 kronor per bank ej är

garanterade. Eventuellt kan dessa insättare tendera att sprida sina medel på

flera banker. Effekten av ett ändrat beteende i detta avseende förväntas bli

begränsad.

 Vid beräkningen av de avgifter som bankerna årligen skall betala för att

finansiera garantisystemet beaktas den risk för kostnader som respektive bank

utsätter garantisystemet för. Detta möjliggör vissa önskvärda incitaments-

effekter med avseende på risktagande som ett system utan riskrelaterade avgifter

skulle sakna. Den riskrelaterade principen kan dock innebära att bankerna får

minskade incitament att ge lån till kredittagare som enligt

kapitaltäckningsreglerna klassas som mindre säkra. Sammantaget bedöms emellertid

effekterna på bankernas portföljvalsbeteende bli ringa.

 Det är svårt att på förhand bedöma garantisystemets effekter på bankernas

räntemarginaler. Sannolikt kommer bankerna att försöka övervältra denna kostnad,

liksom alla andra kostnader, på sina kunder. Graden av övervältring är svår-

förutsägbar. Den kan dessutom drabba andra än just de garanterade insättarna.

Andra verksamhetsgrenar kan bli berörda. Förmodligen kommer konkurrenssi-

tuationen att styra i vilken utsträckning och var i bankernas verksamhet en

övervältring av avgifterna kommer att ske.

 Ett system för garanti för insättningar innebär att alla banker kommer att

medverka direkt i finansieringen av omsorgen om betalningssystemet, till

skillnad från vad som gäller i fallet med statens nuvarande åtagande för

betalningssystemet.

 Beslut som nämnden fattar i egenskap av administratör av garantisystemet skall

kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. i första hand länsrätten.

Det är svårt att på förhand fastställa detta förslags effekter på

domstolsväsendet. I likhet med Domstolsverket gör regeringen den bedömningen att

införandet av garantisystemet inte torde påverka domstolarna annat än i mycket

marginell omfattning.

 Avslutningsvis kan nämnas att införandet av en insättningsgaranti inte kommer

att ha någon effekt på statens budgetsaldo. Däremot påverkas det offentliga

sparandet positivt vid uppbyggnaden av behållningen på nämndens konto i

Riksgäldskontoret och negativt i händelse av ett ersättningsfall som innebär

utbetalningar av ersättning till skyddade insättare. Dessutom påverkas statens

lånebehov när saldot på Riksgäldskontot förändras samt när nämnden lånar eller

amorterar på lån tagna i Riksgäldskontoret.

22 Författningskommentar

22.1 Förslaget till lag om insättningsgaranti

1 §

I paragrafen anges att det, i enlighet med direktivets bestämmelse i artikel

3.1, införs ett obligatoriskt system för garanti för insättningar. Systemet

skall administreras av Bankstödsnämnden, som ges i uppgift att vid sidan av

bankstödsärendena även hantera frågor om insättningsgarantin.

2 §

Artikel 1.1-2, 4 och 5.

Paragrafen innehåller definitioner av i lagen centrala begrepp och har utformats

i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag.

 Begreppet institut används i lagen - av lagtekniska skäl - som samlingsbe-

teckning för de företag som omfattas av lagens bestämmelser, nämligen banker och

värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot kunders medel på konto samt i

förekommande fall även deras utländska motsvarigheter, jfr kommentaren till 3 §.

 Begreppet insättare avser den fysiska eller juridiska person som har ett

tillgodohavande på ett konto i ett institut som omfattas av lagen. Med insättare

avses därigenom även den som öppnat ett konto tillsammans med en eller flera

personer (delade konton) och den som är faktiskt berättigad till medlen på ett

konto även om en annan person angetts som kontoinnehavare.

 Begreppet insättningar avser den typ av tillgodohavanden hos ett institut som

kan grunda rätt till ersättning från garantin. Gemensamt för dessa insättningar

är att de skall vara nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort

varsel. Insättningar på konto vars behållning varierar med rådande marknads-

räntor på grund av att insättningen löper med fast ränta under en bestämd period

kan inte sägas vara nominellt bestämda. Kännetecknande för en insättning som är

nominellt bestämd är att behållningen på kontot vid ett uttag av medlen alltid

är minst lika stor en viss dag som den var den föregående dagen, oberoende av

variationer i det allmänna ränteläget. En insättare skall vidare ha rätt att vid

anfordran ta ut insatta medel. Detta kan även uttryckas så att behållningen är

disponibel för insättaren. Insatta medel är disponibla genom att de i

normalfallet är omedelbart tillgängliga för uttag vid anfordran. I regeringens

lagrådsremiss den 21 september 1995 Bättre bankkonkurrens m.m., föreslås

emellertid ett förtydligande av definitionen av inlåningsbegreppet. Enligt denna

definition skall även insättningar på inlåningskonton med en uppsägningstid som

inte överstiger en månad bedömas som disponibla i bankrörelselagens mening.

Skälen för att definitionen även bör omfatta konton med denna kortare

uppsägningstid utvecklas närmare i lagrådsremissen. Lagrådet har i sitt yttrande

över lagrådsremissen föreslagit att definitionen skall ges lydelsen "inlåning på

konto, om behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med

kort varsel". Den avgränsning som insättningsgarantin ges nu bör ansluta till

denna definition.

 Undantagsvis kan det tänkas att tillgodohavandet inte finns placerat på

kundens konto, exempelvis under en övergångstid i samband med någon transaktion.

Även sådana tillgodohavanden omfattas av garantin om övriga förutsättningar är

uppfyllda.

 Sverige har den 1 januari 1995 inträtt som medlem i EU. Sveriges förpliktelse

att införliva EG-rätten i den svenska rättsordningen grundas härefter enbart på

medlemskapet. Sverige kommer dock i egenskap av medlem i EU att omfattas av EES-

avtalet och vara skyldigt att tillämpa de direktiv som ingår i avtalet i

förhållande till de EFTA-länder som är avtalsparter, för närvarande Island,

Liechtenstein och Norge. Föreliggande lagförslag har utformats med beaktande av

detta. Det område som omfattas av den gemensamma marknaden betecknas således,

liksom i redan gällande lagstiftning, EES.

3 §

Artikel 3.1 första stycket, 4.1-3 och 6.1.

I paragrafen anges hos vilket institut en insättning skall finnas för att den

skall kunna omfattas av det svenska garantisystemet och därigenom kunna grunda

rätt till ersättning från garantin.

 Första stycket anger de insättningar som omfattas av garantin på grund av att

de finns hos en svensk bank eller hos ett svenskt värdepappersbolag som har

tillstånd att ta emot kunders medel på konto. Motsvarande gäller insättningar

som finns hos bankens eller värdepappersbolagets filial i ett annat EES-land.

För nu uppräknade instutut är det obligatoriskt att insättningarna omfattas av

den svenska garantin. Garantin följer av att Finansinspektionen lämnat

institutet tillstånd att driva verksamhet. Om institutet inte fullgör sina

skyldigheter mot garantisystemet kan tillståndet komma att återkallas, jfr

kommentaren till 20 och 21 §§.

 I andra stycket anges de fall där ett institut efter ansökan hos nämnden kan

åstadkomma att insättningar hos en filial omfattas av det svenska garantisyste-

met. I dessa fall krävs att nämnden fattar ett beslut om detta.

 I punkten 1 ges denna möjlighet till svenska institut som tar emot in-

sättningar hos en filial i ett land utanför EES (se avsnitt 7.2.2).

 Enligt punkten 2 är detta även möjligt för utländska institut som driver

verksamhet här i landet från filial (se avsnitt 7.2.3 och 7.2.4). Om nämndens

beslut enligt denna punkt avser insättningar hos en filial till ett institut

från ett land inom EES, är det fråga om en frivillig komplettering av en

definitionsmässigt godtagbar garanti för insättningar i hemlandet. Avser

nämndens beslut i stället insättningar hos en filial till ett institut från ett

land utanför EES, måste man skilja på institut som kan ansöka om en sådan

frivillig komplettering och institut för vilka det är obligatoriskt att garantin

skall gälla för insättningar hos filialen här i landet. I sistnämnda fall utgör

garantin en förutsättning för institutets filialtillstånd eftersom

insättningsgaranti saknas i hemlandet eller den garanti som kan erbjudas där

inte kan anses uppfylla direktivets krav och därför ej är godtagbar.

 Om ett i andra stycket angivet institut inte fullgör sina skyldigheter mot det

svenska garantisystemet, ges Finansinspektionen och nämnden möjligheter att

ingripa mot institutet. Avgörande för ansvarsfördelningen mellan inspektionen

och nämnden är därvid om garantin är obligatorisk för institutet eller om det är

fråga om en frivillig komplettering. Ett beslut med innebörd att garantin inte

längre skall gälla för insättningar hos ett felande institut får nämligen olika

konsekvenser för institutets möjligheter att driva verksamhet här i landet, jfr

kommentaren till 20 och 21 §§.

 I tredje stycket anges att det är institutet i fråga som skall ansöka hos

nämnden om att insättningar hos institutets filial skall omfattas av det svenska

garantisystemet.

4 §

Artikel 7.1, 7.4 och 8.1-3.

I paragrafen anges den för garantisystemet tillämpliga ersättningsnivån, 250 000

kronor. Paragrafen har i huvudsak utformats i enlighet med det förslag som

Lagrådet lämnat i sitt yttrande. Ersättningsnivån gäller per insättare och

institut. Även vid delade konton tillämpas ersättningsnivån för varje konto-

innehavare och fördelas således inte efter huvudtal.

 Till den del en insättares fordran på konkursboet överstiger 250 000 kronor är

denne hänvisad att göra sin fordran gällande i konkursen enligt vanliga regler.

 Rätten till upplupen ränta har i enkelhetens intresse begränsats till tiden

fram till dagen för konkursbeslutet eller förklaringen att en insättning i ett

utländskt institut är indisponibel, jfr 5 kap. 11 § tredje stycket konkurslagen

(1987:672). En insättare får därför vända sig till konkursboet med sin fordran

på ersättning för upplupen ränta för tid efter konkursbeslutet eller förklaring-

en. Detta gäller även i de fall när en insättares anspråk på ersättning uppgår

till ett belopp som inte överstiger ersättningsnivån och denne därför ersätts

full ut av garantin.

 Det kan påpekas att en lägre beloppsgräns kan komma att gälla för utländska

instituts filialer i Sverige som inte omfattas av det svenska garantisystemet.

