Regeringens skrivelse

1997/98:69

Sverige i Förenta Nationerna

Skr.

1997/98:69

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 26 februari 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Lena Hjelm-Wallén

 (Utrikesdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen lämnar regeringen en redogörelse för Förenta Nationernas

verksamhet och olika aspekter på svensk FN-politik efter FN:s 50-

årsjubileum 1995 (inför jubileet överlämnades Regeringens skrivelse

1995/96:40 FN inför framtiden). I inledningsavsnittet sammanfattas

några huvudlinjer i hur regeringen ser på FN och Sveriges medlemskap i

organisationen och vad den vill göra för att stärka FN och möjligheterna

för global säkerhet och samarbete. Därefter följer en redovisning av

Sveriges agerande och viktiga frågor i FN:s verksamhet, såsom fred och

säkerhet, humanitära frågor, ekonomiska och sociala frågor,

utvecklingssamarbete och mänskliga rättigheter. Vidare behandlas det

pågående reformarbetet och Sveriges medlemskap i säkerhetsrådet. I

avslutningen redovisas ett antal frågor som regeringen anser vara av

särskild betydelse i det fortsatta svenska FN-arbetet.

Innehållsförteckning

1 Inledning 1

2 Reformer 1

3 Fred och säkerhet 1

4 Sverige i säkerhetsrådet 1

5 Humanitära frågor 1

6 Ekonomiska och sociala frågor 1

7 Utvecklingssamarbete 1

8 Mänskliga rättigheter 1

9 Folkrätt 1

10 Finanser och administration 1

11 Avslutning 1

Bilaga Sveriges deltagande i FN:s fredsbevarande

 operationer m.m. 1

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 februari 1998 1

1 Inledning

Det kalla krigets slut och den snabba politiska utvecklingen under 1990-

talet har skapat bättre förutsättningar för global säkerhet och globalt

samarbete. Svåra och långvariga väpnade konflikter har kunnat lösas

genom förhandlingar och internationella fredsfrämjande insatser.

Demokrati och respekt för mänskliga rättigheter erkänns alltmer som en

nödvändig grundval för samhällsbygge världen över.

Omfattande konflikter i alla delar av världen, inklusive vår egen

kontinent, orsakar samtidigt stort mänskligt lidande och ställer

internationella samarbetsorgan på svåra prov. Allvarliga brott mot

internationell humanitär rätt och mänskliga rättigheter sker i betydande

utsträckning. Ekonomiska och sociala klyftor riskerar att öka mellan och

inom länder. Globaliseringen av ekonomi, teknik, media och

kommunikationer skapar nya möjligheter för många, men ses av andra

som ett hot.

 Mot denna bakgrund framträder FN:s unika karaktär i tydlig relief. FN

är en i praktiken universell organisation med i dag 185 medlemsstater.

Den erbjuder möjligheter till bred internationell samverkan också mellan

stater med vitt skilda politiska och ekonomiska förhållanden. FN kan

motverka de krafter i det internationella systemet som riskerar att

marginalisera stater och människor. FN:s styrka ligger också i att

organisationen bygger på en bred syn på säkerhet, som beaktar såväl

politiska, militära, ekonomiska, sociala som andra faktorer.

Sverige ser FN som ett viktigt säkerhetspolitiskt instrument, inte minst

för att förebygga konflikter mellan och inom stater. FN-systemet utför

centrala uppgifter inom ett brett spektrum av politiska områden, inklusive

nedrustning, ekonomiska och sociala frågor, hållbar utveckling,

mänskliga rättigheter och humanitärt arbete. FN:s betydelse understryks

av att de stora hoten mot människors säkerhet och framtid är globala och

måste hanteras gemensamt.

De nordiska ländernas samsyn i dessa frågor har lagt grunden för ett

nära samarbete bland annat om behovet och utformningen av reformer i

FN. Viktiga nordiska förslag har kunnat förverkligas, inte minst på det

ekonomiska och sociala området.

EU:s ställning i FN har blivit alltmer central, som politisk aktör,

finansiär och förhandlingspartner till u-landsgrupperna och Förenta

staterna. Sveriges medlemskap i EU har därigenom givit oss fördjupat

ansvar och möjligheter att påverka arbetet inom FN-systemet. I många

frågor finns också ett nära samband mellan vårt engagemang i FN och i

det europeiska säkerhetspolitiska samarbetet.

Invalet i säkerhetsrådet för tvåårsperioden 1997-98 var ett uttryck för

det förtroende som svensk utrikespolitik åtnjuter bland medlemsstaterna.

Som rådsmedlem har Sverige ett väsentligt inflytande över beslut om

aktuella kriser och konflikter. Erfarenheterna från medlemskapet belyser

samtidigt behovet av att FN:s handlingskraft i centrala frågor om fred

och säkerhet stärks.

I samband med FN:s 50-årsjubileum hösten 1995 fördes diskussioner

på hög nivå om organisationens framtid, såväl inom som utanför FN.

Sverige och många andra medlemsstater konstaterade att FN inte fullt ut

förmått att spela den roll vi haft anledning att hoppas på och förvänta oss

i en förändrad internationell situation. Det var uppenbart att FN befann

sig i en politisk och finansiell kris och att omfattande reformer var

nödvändiga.

Arbetet under drygt två år därefter för att förändra och stärka

organisationen har gått långsamt. FN:s finansiella kris är oförändrat

mycket allvarlig. En avgörande faktor har varit att Förenta staterna inte

uppfyllt sina stadgeenliga finansiella åligganden, samtidigt som man

formulerat ultimativa krav på reformåtgärder och nedskärningar. Vissa

medlemsstater har ibland också sökt bromsa reformtakten eller velat

binda åtgärder på ett område till beslut på andra.

I början av år 1998 kan dock konstateras att reformarbetet börjat

avsätta vissa konkreta resultat. Detta är inte minst beroende på initiativ

från generalsekreterare Kofi Annan. Det är emellertid uppenbart att

ytterligare åtgärder krävs för att FN skall få en stabil politisk och

finansiell grundval och på ett bättre sätt kunna leva upp till

medlemsstaternas förväntningar.

FN:s framtid formas av de konkreta beslut som fattas om

verksamheten på fältet för internationell fred och säkerhet och för

utveckling i vid bemärkelse. Den formas också i arbetet för att förbättra

och effektivisera organisationens arbetssätt. Den avgörande faktorn är

emellertid medlemsstaternas politiska vilja att stödja och använda sig av

FN och att ställa nödvändiga resurser till dess förfogande.

Sverige kommer här att ta sitt fulla ansvar som aktiv och engagerad

medlem av organisationen.

2 Reformer

Behovet av att stärka och effektivisera FN stod i centrum för

medlemsstaternas diskussioner vid organisationens femtioårsjubileum

1995. Sveriges statsminister tog initiativ till att bilda en grupp av 16

stats- och regeringschefer för att följa upp förslag från kommissionen för

globalt samarbete och för att främja FN-reformer.

Reformarbetet fortsatte efter jubileet huvudsakligen i fem

arbetsgrupper under generalförsamlingen. Tre av dessa grupper har

sedermera avslutat sitt arbete. Grupperna behandlade stärkande av FN-

systemet, den fredsfrämjande verksamheten och utvecklingssamarbetet.

Trots en aktiv och pådrivande generalförsamlingspresident blev

resultaten begränsade.

Sedan Kofi Annan tillträtt som generalsekreterare den 1 januari 1997

tog reformprocessen emellertid ny fart och fick en ny inriktning.

Generalsekreteraren presenterade under året två rapporter om hur FN

skall kunna reformeras. Grundtanken är att fokusera verksamheten kring

fyra kärnområden: fred och säkerhet, humanitära frågor, ekonomiska och

sociala frågor samt utvecklingsarbete. Mänskliga rättigheter skall

behandlas som en integrerad del i all verksamhet. Denna funktionella

uppdelning skall genomsyra FN:s organisation i dess helhet.

Vid den allmänna debatten i generalförsamlingen 1997 uttalades

överlag stöd för de förändringar som generalsekreteraren föreslagit.

