Regeringens proposition

1997/98:27

Lag om rätt till ledighet för att bedriva närings-

verksamhet

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Sundsvall den 11 september 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ulrica[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om rätt för arbetstagare till ledighet för att

bedriva näringsverksamhet. Förslaget har utformats efter samma mönster

som föräldraledighetslagen (1995:584) och andra liknande

ledighetslagar. Lagen innehåller huvudsakligen bestämmelser som är

tvingande till arbetstagarens förmån. Genom kollektivavtal får avvikelser

göras från vissa av lagens s.k. ordningsföreskrifter.

Rätten till ledighet avser en sammanhängande period om högst sex

månader hos en och samma arbetsgivare. Arbetstagarens verksamhet får

dock inte konkurrera med arbetsgivarens verksamhet. Ledigheten får inte

heller innebära väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

Arbetstagaren måste ha varit anställd hos arbetsgivaren antingen de

senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader de senaste

två åren för att få rätt till ledighet.

Önskemål om ledighet skall anmälas till arbetsgivaren minst tre

månader före ledighetens början. Påbörjad ledighet får avbrytas och

arbetet hos arbetsgivaren får återupptas i samma omfattning som tidigare.

Arbetsgivaren får dock skjuta upp tidpunkten för arbetstagarens återgång

en månad från det att han eller hon underrättades om att arbetstagaren vill

avbryta sin ledighet.

En arbetstagare som begär eller tar i anspråk ledighet tillförsäkras

skydd mot uppsägning, avskedande och försämrade anställningsförmåner

eller anställningsvillkor.

En arbetsgivare som bryter mot lagen kan bli skadeståndsskyldig.

Mål om tillämpning av lagen skall handläggas enligt lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Förslag till lag om rätt till ledighet för att bedriva näringsverksamhet

4

3 Ärendet och dess beredning 7

4 En ny lag om rätt till ledighet för att bedriva näringsverksamhet 7

4.1 Behovet av en ny lag 7

4.2 Lagen bör i huvudsak vara tvingande 9

4.3 Rätten till ledighet 11

4.4 Kvalifikationstid 15

4.5 Anmälan och beslut om ledighet 15

4.6 Återgång i arbete 16

4.7 Anställningsskydd 16

4.8 Skadestånd 17

4.9 Rättegångsregler 18

4.10 Ikraftträdande 18

5 Författningskommentar 18

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian Rätt till ledighet

för att starta egen näringsverksamhet ....................................22

Bilaga 2 Promemorians

lagförslag........................................................24

Bilaga 3 Förteckning över

remissinstanserna........................................27

Bilaga 4 Lagrådsremissens

lagförslag...................................................28

Bilaga 5 Lagrådets

yttrande...................................................................31

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 september 1997......33

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till lag om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet.

2 Förslag till lag om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § En arbetstagare har enligt denna lag rätt att vara ledig från sin

anställning för att bedriva näringsverksamhet.

2 § Ett avtal som innebär att arbetstagarens rättigheter enligt denna lag

inskränks är ogiltigt i den delen.

Genom ett kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller

godkänts av en sådan central arbetstagarorganisation som avses i lagen

(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet får det dock göras

avvikelser från lagen i fråga om

1. anmälan om ledighet (5 §),

2. tiden för arbetstagarens underrättelse om återgång till arbete (7 §

andra stycket), och

3. den tid arbetsgivaren har rätt att skjuta upp arbetstagarens återgång

till arbete (7 § tredje stycket).

Genom ett kollektivavtal som kommit till på det sätt som anges i andra

stycket får även den närmare tillämpningen av bestämmelserna i 9 § om

skyddet för anställningsvillkoren bestämmas.

En arbetsgivare som är bunden av ett kollektivavtal enligt andra eller

tredje stycket, får tillämpa avtalet även på en arbetstagare som inte är

medlem av den avtalsslutande organisationen men sysselsätts i arbete

som avses med avtalet och inte omfattas av något annat tillämpligt

kollektivavtal.

Rätten till ledighet

3 § En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under högst

sex månader för att själv eller genom juridisk person bedriva

näringsverksamhet. Arbetstagarens verksamhet får dock inte konkurrera

med arbetsgivarens verksamhet. Ledigheten får inte heller innebära

väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

En arbetstagare har rätt till ledighet endast under en period hos en och

samma arbetsgivare.

Kvalifikationstid

4 § Som villkor för en arbetstagares rätt till ledighet enligt 3 § gäller att

arbetstagaren vid ledighetens början varit anställd hos arbetsgivaren

antingen de senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader

de senaste två åren.

Vid beräkningen av anställningstid tillämpas 3 § första stycket lagen

(1982:80) om anställningsskydd.

Anmälan och beslut om ledighet

5 § En arbetstagare som vill utnyttja sin rätt till ledighet skall anmäla

detta till arbetsgivaren minst tre månader före ledighetens början. I

samband med sin anmälan skall arbetstagaren ange hur lång tid

ledigheten är planerad att pågå.

6 § Arbetsgivaren skall senast en månad efter det att ledigheten

anmäldes meddela arbetstagaren sitt beslut om ledigheten.

Återgång i arbete

7 § En arbetstagare får avbryta sin påbörjade ledighet och återuppta sitt

arbete i samma omfattning som före ledigheten.

Om en arbetstagare vill utnyttja sin rätt att återuppta sitt arbete, skall

arbetstagaren snarast möjligt underrätta arbetsgivaren om detta.

En arbetsgivare får skjuta upp arbetstagarens återgång högst en månad

efter det att arbetsgivaren tagit emot underrättelsen.

Anställningsskydd

8 § En arbetstagare får inte sägas upp eller avskedas enbart på grund av

att arbetstagaren begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet enligt denna

lag. Om en arbetstagare ändå sägs upp eller avskedas skall uppsägningen

eller avskedandet ogiltigförklaras, om arbetstagaren begär det.

9 § En arbetstagare som begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet

enligt denna lag är inte skyldig att enbart av detta skäl godta

1. några andra minskade anställningsförmåner eller försämrade

arbetsvillkor än sådana som är en nödvändig följd av ledigheten, eller

2. någon annan omplacering än en sådan som kan genomföras inom

ramen för anställningsavtalet och som är en nödvändig följd av

ledigheten.

Skadestånd

10 § En arbetsgivare som bryter mot denna lag skall betala ersättning för

den skada som uppkommer.

Skadestånd enligt första stycket kan avse både ersättning för den

förlust som uppkommer och ersättning för den kränkning som lagbrottet

innebär.

Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort.

Rättegång

11 § Mål om tillämpningen av denna lag handläggs enligt lagen

(1974:371) om rättegången i arbetstvister.

Förs talan med anledning av en uppsägning eller ett avskedande,

tillämpas 34 och 35 §§, 37 §, 38 § andra stycket andra meningen, 39

42 §§ samt 43 § första stycket andra meningen och andra stycket lagen

(1982:80) om anställningsskydd. I fråga om annan talan tillämpas 64

66 och 68 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet.

________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Regeringen anförde i 1997 års ekonomiska vårproposition (prop.

1996/97:150) att den hade för avsikt att föreslå införande av en rätt till

tjänstledighet under sex månader för att starta eget företag.

I en departementspromemoria som upprättats inom

Arbetsmarknadsdepartementet, Rätt till ledighet för att starta egen

näringsverksamhet, föreslås en ny lag i ämnet. En sammanfattning av

promemorian finns i bilaga 1. Promemorians lagförslag finns i bilaga 2.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 3. En remissammanställning finns

tillgänglig i Arbetsmarknadsdepartementet (dnr A97/2232/RS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 28 augusti 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över det lagförslag som finns i bilaga 4.

Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom har

vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Lagrådets synpunkter

behandlas i avsnitten 4.3 och 4.8 samt i författningskommentaren under

10 §.

4 En ny lag om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet

4.1 Behovet av en ny lag

Regeringens förslag: En arbetstagare skall ges en lagstadgad rätt till

ledighet från anställningen för att bedriva näringsverksamhet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller

har inte någon erinran mot promemorians förslag att införa en lag om rätt

till ledighet för att starta egen näringsverksamhet.