För samtliga institut som omfattas av den svenska garantin, oavsett om det beror

på en frivillig komplettering eller inte, gäller däremot den i paragrafen

angivna beloppsgränsen. En frivillig komplettering kan sålunda inte innebära att

ett institut ges möjlighet att komplettera en utländsk garanti inom intervallet

250 000 kronor och ett belopp motsvarande 20 000 ecu. Om insättningsgaranti

saknas i ett land utanför EES och ett institut från ett sådant land tar emot

insättningar här i landet från en filial, gäller att institutet inte kan lämnas

filialtillstånd med mindre insättningarna hos filialen omfattas av den svenska

garanti. I ett sådant fall ställs således ett strängare krav på institutet än

vad som gäller i de fall när en garanti som erbjuds i ett instituts hemland kan

anses uppfylla direktivets krav och därför är godtagbar.

5 §

Artikel 2 och 7.2 samt bilaga 1.

Av paragrafen framgår vilken insättarkategori som undantas från rätten till

ersättning från garantin. Där anges att institut, dvs. en svensk bank eller ett

utländskt bankföretag eller ett svenskt eller utländskt värdepappersföretag som

har tillstånd att ta emot kunders medel på konto, inte kan få ersättning enligt

garantin. Detta undantag innebär att sådana institut som tar emot insättningar

som omfattas av garantin inte själva kan få ersättning i händelse av att ett

annat institut där institutets insättningar finns fallerar. Den av Lagrådet

föreslagna lydelsen har justerats så att den här angivna innebörden av regeln

skall stå klar.

6 §

Bilaga 2 c) och d).

I paragrafen begränsas det svenska garantisystemets ersättningsansvar i vissa

fall. Bestämmelsen tar sikte på de fall när nämnden fattat beslut om att

insättningar hos ett utländskt instituts filial skall omfattas även av det

svenska garantisystemet, dvs. när en komplettering sker av en garanti för

insättningar hos en filial som erbjuds i ett annat land. Ansvaret är begränsat

till att endast avse den del av skyddet för insättningarna som garanteras genom

kompletteringen. Även om någon ersättning inte betalas ut från det utländska

garantisystemet skall ansvaret vara begränsat på detta sätt. Bestämmelsen

beaktar att hemlandet ev. tillämpar nettometoden vid bestämmandet av

ersättningen. Att det svenska garantisystemets ansvar skall vara begränsat på

angivet sätt hindrar inte att nämnden överenskommer med företrädare för ett

annat lands garantisystem om hur ett ersättningsfall som berör båda ländernas

system skall regleras.

7 §

Artikel 4.1 andra stycket.

Paragrafen innebär ett förbud mot export av det svenska garantisystemet till ett

annat EES-land och anger de olika faktorer som skall beaktas vid avgörandet av

om det svenska systemet erbjuder ett bättre skydd än det andra landets system.

Det är Finansinspektionen som får se till att bestämmelsen efterkoms. Det får

förutsättas att övriga EES-länder upprätthåller motsvarande i sina nationella

rättsordningar. I paragrafen anges tre kriterier för denna jämförelse. Det kan

inte uteslutas att även andra kriterier kan förekomma i ett annat lands

lagstiftning. Bestämmelsens tillämpning torde därför förutsätta att Bankstöds-

nämnden tillsammans med företrädare för garantisystem i andra länder kommer

överens om hur de olika garantisystemen skall jämföras.

8 §

Artikel 1 nr 3.

I paragrafen anges förutsättningarna för ersättningsrättens inträde. Den

händelse som utlöser garantin är antingen ett svenskt instituts konkurs (första

stycket) eller en förklaring av en behörig myndighet i hemlandet att

insättningarna hos det utländska institutets filial här i landet är indisponibla

(andra stycket). Vilken händelse som skall föreligga för att en behörig

myndighet i ett annat land skall kunna göra ett sådant konstaterande är svårt

att fastställa med någon större säkerhet. Det kan nämligen inte uteslutas att

det i andra länder inte krävs att institutet försatts i konkurs. Insättningarna

kan, på grund av det landets obeståndsrätt, anses indisponibla t.ex. redan på

grund av institutets betalningsinställelse eller till följd av en

företagsrekonstruktion. De bestämmelser i lagen om insättningsgaranti, jfr 10

och 17 §§, som tar sin utgångspunkt i det förhållandet att ett svenskt institut

försatts i konkurs, får med hänsyn till vad som nu angivits tillämpas analogt

även i de fall när fråga är om utländska institut.

9 §

Artikel 10.1-2.

I paragrafen anges bestämmelser om utbetalning av ersättning från garantin.

Bankstödsnämnden skall enligt första stycket betala ut ersättning till följd av

ett ersättningsfall.

 I andra stycket anges den utbetalningsfrist om tre månader som skall gälla som

huvudregel för nämnden. Som angivits i allmänmotiveringen, avsnitt 13.1, ställs

dock kravet i detta sammanhang inte högre än att nämnden skall kunna hålla

ersättningen tillgänglig för lyftning inom fristen. Något krav på att

ersättningen faktiskt skall ha betalats ut till samtliga ersättningsberättigade

uppställs inte av praktiska skäl. Det kan undantagsvis hända att ett

konkursbeslut inte vinner laga kraft innan tidsfristen löpt ut. Detta bör inte

hindra att utbetalning sker. En sådan ordning ligger bäst i linje med syftet med

att införa ett garantisystem. Redan konkursbeslutet innebär nämligen att

insättaren inte kan ta ut sina pengar. Skulle konkursbeslutet slutligen bli

upphävt har nämnden redan i och med utbetalningarna övertagit insättarnas

fordringar (se 19 §) på det uppenbarligen solventa institutet.

 I tredje stycket anges ett undantag från den i andra stycket angivna

huvudregeln. Förlängning av fristen får endast ske om synnerliga skäl kan anses

föreligga. Konsumentskyddshänsyn motiverar att ersättningen skall kunna betalas

ut senast inom tre månader från dagen för konkursbeslutet eller förklaringen

enligt 8 § andra stycket. Möjligheten att förlänga denna frist skall därför

användas restriktivt och förutsätter en ansökan om detta hos allmän

förvaltningsdomstol, dvs. i första hand länsrätten.

10 §

Artikel 10.3.

I paragrafen, som har utformats i enlighet med det förslag som Lagrådet lämnat i

sitt yttrande, anges när en insättares rätt till ersättning till följd av ett

svenskt instituts konkurs preskriberas. Bestämmelsen ansluter till vad som

stadgas i 11 kap. 12 § konkurslagen om en konkursborgenärs förlust av rätt till

utdelning i en konkurs. Lagrådet har påpekat att frågan om preskriptionstid

beträffande rätten till ersättning till följd av att insättningar hos ett

utländskt institut inte längre är disponibla lämnats öppen i det remitterade

förslaget. Enligt Lagrådets uppfattning kan det övervägas att föra in en

lagregel även i den delen. Som angivits i kommentaren till 8 § får det också i

detta fall överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra om 10 § kan tillämpas

även i de fall när fråga är om indisponibla insättningar i utländska institut.

Detta bör kunna gälla i avvaktan på att ett direktiv om rekonstruktion,

likvidation och konkurs i kreditinstitut antagits och införlivats i de olika

medlemsländernas rättsordningar. För närvarande föreligger dock endast ett

förslag till direktiv på detta område, jfr (COM(88)4 final.

11 §

Artikel 4.4 andra stycket, 6.2-3, 9 och 10.4.

I första stycket behandlas innebörden och omfattningen av den informationsplikt

som skall åligga de institut som tar emot insättningar här i landet. Denna

skyldighet föreligger inte bara för svenska institut. Även de utländska institut

som driver verksamhet här i landet skall informera dem som har eller avser att

göra en insättning om den garanti som gäller för insättningen. Detta gäller

oavsett om insättningen omfattas av det svenska garantisystemet eller inte.

Utgångspunkten för tillämpningen av bestämmelsen är nämligen att eventuell

osäkerhet beträffande frågan om en insättning omfattas av en garanti skall

undanröjas. Detta skall gälla oavsett hos vilket institut som driver verksamhet

här i landet insättningen är gjord. Vidare skall information lämnas om den

ersättningsnivå som gäller för garantin och formerna för utbetalning av

ersättning från garantisystemet. Bestämmelsen skall naturligtvis inte tolkas så

att information skall lämnas till den som redan blivit upplyst, exempelvis vid

öppnandet av ett konto.

 En del av den information som skall lämnas, t.ex. om formerna för utbetalning

av ersättning från garantin, torde utformas bäst i samråd mellan nämnden och de

berörda instituten.

 I andra stycket har efter förebild i 8 § konsumentkreditlagen

(1992:830) gjorts en hänvisning till marknadsföringslagen (1995:450) i fråga om

underlåtelse att lämna information enligt första stycket. Därigenom uppnås

tydlighet om vilken sanktion som gäller vid underlåtenhet att lämna information.

12 §

I paragrafen anges grunderna för finansieringen av det svenska garantisystemet.

 I första stycket anges att varje institut som omfattas av garantin skall

betala en årlig avgift till nämnden. Se kommentaren till 3 § angående vilka

institut som kan omfattas av garantin. De garanterade insättningarnas storlek

per den 31 december varje år är avgörande för nästkommande års uttag av avgifter

från ett individuellt institut, se kommentaren till punkten 2 av

övergångsbestämmelserna.

 I andra stycket anges den avgiftsnivå som skall gälla för år räknat.

Avgiftsunderlaget utgörs av värdet av de insättningar som enligt 3 § omfattas av

garantin.

 I tredje stycket ges nämnden rätt att besluta om viss uppjustering av avgifts-

procenten. Det kan bli aktuellt om nämnden, på grund av att det räntebärande

kontot i Riksgäldskontoret tömts, lånat upp medel till betalning av

ersättningar, se kommentaren till 15 §.

 I fjärde stycket anges den målsatta behållningens storlek på nämndens räntebä-

rande konto i Riksgäldskontoret och konsekvensen av att målet nåtts, dvs. att

avgiftsprocenten skall justeras ned.

13 §

Av paragrafen framgår principerna för uttaget av riskrelaterade avgifter från de

institut som omfattas av det svenska garantisystemet.

 I första stycket anges att nämnden årligen skall bestämma hur stort belopp ett

institut skall betala i avgift och att nämnden bestämmer när avgiften skall

betalas.

 De avgifter som ett enskilt institut skall betala bestäms enligt andra stycket

med hänsyn till det garanterade insättningsbeloppet och till respektive

instituts kapitaltäckningsgrad, som skall beräknas enligt 2 kap. 1 § lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och

värdepappersbolag, se närmare avsnitt 15.

14 §

I paragrafen anges hur avgiften skall fastställas då garantin för ett institut

börjar gälla under ett löpande kalenderår. Bestämmelsen tar sikte på de institut

som väljer att påbörja en helt ny verksamhet under ett löpande kalenderår.