Förhandlingarna präglades dock av att utvecklingsländerna, Förenta

staterna och EU-länderna uttryckte olika uppfattningar om vilken

inriktning FN skall ha och hur mycket organisationen får kosta. Många

utvecklingsländer uttryckte misstro mot Förenta staternas egentliga

avsikter i reformarbetet. EU:s medlemmar och likasinnade länder fick en

brobyggande roll.

Genom två resolutioner antog generalförsamlingen senare under året

huvuddelen av generalsekreterarens reformprogram.

Den första resolutionen innebär att man välkomnar att

generalsekreteraren vidtar de föreslagna administrativa och

organisatoriska åtgärder som faller inom hans egen kompetens som

organisationens högste tjänsteman. Åtgärderna syftar till att göra

sekretariatet mer effektivt inom de angivna kärnområdena. Ett nytt

system för samråd och samordning mellan sekretariatets avdelningar och

FN:s fonder och program inrättas för att skapa bättre politisk ledning och

styrning.

Genom den andra resolutionen beslutade medlemsstaterna att inrätta en

tjänst som ställföreträdande generalsekreterare. Till första innehavare

utsågs Louise Fréchette från Canada. I uppgifterna ingår särskilt ansvar

för utveckling och utvecklingsfinansiering och för FN:s insatser för

återuppbyggnad av konflikthärjade länder.

Ett konto skapas för besparingar som FN kommer att göra genom

rationaliseringar. Dessa medel skall användas för utvecklingsinsatser.

FN:s humanitära samordnares roll befästs och dennes kontor (OCHA)

får en mer fokuserad uppgift när det gäller humanitära policyfrågor. Det

gäller särskilt samarbetet vid humanitära kriser med de politiska och

fredsbevarande avdelningarna. Ett särskilt segment inom det ekonomiska

och sociala rådet (ECOSOC) inrättas för att bättre styra denna

verksamhet. De humanitära fältinsatserna övertas av andra FN-organ.

Inte minst på det ekonomiska, sociala och humanitära området har

Sverige tillsammans med övriga nordiska länder varit pådrivande i

reformarbetet. Flera av de förslag som har lagts fram i de två nordiska

FN-projekten under 90-talet återfinns i generalsekreterarens

reformprogram.

På utvecklingsområdet skall FN-organen gemensamt ta fram ramar för

insatser i mottagarländer och verka under en FN-chef i ett gemensamt

FN-hus. Bättre samordning på landnivå är en grundförutsättning för

effektivare utvecklingsarbete. Generalförsamlingens beslut innebar på

denna punkt ett viktigt genombrott för förslag från de nordiska länderna.

Medlemsstaterna bekräftar slutligen i denna andra resolution sin

skyldighet enligt FN-stadgan att betala sina bidrag i tid och utan villkor.

Under våren kommer möjligheten att upprätta en frivillig kreditfond om

1 miljard US-dollar att diskuteras.

Sverige har aktivt deltagit i reformförhandlingarna. Arbetet har i stor

utsträckning bedrivits genom EU, vilket givit ökad slagkraft.

Bland utestående frågor som kommer att behandlas under våren 1998

finns införandet av ett nytt finansieringssystem för FN:s

utvecklingsverksamhet, övergången till mål- och resultatstyrning,

inriktningen på församlingssessionen år 2000 (Millenium Assembly) och

en översyn av FN:s och fackorganens stadgor. Reformarbetet fortsätter

även under hösten 1998 då bl.a. beslut skall fattas om en ny

personalpolitik och hur miljöfrågorna och hållbar utveckling skall

hanteras i FN:s verksamhet.

Förhandlingar fortsätter i generalförsamlingens arbetsgrupper om

säkerhetsrådet och om FN:s finansiella situation. Frågorna är komplexa,

och arbetet kompliceras även av att vissa länder velat göra kopplingar

mellan de två områdena.

Generalförsamlingens president lade i mars 1997 fram ett förslag om

att utvidga säkerhetsrådet med fem nya ständiga medlemmar utan

vetorätt. Av dessa platser skulle två gå till industrialiserade länder och tre

till utvecklingsländer i Afrika, Asien och Latinamerika. De fem nya

medlemmarna skulle utses i ett val. Fyra icke-ständiga platser skulle

tillkomma för Afrika, Asien, Latinamerika och Östeuropa. Rådet skulle

därmed utökas från dagens 15 till 24 medlemmar.

Denna modell, liksom varianter därav och förslag från medlemsstater,

inklusive de nordiska länderna, diskuteras fortsatt i arbetsgruppen.

Sverige anser att det är angeläget att stärka säkerhetsrådet genom en

utvidgning som gör det mer representativt för FN:s hela medlemskrets.

Bred enighet har etablerats mellan medlemsstaterna om att en

utvidgning av säkerhetsrådet är önskvärd, men uppfattningarna om hur

en utvidgning bör utformas går vitt isär. Särskilt svåra frågor gäller

urvalet av ständiga medlemmar, vetot och det totala antalet medlemmar.

Förhandlingarna om FN:s finanser har fortsatt (se avsnitt 10). Några

konkreta framsteg har inte skett.

Sverige arbetar för att generalförsamlingsmötet år 2000 skall

konkretisera de åtaganden som gjorts vid 1990-talets stora FN-

konferenser. Mötet kommer att bli ett viktigt tillfälle att lägga fast

inriktningen på FN:s framtida arbete.

3 Fred och säkerhet

3.1 Fredsfrämjande verksamhet

FN:s första uppgift enligt stadgan är att förhindra krig. Den

fredsfrämjande verksamheten omfattar alla faser av en konflikt:

förebyggande åtgärder, fredsskapande insatser för att begränsa eller lösa

en pågående konflikt, fredsbevarande operationer, fredsframtvingande

insatser och fredsbyggande efter en konflikt.

Sverige har, inte minst inför medlemskapet i FN:s säkerhetsråd,

betonat att FN i större utsträckning bör inrikta verksamheten på tidiga

insatser och konfliktförebyggande. Det är kostsamt, såväl i liv och

mänskligt lidande som finansiellt, att tillåta att konflikter förvärras till

dess omvärlden av politiska eller humanitära skäl tvingas ingripa. Tyvärr

är det dock ofta först i detta sena, akuta skede som erforderliga resurser

kan mobiliseras.

För att möjliggöra en snabbare insats i konfliktsituationer och

förhindra att de förvärras samarbetar Sverige med för närvarande fem

andra länder för att bygga upp en multinationell snabbinsatsstyrka till

FN:s förfogande (SHIRBRIG). Brigaden eller delar av den skall kunna

ställas till FN:s förfogande inom 15-30 dagar efter nationellt beslut, för

tjänstgöring under högst sex månader, exempelvis i en förebyggande

insats.

En annan viktig del i snabbinsatsförmågan är ledningskapacitet. Inom

FN finns långt framskridna planer på att etablera ett rörligt högkvarter

som med kort varsel skall kunna grupperas och leda nya operationer i

fält. Sverige deltar aktivt i detta arbete.

Sverige anser att civilpoliser kommer att spela en allt viktigare roll i

framtida operationer, inte minst för att förebygga konflikter. Sverige har,

såväl i FN:s säkerhetsråd som nationellt, tagit initiativ för att utveckla

denna kapacitet. En utredning presenterade i juni 1997 betänkandet Polis

i fredens tjänst (SOU 1997:104), som nu är föremål för

remissbehandling. Det svenska ordförandeinitiativet i säkerhetsrådet i

juli 1997 följs upp bl.a. med ett FN-seminarium i New York under våren

1998.

 Sverige ser det som angeläget att utveckla FN:s och regionala

organisationers instrument för att förebygga konflikter. En särskild

studie, Konfliktförebyggande verksamhet (Ds 1997:18), har nyligen

kartlagt dessa frågor och presenterat förslag till åtgärder. En

handlingsplan är under utarbetande.

År 1998 är det 50 år sedan den första fredsbevarande FN-operationen

inleddes. Över 70 000 svenskar har hittills deltagit i sådana insatser.

De senaste åren har utvecklingen fortsatt mot färre väpnade

mellanstatliga konflikter och ett fortsatt stort antal inomstatliga

konflikter. Det totala antalet fredsbevarande insatser i FN:s regi har

minskat. I dag pågår 17 olika FN-missioner runt om i världen. Sverige

deltar i elva av dessa (se bilaga).