Jämställdhetsombudsmannen (JämO) anser att förslaget är ett bra

alternativ till andra politiska instrument. Även Arbetsmarknadsstyrelsen

(AMS) ställer sig positiv till förslaget. Sveriges Akademikers

Centralorganisation (SACO) stöder förslaget men anför att det kommer

att ge betydligt större negativa effekter på små än på stora företag.

Landstingsförbundet ser positivt på att olika insatser görs för att

underlätta för de anställda att starta egen näringsverksamhet.

Landsorganisationen i Sverige (LO) anser att det finns åtskilliga andra

förslag till sysselsättningsskapande åtgärder som borde komma i fråga

framför detta. Närings och teknikutvecklingsverket (NUTEK) tror inte

att förslaget kommer att medföra någon nyanställning eftersom en ledig-

hetsperiod om maximalt sex månader i många fall troligen kan täckas

med övertid eller andra lösningar. NUTEK uppmärksammar också de

små företagens problem. Enligt Arbetslivsinstitutet framstår det som att

den föreslagna lagen endast marginellt kan komma att öka benägenheten

att starta egen näringsverksamhet.

Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) avråder från ny

ledighetslagstiftning. SAF anser att de effekter på nyföretagande som den

föreslagna lagstiftningen eventuellt kan komma att få, är att betrakta som

ytterst marginella. Dessa uppvägs inte av de effekter förslaget kommer

att få i de redan existerande företagen. SAF påpekar att regeringens

småföretagsdelegation särskilt har prioriterat betydelsen av färre och

enklare regler. Den föreslagna lagstiftningen är enligt SAF ett steg i

motsatt riktning. Arbetsgivarverket avstyrker förslaget och anför att en

vakans på högst sex månader troligen i de flesta fall inom staten löses

genom om-prioriteringar och omfördelning av uppgifter på befintlig

arbetskraft. Inte heller Svenska kommunförbundet tillstyrker

promemorians förslag. Kommunförbundet framhåller att förslaget

innebär att ytterligare ett omfattande regelverk läggs till den redan

mycket komplexa regelmassa som styr arbetslivet. Företagarnas

riksorganisation (Företagarna) avstyrker förslaget och framhåller att

ledighetslagstiftningen i dag är omfattande och leder till svårigheter inte

minst i mindre företag.

Stockholms tingsrätt uppmärksammar frågan om arbetstagaren skall ha

rätt till ledighet om denne redan vid sidan av sin anställning driver

verksamhet men önskar använda sig av den möjlighet som lagen ger.

Skälen för regeringens förslag: Genom nya företag främjas tillväxt

och sysselsättning. Syftet med förslaget är att stödja nyföretagandet, inte

minst bland kvinnor, genom att underlätta för arbetstagare att starta och

bedriva näringsverksamhet. Att starta och bedriva ett företag är i sig ett

stort risktagande. Genom att möjliggöra för nya företagare att ta ledigt

under en period kan risken minskas i någon mån. Företagaren behöver

inte riskera att, utöver de pengar och resurser som satsas, dessutom

förlora arbetet för den händelse företagssatsningen inte slår väl ut.

Rätten till ledighet för att bedriva näringsverksamhet är även en del av

arbetsmarknadspolitiken. Om en arbetstagare är ledig enligt lagen

uppkommer en möjlighet för någon arbetslös att få arbete i den lediges

ställe. Enligt reglerna om utbildningsvikariat har arbetsgivaren möjlighet

att ansöka om vikariatsstöd för att anställa en vikarie för en arbetstagare

som är ledig bland annat av det skälet att han eller hon skall starta egen

näringsverksamhet. Som förutsättning gäller dock att arbetsgivaren

betalar den tjänstledige arbetstagaren lön under ledigheten. Reglerna om

utbildningsvikariat återfinns i förordningen (1986:414) om

rekryteringsstöd. Vikariatsstöd uppgår för närvarande till 350 kronor per

dag, dock högst 50 procent av lönekostnaden, och kan betalas ut under

sex månader. Stödet får lämnas till en arbetsgivare som efter anvisning

av länsarbetsnämnden anställer en ersättare under den tid då en anställd

med lön är ledig för att starta egen näringsverksamhet. I årets

budgetproposition föreslås att vikariatsstödet samordnas med vissa andra

stödformer i ett nytt anställningsstöd.

SAF och andra remissinstanser har tagit upp frågan om förslagets

negativa effekter på bl.a. de mindre företagen. Regeringen anser

emellertid att de positiva effekter förslaget förväntas få för situationen på

arbetsmarknaden väger tyngre än de negativa effekter som kan tänkas

uppstå för en del arbetsgivare. Regeringen avser att följa frågan om

effekterna av den nu föreslagna lagstiftningen, inte minst med avseende

på de mindre företagen.

Stockholms tingsrätt har väckt frågan om den som redan driver en

näringsverksamhet skall ha rätt till ledighet enligt den nu föreslagna

lagstiftningen. Många gånger kan arbetstagaren redan ha startat

näringsverksamhet vid sidan av sin anställning. Regeringen anser inte att

dessa personer, enbart på grund av att de redan påbörjat sin

näringsverksamhet, skall vara avskurna från rätt till ledighet enligt lagen.

I förhållande till promemorians förslag bör därför den ändringen göras att

rätten till ledighet skall avse möjligheten att bedriva näringsverksamhet. I

begreppet bedriva ligger givetvis även att starta företag. Regeringen

återkommer till detta i avsnitt 4.3.

4.2 Lagen bör i huvudsak vara tvingande

Regeringens förslag: Reglerna om rätt till ledighet för att bedriva

näringsverksamhet skall i allt väsentligt vara tvingande. Vissa av

lagreglerna skall vara dispositiva på så sätt att avvikelser får göras

med stöd av kollektivavtal som på arbetstagarsidan träffas på

förbundsnivå. De bestämmelser som på så sätt kommer att vara

dispositiva är reglerna om

 - tiden för anmälan om ledighet,

 - arbetstagarens underrättelse till arbetsgivaren att han eller hon vill

avbryta en påbörjad ledighet, och

 - den tid efter vilken arbetstagaren efter sådan underrättelse har rätt

att återgå i arbete. Även den närmare tillämpningen av skyddet för

anställningsvillkoren skall kunna bestämmas på det sättet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Kommunförbundet och Landstingsförbundet har

framfört att riksdagen i lagen (1982:80) om anställningsskydd

(anställningsskyddslagen) har tagit bort kravet på att kollektivavtal som

avviker från lag skall ha slutits eller godkänts av en central

arbetstagarorganisation. De anser att detta bör gälla även den nu

föreslagna lagen. Arbetsdomstolen (AD) har påpekat att bestämmelsen

om möjlighet till avvikande kollektivavtal bör utformas på samma sätt

som motsvarande bestämmelse i t.ex. föräldraledighetslagen (1995:584),

dvs. att vad som åsyftas är kollektivavtal som på arbetstagarsidan har

slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation som avses i

medbestämmandelagen.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag överensstämmer

i huvudsak med motsvarande bestämmelse i föräldraledighetslagen.

Reglerna är i princip tvingande till arbetstagarnas förmån. För att

underlätta en anpassning till särskilda branscher, arbetsplatser och

arbetstagargrupper görs vissa förfaranderegler dispositiva. Det är till att

börja med fråga om regler om olika tidsfrister och innehållet i anmälan

om ledighet. Dessa regler får ersättas genom kollektivavtal om avtalet på

arbetstagarsidan har träffats eller godkänts på central nivå.

Även den närmare tillämpningen av skyddet för anställningsvillkoren

får bestämmas på det sättet. Att parterna får avtala om den närmare

tillämpningen innebär att ett sådant avtal inte får leda till att

arbetstagarnas förmåner allmänt sett blir sämre än vad som följer av

lagen eller till att lagens syften urholkas. Avtal kan dock alltid slutas som

ger arbetstagaren större rättigheter än vad som gäller enligt lagen.