Bestämmelsen kommer också att vara tillämplig när ett utländskt institut under

löpande kalenderår väljer att ansöka hos nämnden om att insättningar hos

institutets filial här i landet skall omfattas av garantin (frivillig

komplettering), dvs. när fråga inte är om nystartad verksamhet. I stället för

vad som stadgas i 12 § första stycket skall avgiften i nämnda fall grundas på

institutets insättningar vid årets utgång till den del de omfattas av garantin.

Den valda lösningen motiveras av att det för ett sådant institut saknas

uppgifter om förhållandena vid utgången av närmast föregående år, jfr avsnitt

14.2 och 15. En tillämpning av 12 § skulle innebära att någon avgift inte

kan tas ut av institutet för dess första verksamhetsår, vilket skulle strida mot

principerna för finansieringen av garantisystemet. Innebörden av bestämmelsen är

att institutet i fråga debiteras första gången under det andra år garantin

gäller för insättningar hos institutet eller dess filial. Lagrådet har i sitt

yttrande anfört att det i enkelhetens intresse kan övervägas att i nu angivna

fall alltid låta avgiften motsvara 0,25 procent av institutets insättningar. Det

torde emellertid inte vara nämnvärt svårare att riskrelatera även denna avgift i

enlighet med vad som anges i 13 §, eftersom de erforderliga uppgifterna för en

sådan beräkning finns tillgängliga. Det bör vidare framgå av lagrummet att

avgift bara skall betalas i proportion till den tid garantin gällt. Den av

Lagrådet föreslagna lydelsen av 14 § frångås därför.

15 §

I första stycket anges att inbetalda avgifter inte bara skall placeras på ett

räntebärande konto i Riksgäldskontoret utan också användas till att bestrida de

årliga kostnaderna för garantisystemets administration. Sedan nämndens

förvaltningskostnader för föregående kalenderår räknats av, skall återstoden av

de inbetalda avgifterna placeras på kontot i Riksgäldskontoret.

 I andra stycket anges när nämnden får låna upp medel i Riksgäldskontoret.

Upplåning får ske endast om de behållna avgiftsmedlen inte räcker till att

betala ut ersättningar. Denna begränsning följer av att garantisystemet bara får

tas i anspråk om ett ersättningsfall inträffat.

16 §

Artikel 4.3 samt bilaga 2 a-b).

Paragrafen behandlar den uppgiftsskyldighet gentemot nämnden som skall åläggas

de institut som tar emot insättningar som omfattas av garantin. I första hand

behöver nämnden få del av de uppgifter om garanterad inlåning m.m. som behövs

för att kunna fastställa institutets avgift. Därutöver skall de uppgifter lämnas

som nämnden behöver i övrigt för sin verksamhet. Det kan gälla uppgifter om ett

institut och dess verksamhet som nämnden behöver för att kunna fatta ett beslut

enligt 3 §, dvs. ett beslut som innebär att insättningar hos institutets filial

här i landet skall omfattas av det svenska garantisystemet. Ett sådant beslut

förutsätter en ansökan från institutet. Denna ordning gäller oavsett om det

utländska institutet ansöker om frivillig komplettering eller om garantin är en

förutsättning för filialtillstånd. Motsvarande gäller i de fall ett svenskt

institut väljer att ansöka om att insättningar hos dess filial i ett land

utanför EES skall omfattas av det svenska garantisystemet. Genom

ansökningsförfarandet kan nämnden tillförsäkra sig rätt att få sådana uppgifter

om institutet och dess filial som den behöver för att pröva en ansökan. Lagrådet

har förordat att denna fråga inte behöver behandlas i lagen om

insättningsgaranti, varför 21 § i det remitterade lagförslaget utgått, jfr

avsnitt 7.2.4.

 För att nämnden skall kunna pröva en ansökan krävs att nämnden i den

utsträckning som det behövs samarbetar med såväl behöriga myndigheter och

tillsynsmyndigheter som företrädare för insättningsgarantisystem i andra länder.

Detta gäller även i de fall när insättningar hos en filial till ett svenskt

institut omfattas både av det svenska garantisystemet och ett system i

värdlandet. I direktivets riktlinjer anges vad samarbetet kan avse. Även

beträffande denna fråga förordar Lagrådet att en behandling i en

regeringsförfattning är tillräcklig och att 20 § i det remitterade lagförslaget

därför får utgå, jfr avsnitt 7.4.

 Även i samband med ett ersättningsfall behöver nämnden uppgifter för att kunna

betala ut ersättning till insättarna. Här avses de uppgifter som skall finnas

hos institutet angående kontoinnehavare hos institutet vid tidpunkten för

konkursbeslutet eller förklaringen. Dessa uppgifter kan även fås från konkurs-

förvaltaren, se kommentaren till 17 §, varför en viss samordning kan vara

ändamålsenlig.

 Enligt riktlinjerna i direktivets bilaga 2 skall nämnden kunna kräva att få

all relevant information och ha rätt att kontrollera sådan information hos de

behöriga myndigheterna i institutets hemland. Denna möjlighet bör även föreligga

i förhållande till Finansinspektionen och kan avse t.ex. information om

institutets garanterade inlåning etc.

17 §

I paragrafens första mening anges att även konkursförvaltaren har en skyldighet

gentemot nämnden motsvarande den som anges för institutet i 16 §. Det kan

noteras att det i 6 kap. 2 § första stycket och 13 § konkurslagen finns be-

stämmelser om en konkursgäldenärs upplysningsskyldighet gentemot bl.a. konkurs-

förvaltaren. Skyldighet att lämna upplysningar om boet föreligger inte endast

för gäldenären. Om gäldenären är en juridisk person gäller att även en

styrelseledamot, en verkställande direktör, en bolagsman och i vissa fall en

likvidator är skyldig att lämna sådana upplysningar.

 Genom andra meningen tillförsäkras att nämnden lämnas det biträde av

konkursförvaltaren som nämnden behöver för utbetalningen av ersättning. Genom

konkursförvaltaren kan nämnden också få biträde i praktiska angelägenheter av

det konkursdrabbade institutets personal och därigenom tillgång till dess

utrustning m.m.

 Jfr kommentaren till 10 § beträffande de fall när fråga är om indisponibla

insättningar hos utländska institut.

18 §

Efter påpekande från Lagrådet har paragarafen utformats efter förebild i 34 §

lönegarantilagen (1992:497). I paragrafen anges att återbetalning av felaktigt

utbetald ersättning skall ske i vissa fall.

 I de fall (första stycket) mottagaren orsakat den felaktiga utbetalningen

skall återbetalning ske jämte ränta som skall beräknas enligt 6 § räntelagen

(1975:635), dvs. enligt en räntefot som motsvarar det av Riksbanken fastställda,

vid varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter. I andra

fall (andra stycket) beräknas räntan enligt 5 § räntelagen. Tillägget begränsas

i dessa fall till två procentenheter.

 Enligt tredje stycket skall Bankstödsnämnden besluta om återbetalning enligt

första och andra styckena. Nämndens beslut utgör exekutionstitel och

verkställighet får därför äga rum, jfr 3 kap. 1 § första stycket 6

utsökningsbalken.

 I fjärde stycket anges, efter förebild i 36 § lönegarantilagen, att

återbetalningsskyldigheten får efterges helt eller delvis. En förutsättning för

eftergift skall vara att särskilda skäl föreligger. Det är inte bara kravet på

återbetalning av det felaktigt utbetalda beloppet som kan efterges utan detta

gäller även kravet på ränta beräknad enligt första eller andra stycket. När

särskilda skäl kan anses föreligga får överlåtas till rättstillämpningen att

avgöra i varje enskilt fall. Om beloppet i fråga är ringa bör eftergift dock

kunna övervägas.

19 §

Artikel 11.

Paragrafen, som efter påpekande från Lagrådet utformats efter förebild i 28 §

lönegarantilagen, innehåller en bestämmelse om övertagande av fordran

(subrogation) som syftar till att staten, genom nämnden, skall minimera kost-

naderna för systemet vid ett ersättningsfall genom att överta en insättares krav

mot institutet i den omfattning som nämnden betalat ut ersättning till

insättaren. Eventuell utdelning i ett instituts konkurs skall tillfalla staten

genom att medlen förs till nämndens räntekonto i Riksgäldskontoret. Om nämnden

lånat medel enligt 15 § för att kunna göra utbetalningar av ersättning till

insättare, skall utdelningen i stället användas till att betala tillbaka lånen.

20-21 §§

Artikel 3.2-3 och 4.4.

I 20 och 21 §§ anges möjligheterna att inom ramen för insättningsgarantisystemet

ingripa mot de institut som omfattas av garantin. I kommentaren till 3 § har

redogjorts för en ansvarsfördelning mellan Finansinspektionen och nämnden när

det gäller att fatta beslut som innebär att den svenska garantin inte längre

skall gälla för insättningar hos ett institut eller ett instituts filial.

Skillnad har därvid gjorts mellan 1) fall där det är obligatoriskt för

institutet att garantin gäller för insättningarna, dvs. fall där garantin utgör

en förutsättning för institutets möjligheter att driva verksamhet här i landet,

och 2) fall där ett institut kan omfattas av garantin till följd av en frivillig

komplettering. Till det förra fallet 1) hänförs svenska institut, svenska

instituts filialer i ett land inom EES samt filialer till institut från ett land

utanför EES där insättningsgaranti saknas eller där den garanti som erbjuds inte

kan anses uppfylla direktivets krav och därför ej är godtagbar. Till det senare

fallet 2) hänförs svenska instituts filialer i ett land utanför EES, filialer

till institut från ett land inom EES samt filialer till institut från ett land

utanför EES där den garanti som erbjuds är godtagbar. Redovisade uppdelning

mellan obligatoriska och frivilliga fall skall också ligga till grund för

utformningen av de bestämmelser om ingripanden m.m. som skall gälla för det

svenska garantisystemet.

 I 20 § anges att nämnden skall underrätta Finansinspektionen, om ett institut

som omfattas av garantin inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen om

insättningsgaranti. Här avses även de fall när institutet med avseende på en

filial underlåter detta. Nämndens underrättelseskyldighet skall gälla oavsett om

institutet omfattas av garanti till följd av ett beslut av nämnden eller

Finansinspektionen.

 Beträffande instituten i det förra fallet 1) är det inspektionen som får

ingripa mot det felande institutet och inte nämnden. Genom att verksam-

hetstillståndet återkallas, gäller garantin inte längre för insättningar hos

institutet eller institutets filial. Med denna ansvarsfördelning mellan nämnden

och inspektionen följer att bestämmelserna i 7 kap. bankrörelselagen blir

tillämpliga även i insättningsgarantisammanhang.