Den nya generationens fredsfrämjande insatser äger oftast rum i andra

typer av konflikter än de traditionella, mellanstatliga. Detta ställer nya

och större krav på FN. Civila och militära ansträngningar måste

samordnas bättre, såväl i fält som vad gäller analys och planering i New

York.

Det är också angeläget att FN:s fredsfrämjande samarbete med

regionala och subregionala organisationer ytterligare förbättras.

FN:s beredskapssystem (UNSAS) är ett register till vilket

medlemsstater anmäler att man kan bidra med personal som

kontraktsmässigt kan ställas till FN:s förfogande. Härigenom underlättas

och förkortas FN:s planering inför nya operationer. I december 1997

hade 67 medlemsstater anmält nationella bidrag på totalt 88 000

personer. Sverige har hittills anmält en mekaniserad skyttebataljon, två

snabbinsatskompanier och 100 poliser.

Utbildning av personal för internationella fredsfrämjande insatser är ett

annat prioriterat område för Sverige. Försvarsmaktens kurser för

officerare och poliser röner internationell uppskattning. Antalet kurser

och utländska deltagare har ökat. 1996 genomfördes i Sverige det första i

en serie seminarier för blivande chefer i FN-operationer i ett

samarrangemang mellan FN och de nordiska länderna.

En särskild utbildningskoordinator tillsattes 1997 med uppgift att lägga

fram förslag för att förbättra samordningen av utbildning av civil och

militär personal. Den nationella rekryteringsbasen för bland annat civila

och militära observatörer och civilpoliser utvecklas successivt.

Det nordiska militära samarbetet inom FN kommer att utvecklas

ytterligare. I år inrättas en samarbetsstruktur (NORDCAPS) för

gemensam övning och utbildning, materielsamarbete och samtränade

styrkor för internationella insatser.

3.2 Nedrustning

FN:s arbete för nedrustning, rustningsbegränsning och rustningskontroll

är nära förbundet med organisationens huvuduppgift att upprätthålla

internationell fred och säkerhet. Det förbättrade internationella klimatet

efter det kalla krigets slut har skapat förutsättningar för framsteg i detta

arbete. Det är av största vikt att dessa ansträngningar med kraft drivs

vidare.

 Frågor om massförstörelsevapen, framför allt kärnvapen, är fortsatt

centrala. Det är ett för Sverige prioriterat mål att alla

massförstörelsevapen fullständigt avskaffas. De senaste åren har viktiga

framsteg skett på detta område.

Icke-spridningsfördraget (NPT) förlängdes 1995 på obestämd tid och

har erhållit i det närmaste universell anslutning.

Förenta staterna och Ryssland har markerat att de är beredda att skära

ned sina strategiska kärnvapenarsenaler ytterligare genom ett START III-

avtal. Sverige verkar för att få till stånd ett fullständigt avskaffande av

kärnvapnen. Detta sker bland annat genom det opinionsskapande arbetet i

FN:s generalförsamling. Canberrakommissionens förslag till åtgärder är

ett viktigt bidrag härvidlag.

1996 öppnades för undertecknande fördraget om fullständigt förbud

mot kärnsprängningar, som med aktiv svensk medverkan förhandlades

fram vid nedrustningskonferensen i Genève (CD). Hittills har det

undertecknats av närmare 150 stater, däribland de fem

kärnvapenmakterna och Sverige. Redan genom denna uppslutning har en

stark politisk norm mot provsprängningar skapats. Viktiga fortsatta

delmål är ett förbud mot framställning av uran och plutonium för

kärnvapen och ett avtal om negativa säkerhetsgarantier.

Inom det internationella atomenergiorganets (IAEA) s.k. 93+2-

program slutfördes under 1997 förhandlingar om ett modellprotokoll som

skall stärka IAEA:s befogenheter att få information om staters nukleära

program och företa inspektioner.

I FN:s nedrustningskommission (UNDC) har ett arbete inletts för att

utarbeta principer om kärnvapenfria zoner. Sverige har tillsammans med

övriga EU-länder framlagt förslag till sådana principer.

1997 trädde konventionen om förbud mot kemiska vapen i kraft. Också

Förenta staterna och Ryssland, som är de största innehavarna av kemiska

vapen, har nu anslutit sig till konventionen. Genom konventionen

avskaffas en hel kategori av massförstörelsevapen. Ett omfattande

kontrollsystem har upprättats. Förverkligandet av konventionen kräver

målmedveten uppföljning.

Förhandlingarna om kontroll av konventionen om förbud mot

biologiska vapen har intensifierats under 1997. Sverige har i detta arbete

framlagt konkreta förslag för att få till stånd ett effektivt och

förtroendeskapande kontrollsystem.

Nedrustningsarbetet i FN har kommit att inriktas alltmer även på

konventionella vapen. UNDC har under 1997 påbörjat ett arbete om

riktlinjer för rustningsbegränsning och nedrustning vad gäller

konventionella vapen. Generalsekreterarens expertpanel om lätta vapen

presenterade 1997 en serie förslag för att driva arbetet vidare på detta

område.

FN-registret över konventionella vapen konsolideras ytterligare. Det

täcker i dag huvuddelen av de internationella vapenöverföringarna inom

de sju vapenkategorier som registret omfattar.

Inom den s.k. Ottawaprocessen utarbetades i Oslo en konvention om

totalförbud mot antipersonella minor (truppminor). Sverige, som var den

första stat som lade fram förslag om ett internationellt totalförbud mot

dessa vapen, lämnade viktiga bidrag till utformningen av konventionen.

Den undertecknades i Ottawa i december 1997 av 122 stater, däribland

Sverige. För svensk del har till FN:s generalsekreterare anmälts att

konventionen redan nu provisoriskt tillämpas i avvaktan på att den träder

i kraft.

Sverige lägger varje år i FN:s generalförsamling fram en resolution om

konventionen om särskilt inhumana vapen. Resolutionen uppmanar till

anslutning till konventionens reviderade protokoll II om landminor, som

förhandlades fram under svenskt ordförandeskap.

4 Sverige i säkerhetsrådet

I oktober 1996 invaldes Sverige som medlem i FN:s säkerhetsråd för

perioden 1997-98. Det är tredje gången som Sverige tar plats i rådet. I

valet erhöll den svenska kandidaturen ett mycket starkt stöd av

medlemsstater från alla ländergrupper (153 av 181 avgivna röster).

I säkerhetsrådet har Sverige vägletts av ett program som

utrikesministern redovisade för riksdagen den 24 oktober 1996. Viktiga

uppgifter har varit att verka för tidiga, helst förebyggande, och väl

samordnade och balanserade FN-insatser i konfliktsituationer och att få

till stånd ett öppnare säkerhetsråd som på ett bättre sätt konsulterar och

informerar icke-rådsmedlemmar. Folkrätten, mänskliga rättigheter och

humanitära frågor ges särskild vikt. Det överordnade målet är att FN och

säkerhetsrådet så effektivt som möjligt skall utföra sin huvuduppgift att

upprätthålla internationell fred och säkerhet.

Sverige har bedrivit en resultatinriktad politik i rådet och har sökt

vinna stöd för sina idéer och förslag genom en fortlöpande dialog med

rådets övriga medlemmar, inklusive de ständiga medlemmarna. Den

svenska delegationen har deltagit i EU:s informationsutbyte om

säkerhetsrådsfrågor; någon EU-samordning äger däremot inte rum. Den

har också dragit nytta av ett arrangemang enligt vilket Sverige deltar i

möten med utvecklingsländerna i den alliansfria gruppen i

säkerhetsrådet.

Ett fyrtiotal konflikter världen över behandlades under det första året

av mandatperioden.

Säkerhetsrådet är en viktig aktör i frågor som rör europeisk säkerhet.

Fredsbevarande FN-operationer pågår för närvarande i Cypern, Bosnien-

Hercegovina, Kroatien, Makedonien och Georgien. Den NATO-ledda

SFOR-operationen i Bosnien-Hercegovina arbetar under ett rådsmandat.