En liknande bestämmelse finns också i 9 § lagen (1974:981) om

arbetstagares rätt till ledighet för utbildning (studieledighetslagen). I

första stycket stadgas att arbetstagare som varit ledig skall, när han

återgår i arbete, vara tillförsäkrad samma eller likvärdig ställning i fråga

om arbetsförhållanden och anställningsvillkor som om han inte haft

ledighet. Den närmare innebörden av denna regel får, enligt paragrafens

andra stycke, regleras genom kollektivavtal som på arbetstagarsidan

slutits på förbundsnivå. I förarbetena till studieledighetslagen uttalades i

denna del bl.a. följande.

 Reglerna om trygghet i anställningen för en studieledig

arbetstagare bör självfallet vara tvingande. Däremot bör det kunna

tillåtas att parterna genom kollektivavtal reglerar det närmare

innehållet av t.ex. löneskyddet. Det bör också vara möjligt att

inom ramen för den fastlagda principen kollektivavtalsvägen

reglera vilka verkningar som ledigheten kan få i andra

sammanhang, t.ex. i befordringshänseende etc. (prop. 1974:148 s.

87).

Även anställningsskyddslagen innehåller en liknande bestämmelse (jfr

prop. 1973:129 s. 250).

Ledigheten för att bedriva näringsverksamhet bör betraktas på samma

sätt. Uttalandena kan därför sägas gälla även ifrågavarande lag.

Ett centralt kollektivavtal med avvikande regler får av arbetsgivaren

tillämpas även på en arbetstagare som inte är medlem i den

avtalsslutande organisationen. En förutsättning för detta är att

arbetstagaren sysselsätts i arbete som avses med avtalet och inte omfattas

av något annat tillämpligt kollektivavtal.

Som AD påpekat bör en hänvisning ske till medbestämmandelagens

definition av central arbetstagarorganisation. Regeringen anser vidare, i

motsats till Kommunförbundet och Landstingsförbundet, att

kollektivavtal som avviker från lagens bestämmelser på arbetstagarsidan

skall ha slutits på förbundsnivå. Motsvarande regel finns i övriga

ledighetslagar bl.a. i föräldraledighetslagen och i studieledighetslagen.

Regeringen finner ingen anledning att i detta avseende göra skillnad

mellan reglerna i de olika ledighetslagarna.

4.3 Rätten till ledighet

Regeringens förslag: En arbetstagare skall ha rätt till ledighet under

högst sex månader för att själv eller genom juridisk person bedriva

näringsverksamhet. Arbetstagarens verksamhet får dock inte

konkurrera med arbetsgivarens verksamhet. Ledigheten får inte heller

innebära väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

Arbetstagaren har rätt till ledighet endast under en period hos en och

samma arbetsgivare.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag. Enligt promemorians förslag är dock konkurrensförbudet

begränsat till den del av arbetsgivarens verksamhet där arbetstagaren

sysselsätts.

Remissinstanserna: AD framhåller att det vore önskvärt att det något

närmare utvecklades dels vad som skall krävas för att en arbetstagare

skall anses starta näringsverksamhet , dels vad som avses med att rätten

till ledighet förfaller om arbetstagaren inte startar sin näringsverksamhet.

Även Stockholms tingsrätt, Kommunförbundet och Landstingsförbundet

framför liknande synpunkter. Tingsrätten tar också upp frågan om hur det

skall uppfattas om arbetstagaren avser att tillsammans med annan driva

verksamheten.

SAF kan inte acceptera den avgränsning som görs i promemorian, dvs.

att rätt till ledighet skall föreligga om arbetstagarens tilltänkta

näringsverksamhet konkurrerar med arbetsgivarens verksamhet inom ett

annat område än det i vilket arbetstagaren sysselsätts. SAF framhåller att

många företag driver verksamhet med olika inriktning och kan ingå i

företagsgrupper. Medarbetare i företag kan också tänkas ha arbetat inom

flera olika verksamhetsgrenar inom företaget och därigenom skaffat sig

erfarenhet och insyn från skilda delar av företaget. Mot en sådan

bakgrund måste enligt SAF:s mening en konkurrensaspekt i den

föreslagna lagstiftningen ges en bredare innebörd.

Arbetsgivarverket anser att konkurrensklausulen i promemorians

förslag är oklar i sin utformning. Arbetsgivarverket framhåller också

vikten av arbetstagarens skyldighet att informera om sin verksamhet så

att arbetsgivaren kan bedöma om verksamheten är konkurrerande innan

arbetsgivaren beslutar om ledighet enligt lagen. Företagarna anser att

rätt till ledighet för att bedriva företag är en form av företagsstöd som

tillsammans med reglerna om utbildningsvikariat snedvrider

konkurrensen. Företagarna hävdar att det är illojal konkurrens så snart

den anställde konkurrerar med någon del av arbetsgivarens företag.

SACO anser att ledighetens längd måste utsträckas från sex månader

till ett år. Även TCO anser att lagen borde ge rätt till en ledighet längre

än sex månader.

Landstingsförbundet kan inte tillstyrka promemorians förslag att

arbetsgivaren skall kunna vägra ledighet som medför väsentlig olägenhet.

Förbundet anser att det skall vara tillräckligt att ledigheten medför

olägenhet för verksamheten.

Skälen för regeringens förslag:

Bedriva näringsverksamhet

Avsikten med den nya lagen är bl.a. att underlätta för den som önskar

driva näringsverksamhet, men som inte direkt vågar ta steget att lämna

sin anställning. Genom reglerna om rätt till ledighet får arbetstagaren

under en period pröva sina idéers bärighet i en egen verksamhet. Även

den som redan driver en verksamhet vid sidan av sin anställning skall ha

rätt att vara ledig för att driva verksamheten vidare på heltid.

Med begreppet näringsverksamhet förstås ekonomisk verksamhet som

bedrivs yrkesmässigt.

Det skall inte krävas att själva produktionen eller driften av

verksamheten har påbörjats men man måste kunna kräva att den nye

företagaren på ett påtagligt sätt har påbörjat planeringen och

genomförandet av företagsstarten. Man får göra en helhetsbedömning

och därvid beakta sådana omständigheter som om företaget är

inregistrerat, lån upptagna eller finansiering på annat sätt har ordnats,

bankkonton har öppnats, lokaler anskaffats, telefonabonnemang tecknats

osv. Vid någon tidpunkt måste givetvis sådana planeringsåtgärder vara

avslutade och verksamheten i realiteten påbörjad, men det går knappast

att ange en exakt tidpunkt när så skall vara fallet. Det kan mycket väl

finnas välgrundad anledning till att igångsättandet av själva

verksamheten i vissa fall dröjt längre än vad som varit avsett. I begreppet

 ledighet för att bedriva näringsverksamhet ligger alltså en rätt för

arbetstagaren till ledighet för förberedande åtgärder. Om det skulle visa

sig att arbetstagaren, trots att denne beviljats ledighet, inte bedriver

näringsverksamhet, har arbetstagaren däremot skyldighet att genast

återgå i arbete.

Den arbetstagare som gör anspråk på rätt till ledighet enligt lagen

måste, om han eller hon driver företaget tillsammans med någon annan,

själv inta en sådan ställning i företaget att han eller hon kan anses driva

detta. Driften kan ske i egen regi eller genom en juridisk person, t.ex. ett

aktiebolag.

Arbetstagarens information till arbetsgivaren

Regeringen föreslår inte någon uttrycklig informationsskyldighet för

arbetstagaren. Det ligger i arbetstagarens eget intresse att lämna sådana

utförliga uppgifter om sin verksamhet, som gör det möjligt för

arbetsgivaren att bedöma frågan om arbetstagaren har rätt till ledighet.

En nödvändig följd av att arbetstagaren inte lämnar arbetsgivaren

behövlig information blir att arbetsgivaren kan tvingas att avslå

ledighetsansökan.

Konkurrensförbudet

Enligt promemorians förslag får arbetstagarens tilltänkta verksamhet inte

konkurrera med den del av arbetsgivarens verksamhet där denne

sysselsätts. Däremot ger promemorians förslag arbetstagaren rätt till

ledighet för verksamhet som konkurrerar med någon annan del av

arbetsgivarens verksamhet.