 I det senare fallet 2) gäller enligt 21 § att nämnden själv får besluta att

garantin inte skall gälla för insättningar hos instituten. För att göra detta

tydligt har paragrafen getts en något annan utformning än den Lagrådet

föreslagit.

 Beslut om att garantin inte längre skall gälla för insättningar hos ett

institut som omfattas av det svenska garantisystemet förutsätter, enligt 21 §

andra stycket, att institutet förelagts att vidta rättelse och att institutet

trots detta inte har vidtagit rättelse inom ett år från föreläggandet, jfr

kommentaren till 7 kap. 16 och 18 §§ bankrörelselagen.

 Nämndens beslut skall, enligt 21 § andra och tredje styckena föregås av

kontakter med vissa myndigheter i institutets hemland. Om institutet hör hemma i

ett annat EES-land blir nämndens beslut beroende av att den behöriga myndigheten

i institutets hemland samtyckt till åtgärden. Om institutet däremot hör hemma i

ett tredje land räcker det med att nämnden underrättar tillsynsmyndigheten i

institutets hemland om beslutet.

22 §

Artikel 4.4 och 9.1

I paragrafen anges att om nämnden beslutat att den svenska garantin inte längre

skall gälla för insättningar hos ett institut, så skall institutet vara skyldigt

att informera berörda insättare om beslutet och dess innebörd. Detta motiveras

av konsumentskyddshänsyn.

 Det kan förutsättas att insättarna informeras om ett beslut med motsvarande

innebörd som fattas av Finansinspektionen. Skäl att införa bestämmelser om det i

lagen om insättningsgaranti föreligger därför inte.

23 §

Artikel 3.3, 4.4 andra stycket och 5.

Även om garantin enligt Finansinspektionens eller nämndens beslut inte längre

skall gälla för insättningar i ett institut, inverkar beslutet inte på

insättningar som omfattades av garantin vid tidpunkten för beslutet. Även denna

ordning är motiverad av konsumentskyddshänsyn.

24 §

Artikel 7.6.

I första stycket anges att nämndens beslut i insättningsgarantisammanhang skall

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. i första hand hos länsrätten.

 Av andra stycket framgår att prövningstillstånd krävs för kammarrättens

prövning om länsrättens avgörande överklagas.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

Av punkten 1 framgår att lagen om insättningsgaranti träder i kraft den 1

januari 1996.

 Punkten 2 möjliggör att de avgifter som skall tas ut under år 1996 från de

institut som omfattas av garantisystemet kan baseras på uppgifter från

instituten om storleken av deras insättningar som skulle ha varit garanterade

den 31 december 1995 om lagen om insättningsgaranti hade varit i kraft då.

22.2 Förslaget till lag om skatteregler för ersättning från

insättningsgaranti

Lagen innehåller bestämmelser om den skattemässiga behandlingen av den del av

ersättningen från garantisystemet som i förekommande fall avser upplupen ränta.

Enligt Lagrådets mening vinner lagen i klarhet om det direkt anges att

ersättningen, till den del den avser upplupen ränta, vid inkomstbeskattningen

behandlas som inkomstränta. Första stycket har ändrats i enlighet med det

förslag som Lagrådet lämnat i sitt yttrande.

 I andra stycket anges hur den del av återbetalad ersättning som inte avser

ersättning för kapitalbeloppet skall behandlas.

22.3 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

9 kap. 25 §

Paragrafen, som i lagrådsremissen betecknades 24 §, är ny och innehåller en

regel om sekretess i ärenden om ersättning enligt lagen om insättningsgaranti.

Sekretess gäller för uppgift om personliga eller ekonomiska förhållanden för den

som enligt 2 § i nämnda lag är att anse som insättare.

22.4 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

1 kap. 4 §

Artikel 3.1 första stycket, 4.1 och 6.1.

I paragrafen har införts ytterligare förutsättningar som skall vara uppfyllda

för att Finansinspektionen skall lämna ett bankföretag tillstånd till

filialetablering här i landet. Sedan tidigare har gällt att den planerade

verksamheten skall antas kunna uppfylla kraven på en sund bankverksamhet. Som

Lagrådet påpekat i sitt yttrande skall därutöver gälla att tillstånd till

filialetablering skall kunna lämnas endast om insättningarna hos en filial

antingen omfattas av garantin enligt lagen om insättningsgaranti eller av en

utländsk garanti som omfattar insättningar som anges i 2 § samma lag och har en

högsta ersätttningsnivå som inte understiger ett belopp motsvarande 20 000 ecu

innan det i förekommande fall har gjorts avdrag för en självrisk med högst 10

procent av en enskild insättares garanterade insättning. Andra stycket har

utformats i enlighet med Lagrådets förslag.

 Som en ny förutsättning införs således att insättningar hos filialen skall

omfattas av en garantiordning som kan anses godtagbar. I detta avseende ställs

kravet inte högre på en utländsk garanti än vad som anges i insättnings-

garantidirektivet. Som angivits i allmänmotiveringen (avsnitt 7.2.4) är det

först om en godtagbar garanti saknas i hemlandet som krav ställs på att

insättningar hos institutets filial här i landet omfattas av den svenska

garantin. Vidare förutsätter ett filialtillstånd enligt ett nytt tredje stycke

att förbudet mot import av nationella garantisystem inte överträds. Finansin-

spektionen får således inte lämna filialtillstånd om insättningar hos filialen

omfattas av en garanti som erbjuds i hemlandet och som ger ett bättre skydd än

vad som kan erbjudas av det svenska garantisystemet, jfr kommentaren till 7 §

lagen om insättningsgaranti.

1 kap. 7 §

Ändringen är redaktionell. Ordet inlåningsgaranti byts ut mot insättnings-

garanti.

7 kap. 16 §

Artikel 3.3.

Jfr kommentaren till 21 § lagen om insättningsgaranti. I paragrafen (första

stycket 7) införs en ny grund för återkallelse av en svensk banks oktroj. Första

stycket har förtydligats i enlighet med det förslag Lagrådet lämnat i sitt

yttrande. Ett beslut om återkallelse av en banks oktroj förutsätter enligt denna

återkallelsegrund att Finansinspektionen förelagt banken att vidta rättelse med

förklaring att oktrojen annars kan komma att återkallas. Har banken trots det

inte fullgjort sina skyldigheter mot garantisystemet inom ett år från

föreläggandet skall oktrojen återkallas. Det bör observeras att det angivna

kravet på att banken skall ha vidtagit rättelse inom ett år från föreläggandet

endast gäller i de fall då den här angivna återkallelsegrunden är tillämplig.

7 kap. 18 §

Artikel 4.4.

Jfr kommentaren till 7 och 21 §§ lagen om insättningsgaranti. I paragrafen

införs nya grunder för återkallelse av filialtillstånd som Finansinspektionen

meddelat ett bankföretag från ett land utanför EES. Andra och tredje styckena

har förtydligats i enlighet med de förslag Lagrådet lämnat i sitt yttrande. I

andra stycket behandlas Finansinspektionens möjlighet att återkalla ett

filialtillstånd på grund av att bankföretaget bryter mot exportförbudet, jfr

avsnitt 7.2.1. I tredje stycket behandlas Finansinspektionens möjlighet att

återkalla filialtillståndet om bankföretaget med avseende på filialen här i

landet inte fullgör sina skyldigheter mot garantisystemet. Bestämmelsen är

utformad efter modell av 7 kap. 16 § första stycket 7.

22.5 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

7 kap. 13 §

Ändringen är föranledd av behovet av att utsträcka det undantag som gäller för

bankkunders fordringar i bevakningssammanhang till att även avse de insättningar

på konto som har gjorts av kunder till värdepappersbolag och som omfattas av det

svenska garantisystemet.

9 kap. 5 §

Jfr kommentaren till 7 kap. 13 § konkurslagen.

22.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

42 a §

Ändringen är redaktionell. Förtydligandet innebär att samrådsskyldigheten inte

generellt avser frågor i samband med insättningsgarantin, utan endast då dessa

har anknytning till betalningssystemets stabilitet.

22.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

3 kap. 22 §

I paragrafen anges i en ny punkt (7) att Bankstödsnämnden skall lämna kont-

rolluppgift om inkomstränta och fordran.

3 kap. 25 a §

I paragrafen anges i en ny punkt (4) att Bankstödsnämnden skall lämna

kontrolluppgift om utgiftsränta.

22.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2015) om

ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

1 kap. 6 a §

Ändringen är betingad av införandet av lagregler om insättningsgaranti. Utöver

uppgift om investerarskydd skall också uppgift, i förekommande fall, lämnas om

insättningsgaranti.

3 kap. 4 §

Artikel 3.1 första stycket, 4.1 och 6.1.

Jfr kommentaren till 1 kap. 4 § bankrörelselagen. Efter påpekande av Lagrådet

har bestämmelserna i femte och sjätte styckena utformats efter modell av

motsvarande bestämmelser i bankrörelselagen.

6 kap. 8 d §

Artikel 4.4.

Jfr kommentaren till 7 kap. 18 § bankrörelselagen. Efter påpekande från Lagrådet

har bestämmelserna i tredje och fjärde styckena utformats efter modell av

motsvarande bestämmelser i bankrörelselagen.

6 kap. 9 §

Artikel 3.2-3.

I paragrafens första stycke har värdepappersinstitut ersatts med svenskt

värdepappersinstitut eftersom paragrafen endast avser svenska värdepap-

persinstitut. Med detta begrepp avses värdepappersbolag, dvs. ett svensk

aktiebolag som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse, och ett svenskt

bankinstitut som fått tillstånd att driva värdepappersrörelse.

 Bestämmelsen i paragrafens andra stycke har efter påpekande från Lagrådet

utformats efter modell av bestämmelsen i 7 kap. 16 § första stycket 7

bankrörelselagen.

 12

 136

 137

 138

 139

 140

 141

 142

 143

 144

 145

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över promemorian Insättningsgaranti (Ds 1995:3)

avgetts av Sveriges riksbank, Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Jön-

köping, Domstolsverket, Riksgäldskontoret, Kommerskollegium, Finansinspektionen,

Bankstödsnämnden, Riksskatteverket, Riksrevisionsverket, Konkurrensverket,

Konsumentverket, Allmänna reklamationsnämnden, Datainspektionen, Juridiska

fakulteten vid Lunds universitet, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Bankkunders

Riksförbund, Svenska Bankföreningen, Fristående Sparbankers Riksförbund,

Postgirot Bank AB, Sparbankernas säkerhetskassa, Stadshypotek AB, Svenska

fondhandlareföreningen, Finansbolagens förening, Fondbolagens förening, OM

Stockholm AB, Sveriges Försäkringsförbund, Företagarnas Riksorganisation,

Sveriges Industriförbund, Sveriges köpmannaförbund, Grossistförbundet Svenska

handel, Svenska Rese- och Turistindustrins Samarbetsorganisation/RTS, HSB

Riksförbund, Nordiska Sparlån ek. förening, Riksbyggen sparkassa ek. förening,

Posten AB, Aktiefrämjandet, Sveriges Aktiesparares riksförbund, Svenska

arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens

centralorganisation (TCO), Finansförbundet, Kooperativa institutet.