Säkerhetsrådet gav också mandat till den multinationella styrka som

under det gångna året upprättades med anledning av den akuta krisen i

Albanien. Generalsekreteraren har, med stöd av säkerhetsrådet, lett

direkta förhandlingar om en lösning av Cypernkonflikten.

Sverige har i säkerhetsrådet engagerat sig aktivt i arbetet med samtliga

frågor som rör länderna i det f.d. Jugoslavien. Detta har till stor del skett

inom den s.k. utvidgade kontaktgruppen i New York, där Sverige

beviljats medlemskap under rådsperioden. Diskussionerna har inte minst

gällt FN:s viktiga övergångsadministration i östra Slavonien (Kroatien)

och den förebyggande operationen i Makedonien, där Sverige bidrog till

att säkerställa en fortsatt insats. En central förestående fråga gäller

fortsättningen efter SFOR vars FN-mandat löper ut i juni 1998.

En betydande del av de kriser och konflikter som står på

säkerhetsrådets dagordning äger rum i Afrika. På grundval av en rapport

från generalsekreteraren kommer såväl säkerhetsrådet som

generalförsamlingen att inleda en brett upplagd diskussion om samlade

åtgärder för att främja afrikansk säkerhet och utveckling.

Säkerhetsrådet har särskilt uppmärksammat utvecklingen i Stora sjö-

regionen, där krigen i det f.d. Zaïre och i Kongo-Brazzaville stått i

centrum. Situationen i Rwanda och Burundi förblir oroande.

Tillsammans med den svåra uppgiften att verka för politisk försoning har

Sverige betonat humanitära frågor och mänskliga rättigheter. Sverige har

lett säkerhetsrådets arbete med åtgärder för att stärka den internationella

krigsförbrytardomstolen för Rwanda.

FN:s fredsbevarande operation i Liberia har kunnat avslutas genom att

val hållits. När det gäller Somalia verkar Sverige för en aktivare FN-roll i

fredsansträngningarna.

Med svenskt stöd har den fredsbevarande insatsen i Angola förlängts.

Viktiga steg har tagits mot en folkomröstning om Västsaharas framtid.

Sanktioner har införts för att åstadkomma en återgång till konstitutionellt

styre i Sierra Leone. Här har Sveriges FN-ambassadör fått uppdraget att

vara ordförande i säkerhetsrådets sanktionskommitté.

Säkerhetsrådet har konstaterat att förutsättningar inte funnits för att

häva de sanktioner som tidigare införts mot Irak och Libyen. Sverige

anser det angeläget att verka för att det fastställs tydliga förutsättningar

för när sanktioner skall kunna hävas. En viktig prioritet är att uppnå

lösningar som begränsar sanktionernas humanitära sidoeffekter.

Irak har vid upprepade tillfällen sökt inskränka FN:s verksamhet för

kontroll och eliminering av massförstörelsevapen och missiler med lång

räckvidd. Sverige verkar för ett fast och enigt uppträdande från

säkerhetsrådets sida för att säkerställa att Irak efterlever rådets

resolutioner. I kritiska situationer har Sverige kunnat spela en viktig roll i

denna fråga, som är av stor betydelse både för internationell fred och

säkerhet och för säkerhetsrådets auktoritet.

De sanktioner som säkerhetsrådet beslutat om mot Irak innehåller

undantag för medicin, livsmedel och andra varor för grundläggande

civila behov. Sverige är pådrivande i arbetet för att förbättra den

mekanism som bland annat ger Irak möjlighet att i utbyte mot olja köpa

sådana varor.

Rådet ägnar kriget i Afghanistan fortlöpande uppmärksamhet, men

parternas ovilja att beakta FN:s uppmaningar har tvingat fram en

omprövning av hur fredsarbetet bör läggas upp. I grannlandet

Tadzjikistan har säkerhetsrådet fattat beslut om en utvidgad

fredsbevarande operation. Svenska ansträngningar har bidragit till att

rådet riktat ökad uppmärksamhet på hoten mot fred och demokrati i

Kambodja.

Israels bosättningspolitik har diskuterats vid två tillfällen i

säkerhetsrådet, men förslagen till beslut har fallit på stormaktsveton.

Frågan har därefter förts vidare till ett brådskande extra möte i

generalförsamlingen.

Trots ett initialt veto om Guatemala kunde säkerhetsrådet fatta beslut

om en framgångsrik och numera avslutad insats med militärobservatörer

i landet. Civilpoliser spelar fortsatt en central roll i Haiti.

Stora civilpoliskontingenter tjänstgör vidare i Bosnien-Hercegovina,

Angola, östra Slavonien (Kroatien) och Västsahara. På svenskt initiativ

antog säkerhetsrådet under Sveriges första ordförandemånad i juli 1997

ett ordförandeuttalande om åtgärder för att fler och kvalificerade

civilpoliser skall kunna ställas till FN:s förfogande.

I ett antal frågor som behandlats i rådet har Sverige kunnat utöva ett

påtagligt inflytande på de beslut som fattats. Sverige har överlag fått gott

gehör för sina synpunkter och har ibland varit en brobyggare som gjort

att säkerhetsrådet kunnat nå enighet om viktiga beslut. Den svenska

delegationen har, genom förslag och praktiska åtgärder, också sökt

förbättra säkerhetsrådets arbetsformer i riktning mot större öppenhet och

bredare konsultationer, bland annat med länder som bidrar med personal

till fredsbevarande operationer.

Erfarenheter från medlemskapet har bekräftat uppfattningen att

säkerhetsrådet i ett stort antal situationer spelar en mycket väsentlig roll

för att upprätthålla internationell fred och säkerhet. Det finns en stark

gemensam strävan i rådet mot att nå fram till eniga ställningstaganden.

Vetot kommer endast undantagsvis till användning, även om det fortsatt

är en faktor i beslutsfattandet. Samarbetet i rådet fungerar oftast väl,

såväl mellan medlemmarna som med generalsekreteraren.

Det står samtidigt klart att säkerhetsrådet inte till fullo utnyttjar den

roll det bör kunna spela. FN:s finansiella kris och den ibland tröga

reformprocessen påverkar också rådet och det fredsfrämjande arbetet.

I vissa situationer finns en betydande återhållsamhet från viktiga

rådsmedlemmars sida inför nya FN-åtaganden. Frivilliga multinationella

eller regionala åtgärder, auktoriserade av säkerhetsrådet, förordas i högre

utsträckning än tidigare framför insatser som direkt utförs av FN. I fall

där regionala aktörer saknar kapacitet att agera kan sådan tveksamhet

från FN:s sida innebära att angelägna insatser uteblir eller försenas.

Säkerhetsrådets arbete försvåras av att dagordningen domineras av

inbördeskrig där parterna ofta är många, svåra att identifiera,

odisciplinerade och relativt okänsliga för internationella påtryckningar.

Ibland har det också stått klart att politiska förutsättningar saknats för ta

upp vissa frågor i säkerhetsrådet. Ett exempel har varit

händelseutvecklingen i Algeriet.

Det är regeringens uppfattning att ett effektivt säkerhetsråd måste ha

förmåga att snabbt och tidigt enas om lämpliga insatser längs hela det

spektrum av åtgärder som står till dess förfogande; från tidig förvarning

och förebyggande verksamhet till fredsbevarande operationer och, vid

behov, fredsframtvingande insatser. Av avgörande betydelse är att rådets

beslut sedan respekteras av statssamfundet och att de kan genomföras.

Viljan att åstadkomma detta vägleder Sverige också i överväganden om

reformering av säkerhetsrådet, såväl vad gäller dess sammansättning

som arbetsformerna.

5 Humanitära frågor

Många av de humanitära katastrofer som ägt rum på senare tid omgärdas

av svårlösta politiska problem och brutala övergrepp mot

civilbefolkningen. Detta gör FN:s roll särskilt viktig och innebär att

humanitära frågor i ökande grad diskuteras i säkerhetsrådet.

De humanitära problemen till följd av naturkatastrofer har samtidigt

ökat. Att dessa ofta inträffar i redan konfliktutsatta områden försvårar

hjälparbetet.