SAF anser att konkurrensaspekterna inte är tillräckligt behandlade i

promemorian. SAF kan inte heller acceptera den avgränsning beträffande

konkurrensförbudet som föreslås i promemorian. Företagarna anser att

promemorians förslag om att konkurrensförbudet endast skall gälla den

del av verksamheten där den anställde arbetar, skarpt bryter mot

arbetsrättens krav på lojalitet i anställningar. Företagarna anser i likhet

med SAF att förbudet mot illojal konkurrens inte bör inskränkas på det

sätt som föreslås.

AD har i anställningsskyddsmål prövat en rad tvister om illojal

konkurrens. AD har bl.a. anfört att det torde stå utom tvivel att en

anställd som under sin anställningstid bedriver en verksamhet som

konkurrerar med arbetsgivarens i allmänhet på ett allvarligt sätt bryter

mot den lojalitetsplikt som gäller mot arbetsgivaren. Samtidigt framhåller

AD att inte all konkurrens kan anses utgöra ett sådant lojalitetsbrott.

Fråga måste normalt vara om sådan konkurrens som tillfogar

arbetsgivaren mer påtaglig skada eller som är att uppfatta som illojal mot

arbetsgivaren (jfr bl.a. AD 1993 nr 18 och 1977 nr 118).

Enligt regeringens mening är det självfallet viktigt att det lojalitetskrav

som framgår av AD:s praxis upprätthålls. Regeringen anser därför att

övervägande skäl talar för att arbetstagaren med stöd av lagen endast

skall ha rätt till sådan ledighet som inte konkurrerar med arbetsgivarens.

I förhållande till promemorians förslag bör därför den inskränkningen

göras att rätt till ledighet endast skall föreligga om arbetstagarens

verksamhet inte konkurrerar med någon del av arbetsgivarens

verksamhet.

Arbetsgivaren kan givetvis medge att arbetstagaren bedriver en med

arbetsgivaren konkurrerande verksamhet.

Vid bedömningen av om arbetstagarens tilltänkta verksamhet kan

komma att konkurrera med arbetsgivarens får man söka ledning i bl.a. de

faktiska omständigheter som råder i arbetsgivarens verksamhet. Dessa

förhållanden får jämföras med de uppgifter arbetstagaren lämnar om sin

verksamhet. Som ovan anförts anser regeringen att det ligger i

arbetstagarens eget intresse att lämna sådana utförliga uppgifter som gör

det möjligt för arbetsgivaren att bedöma frågan om arbetstagarens

verksamhet kan komma att konkurrera med arbetsgivarens verksamhet.

Väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet

I promemorian föreslås en rätt för arbetsgivaren att vägra ledighet som

innebär väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet. Regeringen

delar uppfattningen att rätt till ledighet inte bör föreligga om den innebär

väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet. Regeringen kan inte

biträda Landstingsförbundets uppfattning att redan olägenhet skulle

hindra arbetstagaren att få rätt till ledighet. Däremot anser regeringen att

detta krav bör formuleras som en förutsättning för rätt till ledighet och

inte som en rätt för arbetsgivaren att vägra ledighet. Det ligger i sakens

natur att arbetsgivaren kan vägra ledighet om lagens förutsättningar inte

är uppfyllda. Detta bör dock arbetsgivaren göra inom en viss tidsfrist. Se

vidare avsnitt 4.5.

Det är oundvikligt att en arbetstagares frånvaro från arbetet många

gånger innebär olägenheter för arbetsgivaren. Detta får arbetsgivaren i

princip tåla. Det är först om ledigheten skulle medföra väsentlig

olägenhet för arbetsgivarens verksamhet som förutsättningar för rätt till

ledighet inte föreligger. Exempel på väsentlig olägenhet för arbetsgivaren

är att verksamheten inte kan fortgå på normalt sätt eller att avsevärda

arbetsbalanser uppkommer. Som väsentlig olägenhet får också räknas

större kostnadsökningar. Däremot bör normal fördyring i samband med

att arbetsgivaren anställer en vikarie inte betraktas som väsentlig

olägenhet för arbetsgivarens verksamhet. Olägenheter som beror på att

arbetsgivaren väljer att inte anställa en vikarie är normalt inte skäl att

vägra arbetstagaren ledighet.

Ledighetens längd

Rätten till ledighet avser högst sex månader vid ett tillfälle hos en

arbetsgivare. Om arbetstagaren byter arbetsgivare har han eller hon

naturligtvis rätt till en ny ledighetsperiod om högst sex månader, under

förutsättning att de övriga villkoren är uppfyllda. I lagen anges den

maximala omfattningen av den ledighet som arbetstagaren har rätt till.

Regeringen uttalade i remissen till Lagrådet att det givetvis inte finns

något hinder mot att arbetsgivaren beviljar arbetstagaren längre ledighet,

men att det då inte blir fråga om ledighet enligt lagen. Detta uttalande

synes enligt Lagrådets mening vara väl kategoriskt. En överenskommelse

om ledighet kan enligt Lagrådet givetvis gå ut på att lagens bestämmelser

skall tillämpas trots att villkoren för ledighet enligt lagen inte är

uppfyllda. Huruvida en överenskommelse om ledighet skall anses ha en

sådan innebörd får som Lagrådet påpekat avgöras efter en tolkning, om

parterna inte uttryckligen har reglerat denna fråga. I vart fall vid smärre

avvikelser från lagens villkor om rätt till ledighet ligger det enligt

Lagrådets mening nära till hands att anta att parterna har utgått från att

lagens bestämmelser ändå skall tillämpas. Regeringen delar Lagrådets

uppfattning.

Flera remissinstanser har framfört den synpunkten att sex månader är

för kort tid för denna typ av ledighet. Regeringen delar i och för sig den

uppfattningen men finner vid en sammanvägning av arbetsgivarnas och

arbetstagarnas intressen att sex månader är en väl avvägd tidsrymd.

Rätten till ledighet avser endast hel ledighet. Arbetstagaren kan således

inte med stöd av lagen begära rätt till ledighet på deltid för att bedriva

näringsverksamhet.

Arbetstagaren har som nyss nämnts enligt förslaget inte rätt till

ledighet mer än en period. Det är meningen att ledigheten skall pågå i ett

sammanhang under högst sex månader. Arbetstagaren har dock möjlighet

att avbryta ledigheten i förtid.

4.4 Kvalifikationstid

Regeringens förslag: För rätt till ledighet skall arbetstagaren ha varit

anställd hos arbetsgivaren antingen de senaste sex månaderna eller

sammanlagt minst tolv månader under de senaste två åren.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Arbetsgivarverket anser att den föreslagna

kvalifikationstiden om sex månaders anställning är för kort. LO

uppmärksammar den risk för arbetslöshet som den tjänstledige löper om

det företag som han eller hon är anställd i upphör under ledigheten. LO

anser därför att ifrågavarande ledighet skall vara överhoppningsbar vid

bedömning av arbetsvillkoret enligt reglerna om ersättning vid

arbetslöshet.

Skälen för regeringens förslag: Regeringens avsikt är att i den

föreslagna lagen så långt som möjligt knyta an till de regler som finns i

övriga ledighetslagar. Bestämmelsen om kvalifikationstid har sin förebild

i bl.a. föräldraledighetslagen och studieledighetslagen. Regeringen är inte

beredd att här föreslå en regel med längre kvalifikationstid för rätt till

ledighet än de nyss nämnda motsvarande bestämmelserna.

Regeringen delar LO:s uppfattning att ledighet för att bedriva

näringsverksamhet skall vara överhoppningsbar i

arbetslöshetsförsäkringen och lägger i årets budgetproposition fram

förslag om detta.

När man beräknar anställningstiden skall varje dag då ett

anställningsförhållande har förelegat räknas med. Frånvarodag t.ex. på

grund av sjukdom eller annan ledighet skall alltså räknas in i

anställningstiden. Deltidsarbete jämställs med heltidsarbete.

Anställningstiden beräknas fram till tidpunkten när ledigheten skall

börja.

När man bestämmer anställningstid skall man också räkna med tid då

arbetstagaren har varit anställd hos något annat företag inom en koncern

som arbetsgivaren tillhör. Om ett företag eller en del av ett företag har

övergått till en ny arbetsgivare, räknar man hos den nya arbetsgivaren

med den tid som arbetstagaren har varit anställd hos den tidigare

arbetsgivaren eller hos företag inom koncern som den tidigare

arbetsgivaren tillhörde. Med övergång av företag avses detsamma som

enligt 6 b § lagen (1982:80) om anställningsskydd.