 147

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till lag om insättningsgaranti

 Härigenom föreskrivs följande.

Lagens innehåll

1 § Denna lag innehåller bestämmelser om garanti för insättningar hos banker och

vissa värdepappersföretag. Frågor om garantin handläggs av Bankstödsnämnden.

Definitioner

2 § I denna lag betyder

 1. institut: en bank eller ett värdepappersföretag som avses i 3 §,

 2. insättare: den som har ett tillgodohavande i ett institut,

 3. insättning: nominellt bestämda och likvida tillgodohavanden,

 4. EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Garanti

3 § En insättning omfattas av garantin enligt denna lag om den är gjord här i

landet hos en svensk bank eller hos ett svenskt värdepappersbolag som har

tillstånd att ta emot kunders medel på konto. En insättning omfattas också om

den är gjord hos bankens eller värdepappersbolagets filial i ett annat EES-land.

 Om nämnden efter ansökan beslutar det, omfattar garantin också insättningar

som är gjorda hos

 1. en filial i ett land utanför EES till en svensk bank eller ett svenskt

värdepappersbolag som får ta emot kunders medel på konto, eller

 2. en filial här i landet till ett utländskt bankföretag eller ett utländskt

värdepappersföretag som får ta emot kunders medel på konto.

 Beslut enligt andra stycket får innebära att insättningar omfattas av garantin

endast till den del de inte omfattas av ett utländskt garantisystem.

Ersättning från garantin

4 § En insättare skall få ersättning om

 1. ett svenskt institut sätts i konkurs, eller

 2. en behörig myndighet i ett utländskt instituts hemland förklarar att in-

sättningar hos institutet är indisponibla.

 En insättare som är en bank eller ett värdepappersbolag som har tillstånd att

ta emot kundens medel på konto, eller motsvarande utländska företag, skall inte

få ersättning.

5 § Om en insättning hos ett utländskt institut också omfattas av en garanti i

ett annat land, skall det belopp som den garantin svarar för, i förekommande

fall före avdrag för motfordringar, räknas av från den ersättning som betalas ut

enligt 7 §.

6 § En ersättning som betalas enligt denna lag för insättningar som har gjorts

hos ett instituts filial i ett annat EES-land får inte vara högre än den

ersättning som skulle ha betalats av ett garantisystem som gäller för den

närmast jämförbara institutsgruppen i det landet. Inte heller får ersättningen

avse fler slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som

följer av bestämmelserna i det landet.

Utbetalning

7 § Nämnden skall betala ut ersättning med högst 250 000 kronor till en in-

sättare, inklusive ränta upplupen till dagen för konkursbeslutet eller för-

klaringen enligt 4 §.

8 § Ersättning skall kunna betalas ut snarast möjligt och senast tre månader

från dagen för konkursbeslutet eller förklaringen.

9 § Om det finns synnerliga skäl kan tidsfristen enligt 8 § förlängas högst tre

månader av allmän förvaltningsdomstol efter ansökan av nämnden. Ytterligare

förlängning får beviljas två gånger.

10 § En insättare har inte rätt till ersättning om insättaren gör anspråk på den

efter det att han förlorat sin rätt till utdelning i institutets konkurs.

Information

11 § Ett institut skall lämna information både till den som har insättningar hos

institutet här i landet och till den som avser att göra insättningar. Detta

gäller såväl svenska institut som institut som hör hemma i ett annat land och

tar emot insättningar hos en filial här i landet utan att insättningarna

omfattas av garantin.

 Information skall på lämpligt sätt lämnas om

 1. den garanti som gäller för insättningar hos institutet,

 2. den ersättningsnivå som gäller för garantin, och

 3. formerna för utbetalning av ersättning från garantin.

 I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i första och andra

stycket eller som annars är av särskild betydelse från konsument-synpunkt gäller

marknadsföringslagen (1995:540).

Avgifter

12 § Varje institut skall betala en årlig avgift till nämnden. Avgifterna skall

placeras på ett räntebärande konto i Riksgäldskontoret sedan nämndens

förvaltningskostnader för garantin har räknats av.

 De sammanlagda avgifterna för år räknat skall uppgå till ett belopp som mot-

svarar 0,25 procent av de insättningar som omfattas av garantin.

 Om nämnden har tagit upp lån enligt 15 §, får nämnden besluta att avgifterna

enligt första stycket skall uppgå till ett belopp som motsvarar högst 0,3

procent av de insättningar som omfattas av garantin till dess lånen har betalats

tillbaka.

 Om tillgodohavandet på räntekontot är större än ett belopp som motsvarar 2,5

procent av de insättningar som omfattas av garantin, skall de sammanlagda

avgifterna per år räknat uppgå till ett belopp som motsvarar 0,1 procent av de

insättningar som omfattas av garantin.

13 § Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall betala

i avgift.

 Avgiften enligt första stycket skall utgöra beloppet av institutets garan-

terade insättningar multiplicerat med lägst 60 procent och högst 140 procent av

det tal som tillämpas enligt 12 § andra, tredje, eller fjärde stycket. Avgiften

skall bestämmas med hänsyn till institutets kapitaltäckningsgrad, beräknad

enligt 2 kap. 1 § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar

för kreditinstitut och värdepappersbolag.

 Nämnden bestämmer när avgiften skall betalas.

14 § Den årliga avgiften enligt 12 och 13 §§ skall bestämmas med utgångspunkt i

förhållandena vid utgången av året innan avgiften skall betalas.

Upplåning

15 § Om medlen på kontot i Riksgäldskontoret inte räcker till att betala ut

ersättningar får nämnden låna medel.

 Upplåning skall ske i Riksgäldskontoret till de villkor som Riksgäldskontoret

tillämpar vid utlåning till myndigheter.

16 § Om nämnden lånat medel för betalning av ersättningar, skall inbetalade

avgifter användas till att betala tillbaka lånen i stället för att placeras på

räntebärande konto i Riksgäldskontoret.

17 § Om nämnden får utdelning i en konkurs skall dessa medel föras till kontot i

Riksgäldskontoret eller, om nämnden lånat medel enligt 15 §, användas för att

betala tillbaka lånen.

Uppgiftsskyldighet

18 § Ett institut skall lämna de uppgifter till nämnden som den behöver för att

fastställa institutets avgift och i övrigt för sin verksamhet enligt denna lag.

19 § En konkursförvaltare skall lämna de uppgifter till nämnden som den behöver

för att betala ut ersättning till insättarna. Konkursförvaltaren och institutet

i konkurs skall lämna nämnden det biträde som nämnden behöver för utbetalningen

av ersättning.

Samarbete med utländska myndigheter m.m.

20 § Nämnden skall om det behövs samarbeta med behöriga myndigheter och

företrädare för insättningsgarantisystem i ett annat land i frågor som rör

insättningsgarantin.

21 § Nämnden får fatta sådana beslut som avses i 3 § andra stycket om den

tillförsäkrar sig rätt att få sådana uppgifter om institutet och dess verksamhet

vid filialen som den behöver.

Återbetalning av ersättning

22 § Nämnden får besluta att den som tagit emot ersättning och som genom att

lämna oriktiga uppgifter eller på annat sätt orsakat att ersättningen betalats

utan att rätt till ersättningen funnits, skall betala tillbaka vad som har

betalats för mycket tillsammans med ränta beräknad enligt 6 § räntelagen

(1975:635).

 Nämnden får också besluta att ersättning skall betalas tillbaka om någon i

annat fall har tagit emot ersättning utan att rätt till ersättning funnits och

den som tagit emot betalningen skäligen borde ha insett detta. Ränta skall i

sådana fall tas ut beräknad enligt 5 § räntelagen.

Övertagande av fordran

23 § Nämnden övertar en insättares krav mot institutet, i samma omfattning som

nämnden betalat ersättning till insättaren.

Ingripanden

24 § Nämnden skall underrätta Finansinspektionen, om ett institut inte fullgör

sina skyldigheter enligt denna lag. Detta gäller svenska institut och institut

från ett land utanför EES om ett sådant institut inte skulle få ta emot

insättningar här i landet om det inte omfattas av garantin.

 Om det svenska institutet även tar emot insättningar som omfattas av garantin

enligt 3 § andra stycket 1 får nämnden besluta att insättningarna inte skall om-

fattas av garantin, om institutet inte rättat sig inom ett år från det att det

förelagts att vidta rättelse. Institutet skall informera insättare hos filialen

om nämndens beslut.

 Nämnden skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där filialen finns om

beslut enligt andra stycket.

25 § Nämnden får besluta att insättningar inte skall omfattas av garantin om det

institut som tar emot insättningarna inte fullgör sina skyldigheter enligt denna

lag, och om

 a) institutet är ett utländskt institut som hör hemma i ett annat EES-land,

eller

 b) institutet är ett institut som hör hemma i ett land utanför EES och det

inte är ett institut som avses i 24 § första stycket.

 Ett beslut enligt första stycket får bara meddelas om institutet inte rättat

sig inom ett år från det att det förelagts att vidta rättelse och, i fall som

avses i a, den behöriga myndigheten i institutets hemland samtyckt till beslut-

et, eller, i fall som avses i b, tillsynsmyndigheten i institutets hemland

underrättats i förväg om beslutet.

 Institutet skall informera insättare hos filialen om nämndens beslut.

26 § Insättningar som har gjorts före dagen för ett beslut enligt 24 och 25 §§,

7 kap. 16 § första stycket 7 och 18 § andra och tredje styckena bankrörelselagen

(1987:617), 6 kap. 8 d § tredje och fjärde styckena samt 6 kap. 9 § lagen

(1991:981) om värdepappersrörelse skall omfattas av rätt till ersättning.

Överklagande

27 § Nämndens beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvalt-

ningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

 1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

 2. Vad som sägs i 14 § skall beträffande avgift för år 1996 gälla vad som

skulle ha gällt om lagen hade varit i kraft vid utgången av år 1995.

 148

2 Förslag till lag om skatteregler för ersättning från

insättningsgaranti

 Härigenom föreskrivs följande.

 Ersättning som betalas ut enligt lagen (1995:000) om insättningsgaranti skall

vid inkomstbeskattningen behandlas som om ersättningen betalats av det institut

hos vilket insättningen gjorts. Utbetalat belopp skall i första hand anses

utgöra ersättning för insatt belopp.