Det bredare säkerhetsbegreppet, som omfattar såväl politiska och

sociala aspekter som mänskliga rättigheter och utveckling, har i allt

större utsträckning kommit att bli vägledande i FN:s arbete. Detta synsätt

har inneburit att FN-systemet som helhet engagerat sig alltmer i

humanitärpolitiska problem. Uttryck för detta är strävandena att

förebygga att humanitära kriser utvecklas till hot mot internationell fred

och säkerhet, generalsekreterarens humanitära och politiska ansvar och

de olika FN-organens normativa och operativa uppgifter.

Det humanitära arbetet utförs i dag i en politiskt och socialt alltmer

komplex miljö. Ökande risker för humanitär personal skapar svårigheter

för hjälparbetet. I många konfliktsituationer riskerar det humanitära

biståndet att stängas ute eller utsättas för sådana hot att det blir omöjligt

att genomföra.

Principerna om opartiskhet, fritt tillträde och säkerhet för humanitär

personal är avgörande för att nödställda skall kunna nås av hjälp.

Sverige verkar både i säkerhetsrådet och generalförsamlingen för ökad

respekt för den internationella humanitära rätten.

Det växande antalet personer som tvingas söka skydd i en annan del av

sitt eget land utgör ett svårhanterligt humanitärt problem. De faller

juridiskt under sitt hemlands ansvar. När detta ansvar inte axlas i

tillräcklig grad och en internationell insats krävs finns emellertid ingen

organisation som självklart kan ta på sig ansvaret, även om

Internationella rödakorskommittén (ICRC) har ett visst mandat. Sverige

arbetar för att FN-systemet skall kunna ta ett större skyddsansvar i dessa

fall.

I ett stort antal konflikthärjade länder är antipersonella minor ett

allvarligt humanitärt hinder för fredlig återuppbyggnad. FN:s möjligheter

att klara av de utvidgade uppgifter organisationen fått när det gäller

humanitär minröjning ställer krav på ett starkt och långsiktigt stöd från

medlemsstaterna. Sverige tillhör de länder som ger mest betydande

bidrag på detta område.

Det pågående reformarbetet har givit FN-sekretariatet en mer

fokuserad humanitär roll. Samtidigt har generalsekreteraren tagit initiativ

till att stärka samordningen mellan humanitära frågor, säkerhetspolitik,

mänskliga rättigheter och utveckling.

FN:s humanitära samordnare har i detta sammanhang en nyckelroll.

Sverige kommer att fortsätta sitt arbete för reformer av den humanitära

verksamheten bland annat vad gäller skydd och säkerhet vid humanitära

katastrofer, internflyktingar och humanitära insatsers förhållande till

konfliktlösning och effektivitet i det humanitära arbetet.

6 Ekonomiska och sociala frågor

De stora FN-konferenserna under 1990-talet har satt dagordningen för

organisationens verksamhet på det ekonomiska och sociala området. För

närvarande pågår genomförande och uppföljning av konferensernas

resultat. Inför millenieskiftet kan framväxten av i viss mån nya

frågekomplex skönjas. Dit hör globaliseringens konsekvenser och den

framtida finansieringen av utvecklingsinsatser.

Generalsekreterarens reformsträvanden på det ekonomiska och sociala

området inom FN ligger nära den svenska linjen. Inom FN-sekretariatet

har tre avdelningar slagits samman till det nya DESA (Department for

Economic and Social Affairs) i syfte att förstärka FN-sekretariatets

normativa och analytiska funktion. Den mer operationella verksamheten

skall överföras till fonder och program.

Det är medlemsstaternas ansvar att reformera FN:s ekonomiska och

sociala råd (ECOSOC). Generalsekreteraren har tagit initiativ för att

stärka organets roll som policyskapare. Sverige stöder dessa förslag,

liksom tankarna att slå samman eller lägga ner några av ECOSOC:s

underorgan.

Genom aktivt deltagande i FN:s konferens för handel och utveckling

(UNCTAD) strävar Sverige efter att främja u-ländernas ekonomiska

utveckling genom ökat handelsutbyte och integrering i världsekonomin.

Vid UNCTAD:s nionde ministerkonferens verkade Sverige för att en

reformering av organisationen påbörjades.

I december 1995 antog generalförsamlingen en resolution som

utropade ett internationellt år (1996) och ett årtionde (1996-2005) för

fattigdomsbekämpning. Som uppföljning till denna resolution har

fattigdomsfrågor uppmärksammats i olika delar av FN-systemet. FN

verkar för att bekämpa fattigdom genom stöd till enskilda länders

åtgärder på en rad områden, bland annat utbildning och

sysselsättningsskapande.

Riokonferensen (UNCED) 1992 fastslog sambandet mellan miljö och

utveckling. Vid ett extra möte med generalförsamlingen 1997 gjordes en

utvärdering av genomförandet av Agenda 21, handlingsprogrammet från

Riokonferensen. Mötet gav Kommissionen för hållbar utveckling (CSD)

ett nytt femårsmandat.

Arbetet med globala och regionala konventioner på miljöområdet

fortsätter. Genom Kyotoprotokollet (december 1997) konkretiseras

åtagandena i klimatkonventionen. Konventionen om biologisk mångfald

utvecklas genom förhandlingar om ett protokoll om biosäkerhet. FN:s

konvention för bekämpning av ökenspridning trädde i kraft i december

1996.

FN:s miljöprogram (UNEP) arbetar med bland annat miljölagstiftning,

miljöövervakning och hoten mot den marina miljön. Programmet har

under de senaste åren befunnit sig i en svår kris, både finansiellt och vad

gäller styrformerna. För att stärka UNEP antog styrelsen våren 1997 den

s.k. Nairobideklarationen som drar upp riktlinjerna för ett stärkt UNEP.

FN:s sociala utvecklingskommission (CSocD) har huvudansvaret för

uppföljningen inom FN av det sociala toppmötet i Köpenhamn 1995.

Huvudtema för CSocD under 1998 är främjandet av social integration

och allas delaktighet, inklusive särskilt utsatta personer och grupper.

CSocD antog 1997 en av Sverige framförhandlad resolution om jämlika

villkor för personer med funktionshinder. År 2000 kommer ett extra möte

att hållas med generalförsamlingen, som uppföljning till det sociala

toppmötet.

FN:s fjärde kvinnokonferens i Peking 1995 innebar ett nytänkande

inom hela FN-systemet. Från tidigare fokus på enskilda kvinnoprojekt

görs nu försök att införliva ett jämställdhetsperspektiv i allt FN-arbete.

Handlingsplanen från Peking ligger till grund för fortsatt arbete i

ECOSOC, FN:s kvinnokommission och FN:s olika fonder och program.

Kvinnokommissionen har huvudansvaret för att följa upp efterlevnaden

av de beslut som fattades i Peking. På kommissionens dagordning för

1998 står kvinnors möjligheter att åtnjuta mänskliga rättigheter, våld mot

kvinnor, kvinnors situation i väpnade konflikter och flickebarnets

situation. År 2000 kommer ett särskilt högnivåmöte att äga rum i FN för

att följa upp rekommendationerna från Peking.

FN:s barnkonvention 1989 och toppmötet om barnfrågor 1990 ligger

till grund för omfattande insatser inom FN-systemet. År 2001 kommer

generalförsamlingen att ha ett extra möte som uppföljning av toppmötet

om barnfrågor.

Barnets rättigheter och livsvillkor är ett prioriterat område för Sverige.

En översyn har påbörjats för att utveckla ett systematiskt

barnrättsperspektiv för svenskt agerande i det internationella

utvecklingssamarbetet, inklusive i FN. Särskild vikt fästs vid barn med

funktionshinder samt åtgärder mot barnarbete och sexuell exploatering av

barn.

Fem år efter FN:s konferens i Kairo 1994 om befolkning och

utveckling kan tendenser till en minskande framtida befolkningsökning

skönjas. Många länder reformerar sina befolkningsstrategier. År 1999

skall FN:s generalförsamling hålla ett extra möte om genomförandet av

handlingsprogrammet från Kairo.

Vid toppmötet om global livsmedelssäkerhet i november 1996 antog

världens regeringar ett handlingsprogram för att öka den globala

livsmedelssäkerheten. En av målsättningarna är att halvera världssvälten

till år 2015.