4.5 Anmälan och beslut om ledighet

Regeringens förslag: En arbetstagare som vill utnyttja sin rätt till

ledighet skall anmäla detta till arbetsgivaren minst tre månader före

ledighetens början. Arbetstagaren skall i samband med detta ange hur

lång tid ledigheten är planerad att pågå. Arbetsgivaren skall senast en

månad efter det att ledigheten anmäldes meddela arbetstagaren sitt

beslut om ledigheten.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna har inte framfört några särskilda synpunkter i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: Det är viktigt att ledigheten kan

ordnas utan att det uppstår besvärande följder för verksamheten.

Arbetstagaren bör därför vara skyldig att anmäla till arbetsgivaren att han

eller hon vill utnyttja sin rätt till ledighet minst tre månader i förväg. De

med ledigheten sammanhängande frågorna på arbetsplatsen bör kunna

klaras av inom denna tid.

Kollektivavtal får träffas om bl.a. längre underrättelsetid. Ett sådant

avtal skall på arbetstagarsidan ha träffats eller godkänts på central nivå.

En förlängning av underrättelsetiden kan vara nödvändig för

arbetstagargrupper vars arbetstider bestäms genom schemaläggning eller

turlistor för en relativt lång tidsperiod, t.ex. lärare.

För att även arbetstagaren skall kunna planera sin verksamhet bör det

finnas en skyldighet för arbetsgivaren att inom viss tid meddela

arbetstagaren om denne kommer att få ledigt. Regeringen anser det

skäligt att bestämma denna tid till en månad efter det att arbetstagaren

begärt ledigheten.

4.6 Återgång i arbete

Regeringens förslag: En arbetstagare skall få avbryta sin påbörjade

ledighet och återuppta sitt arbete i samma omfattning som före

ledigheten.

Om arbetstagaren vill utnyttja sin rätt att återuppta sitt arbete, skall

arbetstagaren snarast möjligt underrätta arbetsgivaren om detta.

Arbetsgivaren skall ha rätt att skjuta på återgången högst en månad

efter det att arbetsgivaren tagit emot underrättelsen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har inte framfört några särskilda synpunkter i

denna del.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen knyter i sitt förslag an till

befintlig ledighetslagstiftning. Det bör därför föreskrivas att

arbetstagaren får avbryta ledigheten men att arbetstagaren skall

underrätta arbetsgivaren om att han eller hon vill återgå i arbete.

Arbetsgivaren är dock inte skyldig att låta arbetstagaren återinträda i

arbetet tidigare än en månad efter anmälan. Avvikande kollektivavtal får

träffas om tiden för arbetstagarens underrättelse om återgång i arbete

samt den tid arbetsgivaren har rätt att skjuta upp tidpunkten för

arbetstagarens återgång i arbete.

4.7 Anställningsskydd

Regeringens förslag: En arbetstagare som begär eller tar i anspråk sin

rätt till ledighet skall tillförsäkras skydd mot uppsägning, avskedande

och försämrade anställningsförmåner eller anställningsvillkor till följd

av ledigheten.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har inte lämnat några särskilda synpunkter i denna

del.

Skälen för regeringens förslag: Genom förslaget förenas rätten till

ledighet för att bedriva näringsverksamhet med garantier för att

arbetstagare som använder sin rätt inte kommer i sämre ställning än sina

arbetskamrater. Däremot får den tjänstledige arbetstagaren inte garantier

som går längre än vad som gäller för de arbetstagare som är kvar i arbete.

Skulle arbetsförtjänsten för dem allmänt sett minska eller skulle de på

grund av en omorganisation få ändrade arbetsuppgifter är detta

förändringar som också den tjänstledige arbetstagaren måste tåla.

Enligt de regler som gäller inom arbetsrättens område har en

arbetsgivare normalt rätt att utan uppsägning omplacera en arbetstagare

om de nya arbetsuppgifterna ligger inom ramen för det enskilda

anställningsavtalet. För att en omplacering enligt förslaget skall vara

giltig måste den dels ske inom ramen för anställningsavtalet, dels vara en

nödvändig följd av ledigheten. Bestämmelserna om anställningsskydd

utgör i första hand ett skydd mot trakasserier från arbetsgivarens sida.

4.8 Skadestånd

Regeringens förslag: En arbetsgivare som bryter mot lagen skall

betala ersättning för den skada som uppkommer. Skadeståndet kan

avse både ersättning för den förlust som uppkommer och ersättning

för den kränkning som lagbrottet innebär. Om det är skäligt, kan

skadeståndet jämkas.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Arbetsgivarverket anser att skadestånd bör kunna

utdömas även av arbetstagare i det fall de bryter mot lagens

konkurrensklausul och därmed åsamkar arbetsgivare skada.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen är inte beredd att på det

sätt Arbetsgivarverket föreslagit införa en särskild lagregel om

skadeståndsskyldighet för arbetstagare. Den enskilde arbetstagaren kan

dock i vissa flagranta fall av missbruk av reglerna åläggas

skadeståndsskyldighet enligt allmänna avtalsrättsliga principer för

kontraktsbrott i anställningsförhållanden.

Som Lagrådet påpekat är det allmänna skadeståndets främsta syfte vid

brott mot föreskrifter av ordningskaraktär att inskärpa vikten av att också

de formella föreskrifterna iakttas. Regeringen delar Lagrådets

uppfattning att, för att undanröja all tvekan om bestämmelsens innebörd,

denna bör utformas efter förebild av bl.a. anställningsskyddslagen.

4.9 Rättegångsregler

Regeringens förslag: Mål om tillämpning av lagen skall handläggas

enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvist-

lagen).

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna har inte lämnat några särskilda synpunkter i denna

del.

Skälen för regeringens förslag: Rättegångsreglerna bör utformas på

samma sätt som i övrig likartad lagstiftning.

4.10 Ikraftträdande

Regeringens förslag: Lagen skall träda i kraft den 1 januari 1998.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagen träder i

kraft så snart som möjligt. Det bör kunna ske den 1 januari 1998.

5 Författningskommentar

1 §

I den inledande paragrafen anges lagens tillämpningsområde. För att

lagen skall bli tillämplig krävs att det finns ett anställningsförhållande

med arbetsgivare och arbetstagare som parter. Uppdragstagare eller den

som är part i ett bolags eller kompanjonskapsförhållande omfattas inte

av lagen. Begreppet arbetstagare definieras inte i lagen. När man

bedömer om någon skall anses vara arbetstagare får man söka ledning i

det s.k. civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Bedömningen får ske på

samma sätt som gäller inom arbetsrätten i övrigt.

Lagen gäller alla anställningar i privat och offentlig tjänst.

Tillämpningen inskränks dock beträffande kortare anställningar på grund

av det kvalifikationskrav som gäller enligt 4 §.

2 §

Paragrafen har sin förebild i föräldraledighetslagen (1995:584) och andra

ledighetslagar.

Den föreslagna lagen är i princip tvingande till arbetstagarnas förmån.

Vissa förfaranderegler har, i likhet med vad som gäller i annan likartad

lagstiftning, gjorts dispositiva. Det är fråga om regler om anmälan om

ledighet och regler om inom vilka tider olika underrättelser i samband

med ledighet (5 § samt 7 § andra och tredje styckena) skall ske. Dessa

regler får ersättas genom kollektivavtal om avtalet på arbetstagarsidan

har träffats eller godkänts på central nivå. Även den närmare

tillämpningen av skyddet för anställningsvillkoren (9 §) får bestämmas

på det sättet. Att parterna får avtala om den närmare tillämpningen

innebär att ett sådant avtal inte får leda till att arbetstagarnas förmåner

allmänt sett blir sämre än lagens eller till att lagens syften urholkas. Avtal

kan dock alltid slutas som ger arbetstagaren större rättigheter än vad som

gäller enligt lagen.