 Vid återbetalning av ersättning enligt 22 § lagen om insättningsgaranti skall

den del av ett återbetalat belopp som inte avser ersättning för det insatta

beloppet jämställas med ränteutgift.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996 och tillämpas första gången vid

1997 års taxering.

 149

3 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

 Härigenom föreskrivs att det i sekretesslagen (1980:100)3 skall införas en ny

paragraf, 9 kap. 24 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 9 kap.

-------------------------------------------------------

 24 §

 Sekretess gäller i ärenden

 om ersättning enligt lagen

 (1995:000) om

 insättningsgaranti för

 uppgift om personliga

 eller ekonomiska för-

 hållanden för den som enligt

 2 § den lagen skall anses

 som insättare, om det kan

 antas att denne lider

 skada eller men om

 uppgiften röjs.

 I fråga om uppgift i

 allmän

 handling gäller sekretessen

 i högst 20 år.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

3Lagen omtryckt 1992:1474.

 150

4 Förslag till lag om ändring i bankrörelselagen

(1987:617)

 Härigenom föreskrivs i fråga om bankrörelselagen (1987:617) att 1 kap. 4 och 7

§§ samt 7 kap. 16 och 18 §§ skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 4 §1

Ett utländskt bankföretag får

 1. efter tillstånd av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

Finansinspektionen driva bankrörelse från filial eller

 2. efter anmälan till Finansinspektionen driva verksamhet, som huvudsakligen

avser representation och förmedling av banktjänster, från kontor eller annat

fast driftställe (representationskontor).

-------------------------------------------------------

 Tillstånd till Tillstånd till

filialetablering enligt filialetablering enligt

första stycket 1 skall lämnasförsta stycket 1 skall

om den planerade rörelsen lämnas om

kan antas komma att 1. den planerade rörelsen

uppfylla kraven på en sund kan antas komma att

bankverksamhet. uppfylla kraven på en sund

 bankverksamhet, och

 2. insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som

 - också omfattar insätt-

 ningar och insättare enligt

 i 2 § lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti och,

 - har en ersättningsnivå

 som inte understiger 20

 000 ecu innan det i

 förekommande fall har

 gjorts avdrag för en

 självrisk med högst 10

 procent av en enskild

 insättares garanterade

 insättning.

 Tillstånd till

 filialetablering får inte

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti med en

 högsta ersättningsnivå som

 överstiger den som gäller

 enligt lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti.

 Ersättningen får inte heller

 avse fler slag av insätt-

 ningar eller betalas till

 andra insättare än vad som

 anges i den lagen.

 Tillstånd får inte vägras på den grunden att det inte behövs någon ytterligare

bank.

 7 §2

Om ett bankaktiebolag får tillstånd enligt 6 § till filialetablering i ett land

inom EES, skall Finansinspektionen underrätta behörig myndighet i det land där

filialen skall inrättas. Underrättelsen skall innehålla

 1. en plan för den tilltänkta filialverksamheten, med uppgift om filialens

organisation,

 2. en förklaring att den planerade verksamheten omfattas av bankens oktroj,

-------------------------------------------------------

 3. uppgift om 3. uppgift om den

inlåningsgaranti som gäller insättningsgaranti som

för insättare i banken, gäller för insättare i

 banken,

 4. uppgift om filialens adress och ansvariga ledning,

 5. uppgift om bankens kapitalbas och kapitaltäckningsgrad.

 Om något förhållande som avses i första stycket 1-4 har ändrats efter det att

filialen inrättats, skall Finansinspektionen genast underrätta behörig myndighet

i det land där filialen finns.

 7 kap.

 16 §3

En svensk banks oktroj skall återkallas av Finansinspektionen om

 1. banken inte har anmälts för registrering inom föreskriven tid eller anmälan

har avskrivits eller avslagits genom ett beslut som har vunnit lag kraft,

 2. banken inte inom ett år efter registrering har börjat driva bankrörelse,

eller banken dessförinnan förklarat sig avstå från oktrojen,

 3. banken har överlåtit hela sin rörelse,

 4. banken under en sammanhängande tid av ett år inte drivit bankrörelse,

-------------------------------------------------------

 5. banken genom att 5. banken genom att

överträda en bestämmelse som överträda en bestämmelse som

avses i 15 § eller på annat avses i 15 § eller på annat

sätt visat sig olämplig att sätt visat sig olämplig att

utöva sådan verksamhet som utöva sådan verksamhet som

oktrojen avser, eller oktrojen avser,

-------------------------------------------------------

 6. bankens kapitalbas 6. bankens kapitalbas

understiger det minsta understiger det minsta

belopp som krävs enligt 2 belopp som krävs enligt 2

kap. 9 § andra stycket och kap. 9 § andra stycket och

bristen inte har täckts inom bristen inte har täckts

tre månader från det att den inom tre månader från det

blev känd för banken. att den blev känd för bank-

 en, eller

 7. banken inte fullgjort

 sina skyldigheter enligt

 lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti och inte

 rättat sig inom ett år från

 det att

-------------------------------------------------------

 inspektionen förklarat att

 bankens oktroj kan komma

 att återkallas.

 Om det är tillräckligt får inspektionen i de fall som anges i första stycket 4

och 5 i stället för att återkalla oktrojen meddela varning. I fall som avses i

första stycket 6 får inspektionen medge förlängd tid för täckande av bristen, om

det finns särskilda skäl.

 Om oktrojen återkallas får inspektionen besluta hur avvecklingen av rörelsen

skall ske.

 Ett beslut om återkallelse får förenas med förbud att fortsätta verksamheten.

 18 §4

Om ett bankföretag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver bank-

rörelse från filial här i landet och därvid överträder en bestämmelse som avses

i 15 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att utöva bankverksamhet, får

Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller, om det är tillräckligt,

meddela varning.

-------------------------------------------------------

 Ett filialtillstånd skall

 också återkallas om

 - insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som har en

 högsta ersättningsnivå som

 överstiger den som följer av

 lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti, eller

 - ersättningen avser fler

 slag av insättningar, eller

 - betalas till andra

 insättare än vad som anges i

 den lagen.

 Om Bankstödsnämnden fattat

 ett beslut enligt 3 § andra

 stycket 2 lagen om

 insättningsgaranti och

 bankföretaget annars inte

 skulle få ta emot

 insättningar här i landet,

 skall inspektionen

 återkalla filialtillståndet,

 om bankföretaget inte

 fullgjort sina skyldig-

 heter enligt lagen om

 insättningsgaranti. Till-

 ståndet skall inte åter-

 kallas om bankföretaget

 rättat sig inom ett år från

 det att inspektionen för-

 klarat att tillståndet kan

 komma att återkallas.

 Om filialtillståndet återkallas gäller 16 § tredje och fjärde styckena i

tillämpliga delar.

 Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där bankföretaget

har sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna paragraf.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1992:1613.

2Senaste lydelse 1992:1613.

3Senaste lydelse 1992:1613.

4Senaste lydelse 1992:1613.

 151

5 Förslag till lag om ändring i konkurslagen (1987:672)

 Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1987:672) att 7 kap. 13 § och 9

kap. 5 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 7 kap.

 13 §1

Förvaltaren skall upprätta en bouppteckning. I denna skall boets tillgångar tas

upp till noggrant uppskattade värden. Beträffande skulderna skall det anges i

vad mån de avser lön eller pension. Bouppteckningen skall vidare innehålla

uppgift om varje borgenärs namn och postadress samt om de böcker och handlingar

som avses i 12 §.

 Bouppteckningen skall av förvaltaren ges in till rätten och tillsynsmyndig-

heten så snart som möjligt och senast en vecka före edgångssammanträdet.

 Har av gäldenären underskriven bouppteckning förut getts in till rätten, be-

höver någon ny bouppteckning inte upprättas, om förvaltaren anser att denna är

tillförlitlig. I så fall skall han snarast anmäla det till rätten och till-

synsmyndigheten.

-------------------------------------------------------

 Skall bevakningsförfarande Skall

äga rum och har någon bevakningsförfarande äga rum

bouppteckning ännu inte och har någon bouppteckning

getts in till rätten, skall ännu inte getts in till

förvaltaren så snart som rätten, skall förvaltaren så

möjligt och senast en vecka snart som möjligt och

från beslutet om senast en vecka från

bevakningsförfarandet skicka beslutet om

en förteckning över bevakningsförfarandet

borgenärerna med uppgift om skicka en förteckning över

varje borgenärs postadress borgenärerna med uppgift om

till rätten och tillsyns- varje borgenärs postadress

myndigheten. I ett till rätten och tillsyns-

bankaktiebolags, en myndigheten. I ett

sparbanks eller en central bankaktiebolags, en

föreningsbanks konkurs skall sparbanks eller en central

till bouppteckningen eller föreningsbanks konkurs

borgenärsförteckningen skall till bouppteckningen

bifogas uppgift om insätt- eller borgenärsförteckningen

ningsborgenärerna och deras bifogas uppgift om insätt-

fordringsbelopp med upp- ningsborgenärerna och deras

lupen ränta. I ett fordringsbelopp med

livförsäkringsbolags konkurs upplupen ränta. Motsvarande

skall på motsvarande sätt skall gälla i ett vär-

bifogas uppgift om försäk- depappersbolags konkurs om

ringstagarna och deras bolaget har tillstånd att

fordringar. ta emot insättningar på

 konto. I ett livförsäk-

 ringsbolags konkurs skall

 på motsvarande sätt bifogas

 uppgift om

 försäkringstagarna och deras

 fordringar.

 9 kap.

 5 §2

En borgenär som till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast eller lös

egendom behöver inte bevaka fordringen för att få rätt till betalning ur den

pantsatta egendomen.

-------------------------------------------------------

 En borgenär som har en En borgenär som har en

fordran hos ett fordran hos ett

bankaktiebolag, en sparbank värdepappersbolag som har

eller en central tillstånd att ta emot

föreningsbank på grund av en insättningar på konto, ett

insättning på räkning behöverbankaktiebolag, en spar-

inte bevaka sin fordran i bank eller en central

kreditinstitutets konkurs, föreningsbank på grund av en

om uppgift om fordringen insättning på räkning behöver

har lämnats enligt 7 kap. 13 §inte bevaka sin fordran i

fjärde stycket. En ett sådant instituts kon-

försäkringstagare behöver intekurs, om uppgift om

bevaka sin fordran i ett fordringen har lämnats

livförsäkringsbolags konkurs,enligt 7 kap. 13 § fjärde

om uppgift om fordringen stycket. En

lämnats enligt det angivna försäkringstagare behöver

lagrummet. inte bevaka sin fordran i

 ett livförsäkringsbolags

 konkurs, om uppgift om

 fordringen lämnats enligt

 det angivna lagrummet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1989:1084.