Världskonferensen om boende, bebyggelse och stadsutveckling

(Habitat II) ägde rum i juni 1996 i Istanbul. Sverige betonade allas rätt

till en bra bostad samt kommuners och det civila samhällets roll i boende

och bebyggelsemiljö. Detta återspeglades också i konferensens

slutdokument. Generalförsamlingen skall år 2001 genomföra ett extra

möte för att följa upp Habitat II.

I juni 1998 kommer ett extra generalförsamlingsmöte om narkotika att

hållas. Mötet skall behandla alla aspekter på narkotikaproblemet, såväl

produktion och handel som konsumtion och rehabilitering. Den

viktigaste målsättningen för svensk del är att stärka det internationella

samarbetet på området.

Sverige arbetar för att varje fackorgan skall renodla sin verksamhet

inom det givna mandatet. Det normativa arbetet bör vara centralt och

operativa insatser baseras på normativ kompetens. Formerna för att utse

chefer bör bli öppnare och inriktade på duglighet. Det finns i detta

sammanhang anledning att välkomna valet av Norges tidigare

statsminister, Gro Harlem Brundtland, till ny generaldirektör för WHO.

De amerikanska nedskärningarna av bidrag har drabbat vissa

fackorgan hårt. Förenta staterna lämnade UNESCO på 1980-talet och

gick 1995 ur UNIDO. De stora bidragsgivarna har verkat för reell

nolltillväxt. I några fall har minskade budgetar inneburit

personaluppsägningar.

Fackorganen kommer att gradvis beröras av reformsträvandena för

bättre samordning av FN-arbetet på landnivå. Det finns dock ett

betydande motstånd att övervinna, inte minst i många sekretariat.

7 Utvecklingssamarbete

Sveriges stöd till FN:s utvecklingssamarbete och till de internationella

finansieringsinstitutionerna är mycket omfattande. Av den totala svenska

biståndsbudgeten går drygt en tredjedel till utvecklingssamarbete genom

multilaterala organisationer. Runt 3 miljarder kronor utbetalas som

basbudgetstöd via UD och 1,5 miljarder kronor som s.k. multibistöd till

program och projekt via Sida. Av de medel som utbetalas via UD utgör

hälften stöd till FN-organ. Merparten av återstoden går till

utvecklingsbanker, främst Världsbanken.

Verksamheten inom de FN-organ som arbetar med ekonomiska och

sociala frågor har ibland kommit att utvidgas på ett mindre planmässigt

sätt och utan att föråldrade aktiviteter avvecklats. I kombination med

bristande samordning har detta ofta lett till dubbelarbete, ineffektiv

resursanvändning och marginalisering av FN som biståndsaktör.

I de nordiska FN-projekten 1991 och 1996 analyserades FN:s

biståndsverksamhet. En viktig slutsats var att FN-organens roller och

mandat måste göras tydligare. Vidare måste styr- och

finansieringsformerna för FN:s fonder och program förbättras.

De senaste åren har flera positiva steg tagits i FN:s reformarbete på

utvecklingsområdet. De nordiska FN-projekten har påverkat detta arbete.

Förslag till reformer presenterades också av generalförsamlingens

arbetsgrupp om En dagordning för utveckling. De tre år långa

förhandlingarna om rapporten avsatte dock få konkreta resultat.

Mer genomgripande beslut om reformer på utvecklingssidan fattades

när generalsekreterarens reformförslag till stora delar accepterades av

generalförsamlingen. Samordning av FN:s utvecklingssamarbete,

inledningsvis UNDP/UNFPA, UNICEF och WFP, har påbörjats genom

tillskapandet av UNDG (UN Development Group). Fokus i

verksamheten skall ligga på landnivå. För varje land skall ett s.k.

UNDAF (UN Development Assistance Framework) utarbetas, med

riktlinjer för samtliga FN-aktiviteter, inklusive fackorganens.

I FN:s utvecklingsprogram (UNDP) har under de senaste åren en

intensiv diskussion pågått om organets roll och komparativa fördelar.

Reformarbetet har påbörjats genom att styrelsen minskats och dess arbete

effektiviserats, en ökad öppenhet i organisationens arbete uppnåtts och

programmeringen av biståndet rationaliserats.

I FN:s barnfond (UNICEF) pågår arbete med att stärka barnens

rättigheter, överlevnad, trygghet och utveckling. UNICEF har en central

roll i reformarbetet vad gäller samordning och utveckling av UNDG och

UNDAF. Sverige är en av de största bidragsgivarna till fonden.

FN:s narkotikaprogram (UNDCP) förväntas under 1998 genomgå

förändringar i såväl struktur som inriktning. En betydande satsning för att

eliminera all odling av kokablad och opiumvallmo förbereds.

FN:s flyktingkommissarie (UNHCR) ägnar en allt större del av sitt

program åt långsiktiga lösningar på flyktingars problem. Sverige delar

UNHCR:s syn på vikten av att skapa förutsättningar för frivillig

återvandring under säkra förhållanden. Sverige var 1997 den fjärde

största givaren till UNHCR:s program.

FN:s hjälporganisation för palestinaflyktingar (UNRWA) arbetar

framförallt med undervisning och hälsovård. Organisationen har under

senare år fått alltmer ansträngda finanser. Sverige, som 1997 var den

fjärde största givaren, deltar i en aktiv dialog om UNRWA med andra

givare och organisationens ledning.

FN:s livsmedelsprogram (WFP) strävar efter att nå de allra fattigaste

med livsmedel. Den övervägande delen av verksamheten är numera

humanitära insatser. Sverige ingår sedan januari 1998 i WFP:s styrelse

för en treårsperiod.

De senaste årens svårigheter att mobilisera resurser gör det än mer

nödvändigt att reformera utvecklingsorganen. Frågan om ett nytt

finansieringssystem är kontroversiell och flera försök att nå resultat har

misslyckats, främst därför att givarländerna inte kunnat enas. Många

givare är tveksamma till att frångå systemet med frivillig finansiering

och bidrag på ettårsbasis.

Ett litet antal länder, däribland Sverige och andra nordiska länder,

svarar i dag för en oproportionerligt stor andel av bidragen till FN:s

utvecklingssamarbete. Att söka korrigera detta missförhållande är högt

prioriterat i svensk FN-politik. Skevheten förstärks av Sveriges låga

andel av FN:s upphandling och av att rekryteringen av svenskar till FN i

många fall är otillräcklig.

Generalsekreteraren kommer under 1998 att utveckla sitt förslag om

ett nytt finansieringssystem för utvecklingsverksamheten. Även inom

FN:s fonder och program, och i ECOSOC, pågår en diskussion om detta.

Avsikten är att dagens frivilliga bidrag skall kompletteras med

exempelvis fleråriga förhandlade bidrag. En diskussion pågår om

alternativa finansieringskällor och om FN:s samarbete med den privata

sektorn.

En förutsättning för bättre utvecklingssamarbete är effektivare

samverkan inom FN-systemet men även mellan FN-organisationerna och

andra givare, såväl multilaterala som bilaterala.

Världsbanken har framgångsrikt tagit över många uppgifter som

tidigare utförts av FN-organ. Banken är i dag den största multilaterala

aktören i det internationella utvecklingssamarbetet. Omfattande reformer

har givit dess arbete en tydlig fattigdomsinriktning. Sverige välkomnar

denna inriktning och vill se ökat samarbete och samordning mellan

Världsbanken, Internationella valutafonden och andra aktörer inom

utvecklingssamarbetet.

Genom att utnyttja olika organisationers komparativa fördelar kan det

multilaterala systemets sammantagna utvecklingseffekter maximeras.

FN:s och Världsbankens insatser bör samordnas på ett mer effektivt sätt,

särskilt i mottagarländerna.

8 Mänskliga rättigheter

Det folkrättsliga regelverket om de mänskliga rättigheterna, som

tillkommit för att definiera mål och gränser för staters maktutövning och

förverkligandet av individens frihet, personliga integritet och välfärd,

spelar en allt viktigare roll inom FN. Redan i organisationens stadga slås

fast att en av dess viktigaste uppgifter är att verka för att främja respekten

för de mänskliga rättigheterna.