Ett centralt kollektivavtal med avvikande regler får av arbetsgivaren

tillämpas även på en arbetstagare som inte är medlem i den

avtalsslutande organisationen. En förutsättning för detta är att

arbetstagaren sysselsätts i arbete som avses med avtalet och inte omfattas

av något annat tillämpligt kollektivavtal.

Rätten till ledighet

3 §

Den som skall bedriva näringsverksamhet har enligt lagen rätt att vara

helt ledig under en period av högst sex månader för detta ändamål. Den

verksamhet som arbetstagaren bedriver får dock inte konkurrera med

arbetsgivarens verksamhet. Ledigheten får inte heller innebära väsentlig

olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

Rätten till ledighet avser endast hel ledighet. Arbetstagaren kan således

inte med stöd av lagen begära rätt till ledighet på deltid för att bedriva

näringsverksamhet. I begreppet bedriva ligger även drift av redan

påbörjad verksamhet samt förberedande åtgärder inför en

verksamhetsstart.

Arbetstagaren har enligt lagen inte rätt till ledighet mer än en period.

Ledigheten skall pågå i ett sammanhang under högst sex månader.

Arbetstagaren har dock möjlighet att avbryta ledigheten. Se vidare vid

7 §.

Paragrafen är tvingande.

Kvalifikationstid

4 §

Paragrafen har sin förebild i bl.a. föräldraledighetslagen och

studieledighetslagen. För rätt till ledighet enligt lagen gäller ett

kvalifikationskrav för arbetstagaren. Kvalifikationskravet innebär att

arbetstagaren skall ha varit anställd hos arbetsgivaren antingen de senaste

sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader under de senaste två

åren.

När man bestämmer anställningstiden tillämpas 3 § första stycket lagen

(1982:80) om anställningsskydd.

Paragrafen är tvingande.

Anmälan och beslut om ledighet

5 §

Paragrafen har sin förebild i 13 § föräldraledighetslagen. En arbetstagare

som vill utnyttja sin rätt till ledighet skall anmäla detta till arbetsgivaren

minst tre månader före ledighetens början. Arbetstagaren skall i samband

med detta ange hur lång tid ledigheten är planerad att pågå. Denna

bestämmelse är i första hand avsedd att öka möjligheterna att ordna

ledigheten utan att det uppstår besvärande följder för verksamheten.

Regeln innebär att rätten till ledighet tidigast uppkommer tre månader

efter det att arbetstagaren har anmält denna till arbetsgivaren.

Kollektivavtal får träffas om bl.a. längre underrättelsetid. Ett sådant

avtal skall på arbetstagarsidan ha träffats eller godkänts på central nivå.

6 §

Arbetsgivaren skall senast en månad efter det att ledigheten anmäldes

besluta om och lämna arbetstagaren besked om ledigheten.

Paragrafen är tvingande.

Återgång i arbete

7 §

Bestämmelsen har sin motsvarighet i bl.a. föräldraledighetslagen.

En arbetstagare får avbryta sin påbörjade ledighet och återuppta sitt

arbete i samma omfattning som före ledigheten.

Om arbetstagaren vill utnyttja sin rätt att återuppta sitt arbete, skall

arbetstagaren snarast möjligt underrätta arbetsgivaren om detta.

Arbetsgivaren får skjuta på återgången högst en månad efter det att

arbetsgivaren tagit emot underrättelsen.

Av 2 § andra stycket 2 och 3 framgår att kollektivavtal får träffas om

tiden för arbetstagarens underrättelse om återgång i arbete samt den tid

arbetsgivaren har rätt att skjuta upp arbetstagarens återgång i arbete.

Anställningsskydd

8 och 9 §§

I dessa paragrafer som har sina närmaste förebilder i

föräldraledighetslagen tillförsäkras arbetstagare som begär eller tar i

anspråk sin rätt till ledighet skydd mot uppsägning, avskedande och

försämrade anställningsförmåner eller anställningsvillkor.

Skyddsreglerna är i princip tvingande till arbetstagarnas förmån. Även

om de kollektivavtalsslutande parterna alltså inte kan avtala bort skyddet,

har de på det sätt som framgår av 2 § andra stycket möjlighet att träffa

avtal om den närmare tillämpningen av skyddet för anställningsvillkoren.

Som tidigare sagts får ett sådant avtal inte leda till att arbetstagarnas

förmåner allmänt sett sänks under den nivå som lagen garanterar. De

kollektivavtalsslutande parterna kan inte heller disponera över förmåner

som redan har tjänats in av den enskilde arbetstagaren.

Skadestånd

10 §

En arbetsgivare som bryter mot lagen skall betala skadestånd till

arbetstagaren för mistad arbetsinkomst och annan ekonomisk skada. Han

kan också bli skyldig att betala allmänt skadestånd till arbetstagaren. Om

det är skäligt kan skadeståndet jämkas.

Paragrafen har efter Lagrådets påpekande utformats i enlighet med

motsvarande bestämmelse i anställningsskyddslagen. Se även avsnitt 4.8.

Rättegång

11 §

Paragrafen har utformats efter samma mönster som motsvarande

bestämmelser i föräldraledighetslagen.

Mål om tillämpning av lagen skall handläggas enligt arbetstvistlagen.

Genom hänvisning till vissa av reglerna i anställningsskyddslagen skall

följande gälla.

Om parterna tvistar om en uppsägning är giltig, upphör inte

anställningen förrän tvisten slutligt har avgjorts. Arbetstagaren får inte

heller avstängas från arbetet om det inte finns särskilda skäl.

Arbetstagaren har vidare rätt till lön och vissa andra förmåner.

Domstolen kan för tiden intill det slutliga avgörandet besluta att

anställningen skall upphöra vid uppsägningstidens utgång eller vid annan

tidpunkt. Domstolen kan också besluta att en pågående avstängning skall

upphöra (34 § anställningsskyddslagen).

Ett avskedande kan förklaras ogiltigt. Domstolen kan besluta att

anställningen skall bestå tills tvisten slutligt har avgjorts. Arbetsgivaren

får då inte avstänga arbetstagaren och arbetstagaren har rätt till lön och

vissa andra förmåner så länge anställningen består (35 §

anställningsskyddslagen).

Om en domstol har ogiltigförklarat en uppsägning eller ett avskedande

får arbetsgivaren inte avstänga arbetstagaren från arbete på grund av de

omständigheter som har föranlett uppsägningen eller avskedandet (37 §

anställningsskyddslagen). I fråga om preskription av rätten till talan finns

bestämmelser i 40-42 §§ och 43 § första stycket andra meningen och

andra stycket anställningsskyddslagen.

Ersättning för förlust som avser tid efter det att anställningen har

upphört är relaterad till arbetstagarens anställningstid eller ålder

(38 § andra stycket andra meningen och 39 § anställningsskyddslagen).

Paragrafen innehåller, beträffande andra tvister än tvister om

uppsägning och avskedande, slutligen hänvisning till

medbestämmandelagens regler om tvisteförhandling och rättegång (64

66 och 68 §§ medbestämmandelagen).

Ikraftträdandebestämmelse

Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

Sammanfattning av promemorian Rätt till ledighet för att

starta egen näringsverksamhet

Regeringen anförde i 1997 års ekonomiska vårproposition (prop.

1996/97:150) att den hade för avsikt att föreslå en möjlighet till

tjänstledighet för att starta eget företag. Syftet med förslaget är att stödja

nyföretagandet, inte minst bland kvinnor, och för att underlätta för

personer att kunna starta egen näringsverksamhet. Regeringen anförde att

den avsåg att i årets budgetproposition återkomma till riksdagen med ett

förslag om lagstadgad rätt till ledighet för att starta egen

näringsverksamhet. I denna promemoria presenteras ett sådant lagförslag.

Rätten till ledighet för att starta egen näringsverksamhet är en del av

arbetsmarknadspolitiken och ett av lagens syften är att en arbetstagares

ledighet skall kunna medföra att en annan, arbetslös person får arbete.

Den nya lagen skall därvid betraktas mot bakgrund av dels reglerna om

utbildningsvikariat i förordningen (1986:414) om rekryteringsstöd, dels

reglerna i förordningen (1984:523) om bidrag till arbetslösa m.fl. som

startar egen näringsverksamhet.