2Senaste lydelse 1989:1084.

 152

6 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:1385) om

Sveriges riksbank

 Härigenom föreskrivs att 42 a § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 42 a §1

-------------------------------------------------------

I viktigare frågor som berör I viktigare frågor som rör

Bankstödsnämndens Bankstödsnämndens verksamhet

verksamhetsområde eller som enligt lagen (1993:765) om

i övrigt har samband med statligt stöd till banker

betalningssystemets stabil- och andra kreditinstitut

itet, skall Riksbanken eller som i övrigt har sam-

samråda med Finansin- band med betalnings-

spektionen, Riksgäldskon- systemets stabilitet,

toret och Bankstödsnämnden. skall Riksbanken samråda

Vid ett sådant samråd skall med Finansinspektionen,

Riksbanken lämna berörda myn-Riksgäldskontoret och

digheter de uppgifter som Bankstödsnämnden. Vid ett

behövs. sådant samråd skall

 Riksbanken lämna berörda

 myndigheter de uppgifter

 som behövs.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1993:7.

 153

7 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter

 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 22 och 25 a § lagen (1990:325) om

självdeklaration och kontrolluppgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 3 kap.

 22 §1

 Kontrolluppgift om inkomstränta och fordran skall lämnas av

 1. Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag,

 2. den som yrkesmässigt bedrivit inlåning eller på annat sätt yrkesmässigt

ombesörjt att pengar blivit räntebärande,

 3. den som gett ut skuldförbindelse för den allmänna marknaden,

 4. förening som från medlemmar mottagit pengar för förräntning,

 5. Riksgäldskontoret i fråga om statens sparobligationer,

-------------------------------------------------------

 6. valutahandlare och vär- 6. valutahandlare och

depappersinstitut hos vilka värdepappersinstitut hos

utländskt fondpapper eller vilka utländskt fondpapper

rättighet eller skyldighet eller rättighet eller

som anknyter till sådant skyldighet som anknyter

fondpapper förvaras i depå till sådant fondpapper

eller kontoförs. förvaras i depå eller

 kontoförs, och

 7. Bankstödsnämnden.

 Kontrolluppgift skall lämnas för den som gottskrivits ränta eller till vilken

ränta betalats ut (borgenär) och den som har varit antecknad som innehavare av

utländskt räntebärande fondpapper eller rättighet eller skyldighet som anknyter

till sådant fondpapper oavsett om ränta utgått. Kontrolluppgiften skall ta upp

den ränta som den uppgiftsskyldige sammanlagt gottskrivit eller betalat ut till

borgenären, dennes sammanlagda fordran på den uppgiftsskyldige vid årets utgång

och avdragen preliminär skatt. I fall som avses i första stycket 6 skall uppgift

lämnas om ränta som utbetalats eller gottskrivits samt om innehavet i depån

eller den kontoförda fordringen vid årets utgång. Kontrolluppgift skall vidare

lämnas för upplupen men inte förfallen avkastning (räntekompensation) vid av-

yttring av fordran eller andel i sådan värdepappersfond som avses i 27 § 6 mom.

lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt.

 Innehas ett konto av mer än en person skall ränta och fordran fördelas lika

mellan innehavarna, om inte annat förhållande är känt för den uppgiftsskyldige.

I fråga om konto för vilket samtliga innehavare inte redovisas enligt

bestämmelserna i 57 § andra stycket skall dock den totala räntan och fordran

redovisas utan fördelning.

 Avser en utbetalning också annat än ränta och kan den uppgiftsskyldige inte

ange hur stor del därav som utgör ränta, skall i stället för ränta det samman-

lagt utbetalda beloppet redovisas.

 25 a §2

 Kontrolluppgift om utgiftsränta skall lämnas av

 1. den som yrkesmässigt bedrivit utlåning eller kreditgivning eller den som i

annan yrkesmässig verksamhet bedrivit utlåning eller kreditgivning

via konto eller i annan form,

 2. förening som till medlemmar lånat ut pengar mot ränta, eller

-------------------------------------------------------

 3. arbetsgivare eller 3. arbetsgivare eller

uppdragsgivare som till uppdragsgivare som till

arbetstagare eller arbetstagare eller

uppdragstagare lånat ut uppdragstagare lånat ut

pengar mot ränta. pengar mot ränta, och

 4. Bankstödsnämnden.

 Kontrolluppgift skall lämnas för fysisk person och dödsbo. Kontrolluppgiften

skall ta upp den ränta som gäldenären betalt till den uppgiftsskyldige. I fall

som avses i första stycket 3 skall även eventuell ränteförmån anges.

 Avser den ränta som betalts till någon del ränta som erlagts i förskott, skall

av kontrolluppgiften framgå hur stor del av räntan som belöper på tid till och

med den 31 januari året efter beskattningsåret, dock endast om förskottsräntan

till någon del belöper på tid efter denna tidpunkt.

 Kontrolluppgift skall vidare lämnas för upplupen men inte förfallen avkastning

(räntekompensation) vid förvärv av fordran eller andel i sådan värdepappersfond

som avses i 27 § 6 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Dock skall

kontrolluppgift inte lämnas i det fall den avkastning kompensationen avser

förfaller till betalning ett senare år än det år förvärvet skett.

 Är fler än en person betalningsansvarig för skuld skall utgiftsräntan fördelas

lika mellan gäldenärerna, om inte annat förhållande är känt för den

uppgiftsskyldige. I fråga om skuld för vilken samtliga gäldenärer inte redovisas

enligt bestämmelserna i 57 § andra stycket skall dock den totala räntan

redovisas utan fördelning.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996 och tillämpas första gången vid

1997 års taxering.

**FOOTNOTES**

1Senaste lydelse 1993:1563.

2Senaste lydelse 1993:1563.

 154

8 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:2015) om

ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse

 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 a §, 3 kap. 4 § samt 6 kap. 8 d § och 9 §

lagen (1991:981) om värdepappersrörelse i paragrafernas lydelse enligt lagen

(1994:2015) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 kap.

 6 a §

Om ett värdepappersbolag får tillstånd enligt 6 § till filialetablering i ett

annat land inom EES, skall Finansinspektionen genast underrätta behörig myndig-

het i det land där filialen skall inrättas. Underrättelsen skall innehålla

 1. vad som anges i 6 § andra stycket, och

-------------------------------------------------------

 2. uppgift om investerar- 2. uppgift om

skydd som gäller för kunder investerarskydd och

hos värdepappersbolaget. insättningsgaranti som

 gäller för kunder hos

 värdepappersbolaget.

 Om värdepappersbolaget efter det att filialen har inrättats avser att vidta

ändring i något förhållande som avses i 6 § andra stycket, skall bolaget skrift-

ligen anmäla detta till Finansinspektionen och behörig myndighet i det land där

filialen finns. Anmälan skall göras minst en månad innan ändringen genomförs.

 3 kap.

 4 §

Ett värdepappersbolag och ett utländskt företag hemmahörande utanför EES som

fått tillstånd att driva värdepappersrörelse får, med Finansinspektionens

tillstånd, som ett led i rörelsen

 1. lämna råd i finansiella frågor,

 2. ta emot värdepapper för förvaring,

 3. ta emot medel med redovisningsskyldighet,

 4. ta emot kunders medel på konto för att underlätta värdepappersrörelsen,

 5. lämna kunder kredit mot säkerhet i finansiella instrument för att under-

lätta värdepappersrörelsen,

 6. utföra valutaväxlingstransaktioner.

 Tillstånd enligt första stycket 4 får meddelas endast tillsammans med till-

stånd enligt 5.

 När det finns särskilda skäl får Finansinspektionen medge att ett värde-

pappersbolag utövar annan verksamhet än som anges i första stycket, om den kan

antas komma att underlätta rörelsen.

 Ett utländskt företag får beviljas tillstånd enligt första eller tredje

stycket endast om företaget får bedriva motsvarande verksamhet i sitt hemland.

-------------------------------------------------------

 Tillstånd för ett utländskt

 företag enligt första

 stycket 4 och 5 får bara

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som

 - omfattar sådana insätt-

 ningar och insättare som

 anges i 2 § lagen

 (1995:000) om insättnings-

 garanti, och

 - har en ersättningsnivå

 som inte understiger 20

 000 ecu innan det i

 förekommande fall har

 gjorts avdrag för en

 självrisk med högst 10

 procent av en enskild in-

 sättares garanterade

 insättning.

 Tillstånd enligt första

 stycket 4 och 5 får inte

 lämnas om insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som har en

 högsta ersättningsnivå som

 överstiger den som gäller

 enligt lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti. Ersätt-

 ningen får inte heller avse

 fler slag av insättningar

 eller betalas till andra

 insättare än vad som anges i

 den lagen.

 I lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande finns bestämmelser om rätt

för värdepappersinstitut att bedriva pensionssparrörelse.

 6 kap.

 8 d §

Om ett utländskt företag, som är hemmahörande i ett land utanför EES, driver

värdepappersrörelse från filial här i landet och därvid överträder en

bestämmelse som avses i 7 § eller på annat sätt visar sig olämpligt att driva

värdepappersrörelse, får Finansinspektionen återkalla filialtillståndet eller,

om det är tillräckligt, meddela varning.

 Om filialtillståndet återkallas gäller 9 a § andra och tredje styckena i til-

lämpliga delar.

-------------------------------------------------------

 Ett tillstånd enligt 3

 kap. 4 första stycket skall

 återkallas av inspektionen

 om

 - insättningar hos

 filialen omfattas av en

 utländsk garanti som har en

 högsta ersättningsnivå som

 överstiger den som gäller

 enligt lagen (1995:000) om

 insättningsgaranti, eller

 - ersättningen avser fler

 slag av insättningar eller

 betalas till andra

 insättare än vad som anges i

 den lagen.

 Har värdepappersföretaget

 inte fullgjort sina

 skyldigheter enligt lagen

 om insättningsgaranti,

 skall inspektionen

 återkalla filialtillståndet,

 om Bankstödsnämnden fattat

 ett beslut enligt 3 § andra

 stycket 2 lagen om insätt-

 ningsgaranti och värdepap-

 persföretaget annars inte

 skulle få ta emot in-

 sättningar här i landet.

 Tillståndet skall inte åter-

 kallas om värdepappersföre-

 taget rättat sig inom ett år

 från det att inspektionen

 förklarat att tillståndet

 kan komma att återkallas.

 Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i det land där företaget har

sitt säte om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna paragraf.

 6 kap.