I flertalet av de ländersituationer som behandlas i FN:s säkerhetsråd

förekommer omfattande övergrepp mot mänskliga rättigheter. Sverige

fäster i rådet särskild vikt vid frågor som rör dessa rättigheter, inte minst

på grund av deras betydelse i arbetet för att förebygga konflikter.

För snart 50 år sedan, den 10 december 1948, antog FN:s

generalförsamling den allmänna förklaringen om de mänskliga

rättigheterna. Den utgör det grundläggande internationella dokumentet på

området och har fått växande betydelse genom åren. Femtioårsminnet av

antagandet kommer att högtidlighållas världen över. I Sverige sker detta i

första hand genom praktiska och framåtblickande åtgärder.

En sådan åtgärd är att regeringen låtit genomföra en översyn av sin

politik för de mänskliga rättigheterna. Parallellt görs en översyn av frågor

om demokrati och mänskliga rättigheter inom svenskt

utvecklingssamarbete. Dessa frågor redovisas särskilt för riksdagen i två

regeringsskrivelser under våren 1998 (se Skr. 1997/98:76 och Skr.

1997/98:89).

Sverige har aktivt stött FN:s generalsekreterares avsikt att genom sitt

reformprogram ge de mänskliga rättigheterna en ännu mer framträdande

roll i alla berörda delar av FN:s verksamhet. I programmet föreslår

generalsekreteraren ett antal åtgärder av såväl organisatorisk som

substantiell natur. Högkommissarien för de mänskliga rättigheterna skall

samordna detta arbete.

Sverige försöker på olika sätt bevaka att dessa förslag också

genomförs. Ett tillfälle blir när FN under 1998 särskilt följer upp det

viktiga slutdokument som antogs av 1993 års världskonferens om

mänskliga rättigheter i Wien.

Enligt svensk uppfattning är det en huvuduppgift att genom olika

åtgärder öka efterlevnaden av det existerande regelverket. En del av detta

består i att världssamfundet uppträder tydligt i sitt försvar för dessa

regler och de principer som finns nedlagda i dem.

Omfattande och allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna

sker fortfarande på många håll i världen. En viktig roll i att övervaka och

söka förbättra efterlevnaden fullgörs av kommissionen för de mänskliga

rättigheterna, FN:s huvudorgan för dessa frågor. Sverige är för

närvarande inte medlem i kommissionen, men medverkar bland annat

inom ramen för EU och det nordiska samarbetet.

Sverige värnar om kommissionen för mänskliga rättigheters särskilda

mekanismer för övervakning och rådgivning. Mekanismerna omfattar

oberoende rapportörer, särskilda representanter och arbetsgrupper samt

fältoperationer. De avser antingen situationen för de mänskliga

rättigheterna i enskilda länder eller angelägna tematiska ämnen.

Sverige är sedan många år tillbaka huvudansvarig i

generalförsamlingen för resolutionen om situationen för de mänskliga

rättigheterna i Burma/Myanmar och, i kommissionen för de mänskliga

rättigheterna, för resolutionen om summariska, godtyckliga och

utomrättsliga avrättningar.

Sverige deltar i de olika arbetsgrupper som kommissionen inrättat för

att förbättra efterlevnaden av och utveckla det internationella regelverket

om mänskliga rättigheter. En sådan arbetsgrupp formulerar för

närvarande ett nytt protokoll för att öka skyddet för barn mot att delta

som soldater i väpnade konflikter. Ett annat arbete gäller ett protokoll om

internationell inspektionsrätt av slutna anstalter för att förebygga tortyr

och omänsklig behandling. Vidare pågår arbete med en deklaration till

skydd för individer och grupper som arbetar för att försvara de mänskliga

rättigheterna, en deklaration om urbefolkningars rättigheter och ett

protokoll mot barnhandel, barnprostitution och barnpornografi.

En central uppgift fullgörs av de kommittéer som inrättats för att

övervaka och granska att stater som anslutit sig till konventioner om de

mänskliga rättigheterna också omsätter sina internationella åtaganden i

nationell lagstiftning och praxis. Sverige verkar för att dessa kommittéer

skall ges ökade resurser och för att det material som produceras genom

FN:s arbete för de mänskliga rättigheterna skall följas upp på ett bättre

sätt.

9 Folkrätt

På det folkrättsliga området har intresset i FN de senaste åren främst

knutits till arbetet på att inrätta en permanent internationell

brottmålsdomstol. Idén om en sådan domstol fick ökat stöd i samband

med att grymheterna i kriget i det f.d. Jugoslavien och folkmordet i

Rwanda ledde till att säkerhetsrådet inrättade internationella

krigsförbrytardomstolar för dessa länder.

Sedan 1994 har en särskild kommitté diskuterat ett förslag till

domstolsstadga som utarbetats av FN:s folkrättskommission. Beslut har

fattats om att sommaren 1998 hålla en konferens i Rom för att

slutförhandla och anta domstolens stadga. Sverige har varit pådrivande i

arbetet och leder förhandlingarna om ett av kapitlen i stadgan.

Stadgan skall innehålla både en brottsbalk och en rättegångsbalk. Detta

gör att förhandlingarna blivit omfattande och komplicerade. Endast de

allvarligaste folkrättsbrotten skall omfattas av domstolens jurisdiktion,

nämligen folkmord, brott mot mänskligheten och svåra krigsförbrytelser.

Utsikterna för att nå enighet om en stadga torde vara goda, trots att

åtskilliga problem ännu återstår att lösa. Det kommer därefter att dröja ett

par år innan tillräckligt många stater har anslutit sig till konventionen för

att den skall träda i kraft. Domsrätten kommer inte att bli retroaktiv.

Bland andra folkrättsliga ärenden kan nämnas att generalförsamlingen

1997 antog en konvention om icke-sjöfartsanvändning av internationella

vattenvägar, liksom en konvention mot terroristbombningar. Arbete på en

konvention mot nukleär terrorism inleds 1998.

10 Finanser och administration

FN finansieras med obligatoriska medlemsavgifter, dels för den reguljära

verksamheten, dels för de fredsbevarande operationerna. Sverige skall

1998 bidra med 133 respektive 253 miljoner kronor. Framför allt FN:s

humanitära insatser och utvecklingssamarbetet finansieras därutöver med

frivilliga bidrag (jfr Prop. 1997/98:1 utgiftsområde 5, sid. 39).

 FN:s svåra och utdragna finansiella kris har fortsatt. Huvudorsaken är

att alla medlemsstater inte uppfyller sitt stadgeenliga betalningsansvar.

Även om Förenta staterna är den överlägset störste gäldenären finns ett

antal andra såväl stora som mindre länder som inte betalar sina bidrag i

tid eller fullt ut. Sverige, de nordiska länderna och EU-länderna betalar

dock alltid hela sina bidrag i tid.

Den 31 december 1997 var medlemsstater skyldiga FN 473 miljoner

US-dollar för den reguljära verksamheten och 1 600 miljoner US-dollar

för den fredsbevarande verksamheten.

FN är i sin tur skyldigt länder som bidragit med trupp till

fredsbevarande operationer omkring 750 miljoner US-dollar, däribland

Sverige, vars fordran på FN uppgår till ca 250 miljoner kronor.

Organisationens löpande verksamhet finansieras genom interna lån från

konton för fredsbevarande operationer och genom att utbetalning av

ersättning till länder som bidrar med fredsbevarande trupp eller materiel

skjuts upp.

Förenta staterna intar en särställning, då innehållandet av bidrag

förenas med krav på nedskärningar och förändringar av verksamheten.

Den amerikanska kongressen beslutade ensidigt i oktober 1995 att sänka

landets bidragsandel till fredsbevarande operationer från 31 % till 25 %.

Hösten 1997 kom administrationen och kongressen överens om att, som

villkor för att reglera skulden, kräva negativ tillväxt av FN-systemets

samtliga budgetar, ett tak för organisationens utgifter och en successiv

sänkning av Förenta staternas bidragsandel till den reguljära budgeten

från 25 % till 20 % år 2000. I december 1997 stoppade en minoritet

kongressledamöter genomförandet av denna plan.