Reglerna om utbildningsvikariat innebär bland annat att om en

arbetsgivare frivilligt betalar en tjänstledig arbetstagare lön under

ledigheten, har arbetsgivaren möjlighet att få vikariatsstöd för att anställa

en ersättare för den ledige arbetstagaren.

Syftet med reglerna om bidrag för att starta egen näringsverksamhet är

att underlätta för arbetslösa att starta eget företag. Frågan om s.k. starta-

eget-bidrag skall kunna lämnas till en arbetstagare som vill utnyttja rätten

till tjänstledighet för att starta egen näringsverksamhet, kommer att

behandlas i annan ordning.

Förslaget till lag om rätt till ledighet för att starta egen

näringsverksamhet har utformats efter samma mönster som

föräldraledighetslagen (1995:584) och andra liknande ledighetslagar.

Lagen innehåller huvudsakligen bestämmelser som är tvingande till

arbetstagarens förmån. Genom kollektivavtal får avvikelser göras från

vissa av lagens s.k. ordningsföreskrifter.

Ledigheten avser en period hos en och samma arbetsgivare under högst

sex månader. Arbetstagarens verksamhet får inte konkurrera med

arbetsgivarens verksamhet i den del där han eller hon sysselsätts.

Arbetstagaren måste ha varit anställd hos arbetsgivaren antingen de

senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader de senaste

två åren för att få rätt till ledighet. En arbetsgivare får vägra ledighet

under vissa förutsättningar.

Önskemål om ledighet skall anmälas till arbetsgivaren minst tre

månader före ledighetens början. Påbörjad ledighet får avbrytas och

arbetet hos arbetsgivaren får återupptas i samma omfattning som tidigare.

Arbetsgivaren får dock skjuta på återgången en månad från det att han

underrättades om återgången.

En arbetstagare som begär eller tar i anspråk ledighet tillförsäkras

skydd mot uppsägning, avskedande och försämrade anställningsförmåner

eller anställningsvillkor.

En arbetsgivare som bryter mot lagen kan bli skadeståndsskyldig.

Förslaget innehåller inte någon regel om skadeståndsskyldighet för

arbetstagare.

Mål om tillämpning av lagen skall handläggas enligt lagen (1974:371)

om rättegången i arbetstvister.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1998.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om rätt till ledighet för att starta egen

näringsverksamhet

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Arbetstagare har enligt denna lag rätt att vara lediga från sin

anställning för att starta egen näringsverksamhet.

2 § Ett avtal som innebär att arbetstagares rättigheter enligt denna lag

inskränks är ogiltigt i den delen.

Genom ett kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller

godkänts av en central arbetstagarorganisation får det dock göras

avvikelser från lagen i fråga om

1. anmälan om ledighet (7 §),

2. tiden för arbetstagarens underrättelse om återgång till arbete (8 §

andra stycket), och

3. den tid arbetsgivaren har rätt att skjuta upp arbetstagarens återgång

till arbete (8 § tredje stycket).

Genom ett kollektivavtal som kommit till på det sätt som anges i andra

stycket får även den närmare tillämpningen av skyddet för

anställningsförmånerna bestämmas (9 och 10 §§).

Arbetsgivare som är bundna av ett kollektivavtal enligt andra eller tredje

stycket får tillämpa avtalet även på arbetstagare som inte är medlemmar

av den avtalsslutande organisationen men sysselsätts i arbete som avses

med avtalet och inte omfattas av något annat tillämpligt kollektivavtal.

Rätten till ledighet

3 § Arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under högst sex

månader för att starta egen näringsverksamhet. Den nya verksamheten får

dock inte konkurrera med den del av arbetsgivarens verksamhet där de

sysselsätts.

Arbetstagare har rätt till ledighet endast under en period hos en och

samma arbetsgivare.

4 § Som villkor för rätt till ledighet enligt 3 § gäller att arbetstagaren vid

ledighetens början varit anställd hos arbetsgivaren antingen de senaste

sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader de senaste två åren.

Vid beräkningen av anställningstid tillämpas 3 § första stycket lagen

(1982:80) om anställningsskydd.

5 § En arbetsgivare får vägra ledighet om

1. bestämmelserna i 3 § eller 4 § första stycket inte är uppfyllda, eller

2. ledigheten skulle medföra väsentlig olägenhet för arbetsgivarens

verksamhet.

6 § Ledighet får vägras med stöd av 5 § endast om arbetsgivaren

underrättar arbetstagaren inom en månad efter det att ledigheten

anmäldes.

Anmälan och beslut om ledighet

7 § Arbetstagare som vill utnyttja sin rätt till ledighet skall anmäla detta

till arbetsgivaren minst tre månader före ledighetens början. I samband

med sin anmälan skall de ange hur lång tid ledigheten är planerad att

pågå.

Återgång i arbete

8 § Arbetstagare får avbryta sin påbörjade ledighet och återuppta sitt

arbete i samma omfattning som före ledigheten.

Om arbetstagare vill utnyttja sin rätt att återuppta sitt arbete, skall de

snarast möjligt underrätta arbetsgivaren om detta.

Arbetsgivare får skjuta på återgången högst en månad efter det att de

tagit emot underrättelsen.

Anställningsskydd

9 § Arbetstagare får inte sägas upp eller avskedas enbart på grund av att

de begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet enligt denna lag. Sker det

ändå, skall uppsägningen eller avskedandet ogiltigförklaras, om de begär

det.

10 § Arbetstagare som begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet enligt

denna lag är inte skyldiga att endast av detta skäl godta

1. några andra minskade anställningsförmåner eller försämrade

arbetsvillkor än sådana som är en nödvändig följd av ledigheten, eller

2. någon annan omplacering än en sådan som kan ske inom ramen för

anställningsavtalet och som är en nödvändig följd av ledigheten.

Skadestånd

11 § Arbetsgivare som bryter mot denna lag skall betala skadestånd för

den förlust som uppkommer och för den kränkning som har inträffat.

Om det är skäligt, kan skadeståndet minskas eller helt falla bort.

Rättegång

12 § Mål om tillämpningen av denna lag handläggs enligt lagen

(1974:371) om rättegången i arbetstvister.

Förs talan med anledning av en uppsägning eller ett avskedande, gäller

34 och 35 §§, 37 §, 38 § andra stycket andra meningen, 39-42 §§ samt

43 § första stycket andra meningen och andra stycket lagen (1982:80) om

anställningsskydd. I fråga om annan talan tillämpas 64-66 och 68 §§

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet på motsvarande sätt.

_______________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Förteckning över remissinstanserna

Stockholms tingsrätt, Arbetsgivarverket, Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK), Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS),

Arbetsdomstolen, Jämställdhetsombudsmannen (JämO),

Arbetslivsinstitutet, Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska

Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Företagarnas Riksorganisation,

Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens

Centralorganisation (TCO), Sveriges Akademikers Centralorganisation

(SACO)

Lagrådsremissens lagförslag

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § En arbetstagare har enligt denna lag rätt att vara ledig från sin

anställning för att bedriva näringsverksamhet.

2 § Ett avtal som innebär att arbetstagarens rättigheter enligt denna lag

inskränks är ogiltigt i den delen.

Genom ett kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller

godkänts av en sådan central arbetstagarorganisation som avses i lagen

(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet får det dock göras

avvikelser från lagen i fråga om

1. anmälan om ledighet (5 §),

2. tiden för arbetstagarens underrättelse om återgång till arbete (7 §

andra stycket), och

3. den tid arbetsgivaren har rätt att skjuta upp arbetstagarens återgång

till arbete (7 § tredje stycket).

Genom ett kollektivavtal som kommit till på det sätt som anges i andra

stycket får även den närmare tillämpningen av skyddet för

anställningsvillkoren bestämmas (9 §).

En arbetsgivare som är bunden av ett kollektivavtal enligt andra eller

tredje stycket, får tillämpa avtalet även på en arbetstagare som inte är

medlem av den avtalsslutande organisationen men sysselsätts i arbete

som avses med avtalet och inte omfattas av något annat tillämpligt

kollektivavtal.