 9 §

-------------------------------------------------------

Tillstånd som enligt denna Tillstånd som enligt denna

lag har lämnats ett värdepap-lag har lämnats ett svenskt

persinstitut skall värdepappersinstitut skall

återkallas av Finansinspek- återkallas av Finans-

tionen om: inspektionen om:

 1. institutet inte inom 1. institutet inte inom

ett år från beviljande av ett år från beviljande av

tillstånd har börjat driva tillstånd har börjat driva

sådan rörelse som tillståndetsådan rörelse som tillståndet

avser, eller om bolaget avser, eller om institutet

dessförinnan förklarat sig dessförinnan förklarat sig

avstå från tillståndet, avstå från tillståndet,

 2. institutet under en tid av minst sex månader inte drivit sådan verksamhet

som tilståndet avser, eller

 3. institutet genom att överträda denna lag eller föreskrift som meddelats med

stöd av lagen eller på annat sätt visat sig olämpligt att utöva sådan rörelse

som tillståndet avser.

-------------------------------------------------------

 Ett värdepappersbolags

 tillstånd enligt 3 kap. 4 §

 första stycket 4 och 5

 skall återkallas av

 inspektionen om bolaget

 - inte fullgjort sina

 skyldigheter enligt lagen

 (1995:000) om insättnings-

 garanti, och

 - det inte rättat sig

 inom ett år från det att in-

 spektionen förklarat att

 bolagets tillstånd kan

 komma att återkallas.

 Ett värdepappersbolags tillstånd skall dessutom återkallas om bolagets kapi-

talbas understiger det minsta belopp som föreskrivs i 5 kap. 1 § andra stycket

och bristen inte har täckts inom tre månader efter det att den blev känd för

bolaget.

 155

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-09-19

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presi-

denten i Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regerings-

rådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 21 juni 1995 (Finansdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om insättningsgaranti,

2. lag om skatteregler för ersättning från insättnings-

 garanti,

3. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

4. lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617),

5. lag om ändring i konkurslagen (1987:672),

6. lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges

 riksbank,

7. lag om ändring i lagen (1990:325) om själv-

 deklaration och kontrolluppgifter

8. lag om ändring i lagen (1994:2015) om ändring i

 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrätts-

assessorn Thomas[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om insättningsgaranti

Enligt Lagrådets mening bör lagförslaget förtydligas i flera avseenden. Det är

bl.a. påkallat att ange innebörden av garantisystemet på ett klarare sätt än som

har skett i remissen. Detta föranleder en utbyggnad av några paragrafer och även

en viss omdisponering av lagtexten. Lagrådet anser vidare att åtskilliga

paragrafer kan ges en mera enkel och koncentrerad utformning.

 I flera lagrum regleras frågor som enligt Lagrådets mening inte behöver

behandlas i den föreslagna lagen utan kan tas upp i en regeringsförfattning.

Till dessa lagrum hör 15 § andra stycket samt 16, 17, 20 och 21 §§. Lagrådet

förordar att lagrummen får utgå.

 Lagförslagets 2 § innehåller vissa definitioner. Enligt Lagrådet bör

definitionen av begreppet insättning ändras så att det i stället för "nominellt

bestämda och likvida tillgodohavanden" talas om "ett nominellt bestämt tillgodo-

havande som är omedelbart tillgängligt för insättaren".

 I 7 § anges att nämnden skall betala ut ersättning med högst 250 000 kronor

till en insättare, inklusive upplupen ränta. Enligt Lagrådets uppfattning bör

bestämmelsen om beloppsgräns förtydligas och byggas ut. I lagtexten bör sålunda

anges att, om en insättning omfattas av garantin, insättaren har rätt till

ersättning motsvarande dels insättningens belopp, dels upplupen ränta till den

dag då ersättningsrätt inträder, för varje institut dock högst med 250 000

kronor (jfr avsnitt 9.1 i den allmänna motiveringen).

 Det kan i sammanhanget påpekas att en lägre beloppsgräns kan komma att gälla

för utländska instituts filialer i Sverige som inte är anslutna till det svenska

garantisystemet (se det föreslagna 1 kap. 4 § andra stycket bankrörelselagen och

motsvarande bestämmelse i lagen omvärdepappersrörelse).

 Även 10 §, som handlar om preskription av rätten till ersättning till följd av

ett svenskt instituts konkurs, bör enligt Lagrådets mening ges en tydligare

utformning.

 Frågan om preskriptionstid beträffande rätten till ersättning till följd av

att insättningar hos ett utländskt institut inte längre är disponibla har läm-

nats öppen i det remitterade förslaget. Enligt Lagrådets uppfattning kan det

övervägas att föra in en lagregel även i den delen.

 Lagförslagets 12 - 14 §§ innehåller bestämmelser om avgifter till Bankstöds-

nämnden. Utöver vissa förtydliganden och omdisponeringar bör bestämmelserna

kompletteras med en regel för det fallet att garantin för ett institut börjar

gälla under ett löpande kalenderår. Så kan ske när ett svenskt eller utländskt

institut påbörjar en ny verksamhet i Sverige eller väljer att frivilligt ansluta

en verksamhet till det svenska garantisystemet. Åtminstone när det är fråga om

en ny verksamhet kan avgiften för det första året inte, som enligt huvudregeln,

grundas på institutets insättningar vid det föregående årets utgång. Problemet

kan eventuellt lösas så, att avgiften för det första året i stället grundas på

institutets insättningar vid det årets utgång och betalas under nästföljande år.

I enkelhetens intresse kan det då övervägas att alltid låta avgiften motsvara

0,25 procent av institutets insättningar (jfr 12 § i det remitterade förslaget).

 Bestämmelserna i 22 § om återbetalning av oriktigt uppburen ersättning bör

lämpligen formuleras om efter modell av motsvarande regler i lönegarantilagen

(1992:497). Skäl talar för att låta detsamma gälla beträffande bestämmelsen i 23

§ om övertagande av fordran.

 Lagrådet föreslår att lagen om insättningsgaranti utformas i enlighet med vad

som framgår av en bilaga till yttrandet.

Förslaget till lag om skatteregler för ersättning från

insättningsgaranti

Enligt Lagrådets mening vinner lagen i klarhet om det direkt anges att er-

sättningen, till den del den avser upplupen ränta, vid inkomstbeskattningen

behandlas som inkomstränta.

 Lagen bör därför, efter även vissa redaktionella ändringar, ges följande

lydelse:

 "Ersättning som betalas ut av Bankstödsnämnden enligt lagen (1995:000) om

insättningsgaranti skall vid inkomstbeskattningen behandlas som om ersättningen

betalats av det institut hos vilket insättningen finns. Ersättningen skall i

första hand anses utgöra ersättning för insatt kapitalbelopp. Till den del

ersättningen avser upplupen ränta, skall den vid inkomstbeskattningen behandlas

som inkomstränta.

 Vid återbetalning av ersättning enligt 17 § lagen om insättningsgaranti skall

den del av ett återbetalat belopp som inte avser ersättning för det insatta

kapitalbeloppet jämställas med ränteutgift."

Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen

Det nuvarande 1 kap. 4 § andra stycket, som behandlar förutsättningar för

tillstånd till ett utländskt bankföretags filialetablering, skall enligt det

remitterade förslaget kompletteras med krav på att insättningar hos filialen

omfattas av ett garantisystem. Avsikten torde vara att tillstånd till filial-

etablering skall kunna ges endast om insättningarna antingen omfattas av

garantin enligt lagen om insättningsgaranti eller täcks av en utländsk garanti

med en högsta ersättningsnivå som inte understiger EU-direktivets krav, dvs. ett

belopp motsvarande 20 000 ecu. För att detta skall komma fram i lagtexten bör 1

kap. 4 § andra stycket ges följande lydelse:

 "Tillstånd till filialetablering enligt första stycket 1 skall lämnas om

 1. den planerade rörelsen kan antas komma att uppfylla kraven på en sund

bankverksamhet, och

 2. insättningar hos filialen omfattas av garantin enligt lagen (1995:000) om

insättningsgaranti eller av en utländsk garanti som omfattar insättningar som

anges i 2 § lagen om insättningsgaranti och har en högsta ersättningsnivå som

inte understiger ett belopp motsvarande 20 000 ecu innan det i förekommande fall

har gjorts avdrag för en självrisk med högst 10 procent av en enskild insättares

garanterade insättning."

 De nya bestämmelserna om återkallelse av oktroj och filialtillstånd i 7 kap.

16 § första stycket 7 och 18 § andra och tredje styckena bör förtydligas i vissa

avseenden, delvis i anslutning till motsvarande regler i lagen om insättnings-

garanti. Lagrådet förordar att lagrummen får följande lydelse:

7 kap. 16 § första stycket 7:

"7. banken inte fullgjort sina skyldigheter enligt lagen (1995:000) om

insättningsgaranti och inte vidtagit rättelse inom ett år efter det att

inspektionen har förelagt banken att fullgöra sina skyldigheter med förklaring

att bankens oktroj annars kan komma att återkallas."

7 kap. 18 § andra och tredje styckena:

"Ett filialtillstånd skall också återkallas, om insättningar hos filialen om-

fattas av en utländsk garanti som har en högsta ersättningsnivå som överstiger

den som gäller enligt lagen (1995:000) om insättningsgaranti, eller ersättningen

avser fler slag av insättningar eller betalas till andra insättare än vad som

anges i den lagen.

 Om insättningar hos filialen omfattas av garanti till följd av ett beslut

enligt 3 § andra stycket lagen om insättningsgaranti och tillstånd till filial-

etablering inte skulle ha meddelats utan ett sådant beslut, får inspektionen, om

bankföretaget inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen om insättningsgaranti,

förelägga bankföretaget att vidta rättelse med förklaring att filialtillståndet

annars skall återkallas. Har bankföretaget inte vidtagit rättelse inom ett år

från föreläggandet, får inspektionen återkalla tillståndet."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2015) om ändring i lagen om

värdepappersrörelse

De föreslagna bestämmelserna i 3 kap. 4 § femte och sjätte styckena,6 kap. 8 d §

tredje och fjärde styckena samt

 6 kap. 9 § bör utformas efter modell av motsvarande bestämmelser i

bankrörelselagen.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

 167

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 oktober 1995

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1995/96:60 Insättningsgaranti

 171

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 införlivar EES- bakomliggande

 eller EG-regler EG-regler

 med svensk rätt

Lag om insättningsgaranti 394L0019

Lag om skatteregler för 394L0019

erssättning från insätt-

ningsgaranti

Bankrörelselagen (1987:617)1 kap. 4 och 7 §§,394L0019

 7 kap. 16 och 18 §§

Lag om ändring i lagen 1 kap. 6 a §, 394L0019

(1994:2015) om ändring i3 kap. 4 §,

lagen (1991:981) om 6 kap. 8 d och 9 §§

värdepappersrörelse

 172