Villkoren och de ensidiga besluten om den amerikanska

bidragsandelen står i strid med FN-stadgan och har inte godtagits av

andra medlemsstater. Om ingen betalning görs under första halvåret 1998

riskerar Förenta staterna att under hösten förlora sin rösträtt i

generalförsamlingen enligt FN-stadgans artikel 19 (två års obetalda

bidrag).

Medlemsstaternas bidragsandelar beräknas efter respektive lands

bruttonationalprodukt och andel av världsekonomin. Det faktum att en

amerikansk skuldbetalning inte beslutats kom att påverka

förhandlingarna om FN:s bidragsskala för perioden 1998-2000. En

kompromiss nåddes om att bidragstaket behålls vid 25 % men

bidragsgolvet för de minst utvecklade länderna sänks till 0,001 %. En

möjlighet att omförhandla skalan infördes om FN:s finanser väsentligen

ändras under 1998, dvs. om Förenta staterna betalar sin skuld.

Sveriges andel sänks från 1,23% (1997) till 1,09% (1998), 1,084%

(1999) och 1,079 % (2000). Denna sänkning beror på den svenska

ekonomins ställning i början av 1990-talet och den höga dollarkursen.

Sverige eftersträvar en helhetslösning av FN:s finansiella problem. EU

har presenterat ett förslag i reformarbetsgruppen för FN:s finanser som

bygger på fyra grundprinciper: full och ovillkorlig skuldbetalning,

reviderade bidragsskalor, skärpt tillämpning av stadgans regel om

förlorad rösträtt på grund av obetalda bidrag samt införandet av

incitament för att betala i tid och påföljder (ränta) vid sen inbetalning.

Parallellt med att beslut fattades om bidragsskalan förhandlade

medlemsstaterna om FN:s programbudget för perioden 1998-99.

Budgeten fastställdes till 2 532 miljoner US-dollar. Av nuvarande ca

10 000 tjänster inom FN-sekretariatet avskaffas en tiondel.

Det är angeläget att FN:s resurser används så effektivt som möjligt. På

generalsekreterarens förslag upprättas en ny samordningsstruktur mellan

sekretariatet och fonder och program. Fyra exekutivkommittéer inrättas

för den löpande verksamheten. Tolv sekretariatsenheter slås samman till

fem. Generalsekreteraren moderniserar också administrationen genom

ökad delegering, en ny personalpolitik och införande av mål- och

resultatstyrning.

11 Avslutning

Det är regeringens fasta övertygelse att multilateralt samarbete är

oundgängligt för att trygga internationell fred och säkerhet och för att

finna lösningar på de stora överlevnadsfrågorna. I Sveriges arbete för ett

starkt FN förenas därigenom egenintresset och viljan att i handling ge

uttryck för internationell solidaritet.

Medlemskapet i säkerhetsrådet under perioden 1997-98 är en av

regeringen högt prioriterad uppgift. Sverige kommer att under återstoden

av mandatperioden fortsatt kraftfullt verka i enlighet med det program

som redovisades efter invalet.

Sverige skall fortsätta att spela en aktiv roll nationellt, genom EU

och i nordisk samverkan i det viktiga arbetet för att reformera och

stärka FN-systemet, inklusive fackorganen. FN måste ges en stabil

finansiell grund. Detta förutsätter att alla medlemsstater utan villkor

uppfyller sina finansiella skyldigheter gentemot organisationen.

Det svenska FN-arbetet präglas av en helhetssyn. Fred, säkerhet,

demokrati, mänskliga rättigheter, humanitära principer och hållbar

utveckling är i ett långsiktigt perspektiv oskiljaktiga. En sådan syn är

särskilt viktig i arbetet för att söka förebygga konflikter inom och mellan

stater. Sverige arbetar för att frågor om konfliktförebyggande skall ges

ökad uppmärksamhet i hela FN-systemet, inklusive i säkerhetsrådet.

Vår egen nationella kapacitet att möta FN:s behov av snabbt

tillgänglig, kvalificerad militär och civil personal för fredsbevarande

operationer kommer att ytterligare utvecklas. Därigenom förstärks inte

minst vår förmåga att bidra till förebyggande insatser. Sveriges arbete om

civilpoliser i internationell tjänst bidrar till att stärka internationell och

svensk kapacitet på det förebyggande området.

Det är angeläget att FN:s humanitära samordningsroll stärks och

samverkan mellan humanitär verksamhet och politisk konfliktlösning

förbättras.

Sverige kommer också att fortsatt spela en central roll i arbetet mot

antipersonella minor (truppminor). Den främsta uppgiften på

nedrustningsområdet förblir att verka för ett fullständigt avskaffande av

alla massförstörelsevapen.

Arbetet med att genomföra åtagandena från 1990-talets FN-

konferenser om hållbar utveckling, mänskliga rättigheter, befolkning,

barn, social utveckling, kvinnor, boende- och bebyggelsefrågor samt

livsmedelssäkerhet kommer att aktivt följas upp från svensk sida. FN:s

utvecklingsverksamhet måste bli effektivare på landnivå. Den måste ges

en stabilare finansiering byggd på en jämnare bördefördelning mellan

fler bidragsgivare.

Sverige skall verka för en bättre efterlevnad av det existerande

regelverket om mänskliga rättigheter och för att mänskliga rättigheter

skall ges en framträdande plats inom hela FN-systemet. Inom det

folkrättsliga området är det en huvuduppgift att arbeta för att en

permanent internationell brottmålsdomstol med tillräckliga befogenheter

snarast kan upprättas.

Arbetet för att göra FN:s administration och förvaltning effektivare och

modernare skall fortsätta.

Sverige kommer att verka för att det tillfälle utnyttjas som

Millenieförsamlingen år 2000 erbjuder för att lägga fast inriktningen på

FN:s framtida arbete.

_________

Regeringen har i denna skrivelse redogjort för vissa viktiga huvuddrag

i Sveriges arbete i Förenta Nationerna.

Redogörelsen visar att engagemanget i Förenta Nationerna är och

förblir en grundpelare i Sveriges utrikespolitik. Få stater har i förhållande

till sin storlek genom åren lämnat så betydande bidrag som Sverige till

FN:s verksamhet såväl till det fredsfrämjande som det ekonomiska och

sociala arbetet.

Detta starka och långvariga engagemang, med brett folkligt stöd, skall

nu fullföljas under en period då FN står inför stora politiska och

organisatoriska utmaningar.

Sveriges deltagande i FN:s fredsbevarande operationer m.m. per den Bilaga

1 januari 1998

Mission Svenskt bidrag med Antal

UNPREDEP/Makedonien militär trupp 40

(FN:s förebyggande styrka) militär observatör 1

UNIPTF/Bosnien-Hercegovina civilpoliser 50

(FN:s internationella civilpolisinsats)

UNTAES/Kroatien civilpoliser 10

(FN:s övergångsadministration för östra militära observatörer 5

Slavonien, Baranja och västra Sirmium)

UNMOP/Kroatien militär observatör 1

(FN:s observatörsgrupp i Prevlaka)

MONUA/Angola militära observatörer 3

(FN:s observatörsgrupp i Angola) civilpoliser 19

MINURSO/Västra Sahara civilpoliser 10

(FN:s grupp för folkomröstningen

 i Västsahara)

UNTSO/Mellanöstern militära observatörer 11

(FN:s kommission för stillestånds-

övervakning)

UNMOGIP/Kashmir militära observatörer 9

FN:s militära observatörsgrupp i (inkl. en läkare)

Indien och Pakistan

UNIKOM/Kuwait militära observatörer 6

(FN:s observatörsgrupp i Irak-Kuwait)

UNOMIG/Georgien militära observatörer 5

(FN:s observatörsgrupp i Georgien)

MINUGUA/Guatemala militära observatörer 2

(FN:s mission för övervakning av civilpoliser 2

 mänskliga rättigheter i Guatemala)

TOTALT 174

SFOR/Bosnien-Hercegovina militär trupp 510

(Stabiliseringsstyrkan, Nato-ledd insats

 som verkar på basis av ett mandat från

 FN:s säkerhetsråd

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 februari 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Hjelm-Wallén

Regeringen beslutar skrivelse 1997/98:69 Sverige i Förenta Nationerna.

Skr. 1997/98:69

24

1