Rätten till ledighet

3 § En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under högst

sex månader för att själv eller genom juridisk person bedriva

näringsverksamhet. Arbetstagarens verksamhet får dock inte konkurrera

med arbetsgivarens verksamhet. Ledigheten får inte heller innebära

väsentlig olägenhet för arbetsgivarens verksamhet.

En arbetstagare har rätt till ledighet endast under en period hos en och

samma arbetsgivare.

Kvalifikationstid

4 § Som villkor för en arbetstagares rätt till ledighet enligt 3 § gäller att

arbetstagaren vid ledighetens början varit anställd hos arbetsgivaren

antingen de senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader

de senaste två åren.

Vid beräkningen av anställningstid tillämpas 3 § första stycket lagen

(1982:80) om anställningsskydd.

Anmälan och beslut om ledighet

5 § En arbetstagare som vill utnyttja sin rätt till ledighet skall anmäla

detta till arbetsgivaren minst tre månader före ledighetens början. I

samband med sin anmälan skall arbetstagaren ange hur lång tid

ledigheten är planerad att pågå.

6 § Arbetsgivaren skall senast en månad efter det att ledigheten

anmäldes meddela arbetstagaren sitt beslut om ledigheten.

Återgång i arbete

7 § En arbetstagare får avbryta sin påbörjade ledighet och återuppta sitt

arbete i samma omfattning som före ledigheten.

Om en arbetstagare vill utnyttja sin rätt att återuppta sitt arbete, skall

arbetstagaren snarast möjligt underrätta arbetsgivaren om detta.

En arbetsgivare får skjuta på återgången högst en månad efter det att

arbetsgivaren tagit emot underrättelsen.

Anställningsskydd

8 § En arbetstagare får inte sägas upp eller avskedas enbart på grund av

att arbetstagaren begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet enligt denna

lag. Om en arbetstagare ändå sägs upp eller avskedas skall uppsägningen

eller avskedandet ogiltigförklaras, om arbetstagaren begär det.

9 § En arbetstagare som begär eller tar i anspråk sin rätt till ledighet

enligt denna lag är inte skyldig att endast av detta skäl godta

1. några andra minskade anställningsförmåner eller försämrade

arbetsvillkor än sådana som är en nödvändig följd av ledigheten, eller

2. någon annan omplacering än en sådan som kan genomföras inom

ramen för anställningsavtalet och som är en nödvändig följd av

ledigheten.

Skadestånd

10 § En arbetsgivare som bryter mot denna lag skall betala skadestånd

för den förlust som uppkommer och för den kränkning som har inträffat.

Om det är skäligt, kan skadeståndet minskas eller helt falla bort.

Rättegång

11 § Mål om tillämpningen av denna lag handläggs enligt lagen

(1974:371) om rättegången i arbetstvister.

Förs talan med anledning av en uppsägning eller ett avskedande, gäller

34 och 35 §§, 37 §, 38 § andra stycket andra meningen, 39 42 §§ samt

43 § första stycket andra meningen och andra stycket lagen (1982:80) om

anställningsskydd. I fråga om annan talan tillämpas 64 66 och 68 §§

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet på motsvarande sätt.

________________________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-09-08

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet Arne

Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN]

Enligt en lagrådsremiss den 28 augusti 1997 (Arbetsmarknads-

departementet) har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över

förslag till lag om rätt till ledighet för att bedriva näringsverksamhet.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Karin

Renman.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

3 §

Enligt denna paragraf har en arbetstagare rätt till hel ledighet från sitt

arbete under högst sex månader för att bedriva näringsverksamhet.

Arbetstagarens verksamhet får dock inte konkurrera med arbetsgivarens

verksamhet. Denna rätt till ledighet gäller endast under en period hos en

och samma arbetsgivare.

I den allmänna motiveringen uttalas att det givetvis inte finns något

hinder mot att arbetsgivaren beviljar arbetstagaren längre ledighet än

under sex månader men att det då inte blir fråga om ledighet enligt lagen.

Detta uttalande synes emellertid väl kategoriskt.

Arbetsgivaren kan i olika fall bevilja en arbetstagare ledighet för att

bedriva näringsverksamhet trots att villkoren för sådan ledighet inte är

uppfyllda enligt lagen. Utöver den situation som nyss berörts gäller det

bl.a. fall då arbetstagaren beviljas ledighet för flera perioder eller på

deltid eller för att bedriva en verksamhet som i vissa avseenden

konkurrerar med arbetsgivarens verksamhet. Även det fall att

arbetstagaren beviljas ledighet trots att han inte har uppnått den

kvalifikationstid som föreskrivs i 4 § hör hit.

En överenskommelse om ledighet kan givetvis gå ut på att lagens

bestämmelser skall tillämpas trots att villkoren för ledighet enligt lagen

inte är uppfyllda. Huruvida en överenskommelse om ledighet skall anses

ha en sådan innebörd får avgöras efter en tolkning, om parterna inte

uttryckligen har reglerat denna fråga. I vart fall vid smärre avvikelser

från lagens villkor om rätt till ledighet ligger det enligt Lagrådets mening

nära till hands att anta att parterna har utgått från att lagens bestämmelser

ändå skall tillämpas.

10 §

Enligt denna paragraf skall en arbetsgivare som bryter mot lagen betala

skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som

har inträffat. Skadeståndet för kränkning kallas i

författningskommentaren för allmänt skadestånd, i enlighet med den

terminologi som är bruklig inom arbetsrätten när det gäller skadestånd

för detta särskilda slag av ideell skada.

Bestämmelser om allmänt skadestånd finns i ett flertal arbetsrättsliga

lagar. Den centrala bestämmelsen är 55 § i 1976 års

medbestämmandelag. Enligt den bestämmelsen skall vid bedömande om

och i vad mån skada har uppkommit för någon hänsyn tas även till

dennes intresse av att lagens eller kollektivavtalets bestämmelser iakttas

och till övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse.

Liknande formuleringar har tidigare använts i andra lagar och finns

alltjämnt i t.ex. 32 § andra stycket i 1977 års semesterlag. I 1982 års

anställningsskyddslag och några andra lagar från senare tid sägs i stället

att skadestånd för brott mot lagen kan avse bl.a. ersättning för den

kränkning som lagbrottet innebär. Alla dessa skadeståndsbestämmelser

torde innebära att varje lagbrott utgör en sådan kränkning som kan

medföra skyldighet att betala skadestånd, låt vara att denna påföljd i vissa

situationer kan falla bort (jfr prop. 1981/82:71 s. 82).

Den formulering som använts i det remitterade förslaget, och som har

förebild i andra lagar om rätt till ledighet, ger enligt Lagrådets mening

upphov till tvekan om avsikten är att det vid ett brott mot lagen skall

göras en prövning i det enskilda fallet huruvida lagbrottet innebär en

kränkning som kan medföra skyldighet att betala skadestånd. En sådan

tvekan kan uppkomma framför allt när det gäller brott mot föreskrifter av

ordningskaraktär. I sådana fall kan det vara svårt att fastställa eller

uppskatta någon ideell skada som kan tjäna som mått vid

skadeståndsberäkningen (jfr SOU 1975:1 s. 496). När allmänt skadestånd

används i t.ex. medbestämmandelagen och anställningsskyddslagen som

sanktion vid förseelser av detta slag är dess främsta syfte att inskärpa

vikten av att också de formella föreskrifterna iakttas.

Om avsikten inte är att bestämmelsen om allmänt skadestånd i det

remitterade förslaget skall ha någon annan innebörd än de nyss nämnda

bestämmelserna om allmänt skadestånd i bl.a. medbestämmandelagen

och anställningsskyddslagen bör bestämmelsen, för att undanröja all

tvekan om dess innebörd, ges motsvarande lydelse.

ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 11 september 1997.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden

Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:27 Lag om rätt till ledighet för

att bedriva näringsverksamhet.

Prop. 1997/98:27

33

1

Prop. 1997/98:27

Bilaga 1

Prop. 1997/98:27

Bilaga 2

Prop. 1997/98:27

Bilaga 3

Prop. 1997/98:27

Bilaga 4

Prop. 1997/98:27

Bilaga 5

Prop. 1997/98:27