Prop. 1994/95:74

Regeringens proposition

1994/95:74

Återlämnande av kulturföremålProp.

1994/95:74

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 27 oktober 1994

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

 Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kulturdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till lagstiftning för att i svensk rätt

införliva rådets direktiv 93/7/EEG av den 15 mars 1993 om återlämnande av

kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats territorium.

Direktivet skall införlivas som en följd av EES-avtalet.

 Enligt direktivet skall vissa kulturföremål som olagligt förts bort från

en medlemsstat under vissa förutsättningar återlämnas till den statens

territorium.

 De bestämmelser som kräver lagform tas in som ett nytt kapitel i lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m. Reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari

1995.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Lagtext 4

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1988:950) om kulturminnen m.m. 4

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Bakgrund 10

5 EG-direktivet om återlämnande av kultur-

 föremål 11

 5.1 Närmare om direktivets innehåll 11

6 Gällande rätt 13

7 Ett nytt kapitel i kulturminneslagen 14

8 Prövningen av tvister om återlämnande 15

 8.1 Vilka domstolar skall pröva tvisterna? 15

 8.2 Vem skall talan riktas mot? 17

 8.3 Ersättning 17

 8.4 Rättegångskostnader 20

9 Vilken myndighet skall vara centralmyndighet?21

10 Tvångsmedel 22

11 Övriga frågor 24

12 Ikraftträdande 25

13 Författningskommentar 25

Bilaga 1Sammanfattning av promemorian 34

Bilaga 2Promemorians lagförslag 35

Bilaga 3Sammanställning av remissyttranden 40

Bilaga 4Lagrådsremissens lagförslag 43

Bilaga 5Lagrådets yttrande 45

Bilaga 6EG-direktivet i svensk lydelse 52

Bilaga 7EG-direktivet i engelsk lydelse 59

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde

den 27 oktober 1993 66

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

 antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall

införas ett nytt kapitel, 6 kap., av följande lydelse.

6 kap. Återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål

1 § Ett kulturföremål som efter den 31 december 1994 olagligt förts bort från

en stat som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som finns i

Sverige skall på begäran återlämnas till den staten.

Definitioner

2 § Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som

 1. i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konst-

närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa

förfaranden som är förenliga med artikel 36 i Romfördraget, och

 2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är

en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en

integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen

hos ett museum, ett arkiv eller en biblioteksamling.

 Med en offentlig samling avses en samling som ägs av

 _ en stat som avses i 1 §,

 _ en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller

 _ en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del

 finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet.

3 § Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts

från en stats territorium i strid med den statens regler till skydd för

nationella skatter, eller att efter en tidsbegränsad laglig bortförsel föremålet

inte har återlämnats eller något annat villkor för bortförseln har överträtts.

Väckande av talan

4 § Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid

allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som

innehar föremålet.

 Till en ansökan om stämning i mål som avses i första stycket skall fogas dels

en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett kulturföremål,

dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att

föremålet olagligt har förts bort.

 Är annan än den som innehar föremålet ägare, skall domstolen, om ägaren är

känd, underrätta honom om att talan väckts. Detsamma gäller i fråga om den som

har en särskild rätt till föremålet.

5 § Domstolen får på ansökan av den stat från vars territorium ett kultur-

föremål olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd beträffande föremålet.

Därvid skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ rättegångsbalken

tillämpas. Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt

att få egendom återlämnad.

6 § Talan om återlämnande skall väckas inom ett år från det att den åter-

krävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade

det. Talan får dock inte väckas senare än trettio år efter det att föremålet

olagligt fördes bort. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig

samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande

landets lag, får dock talan väckas inom sjuttiofem år efter bortförseln.

 Om bortförseln inte längre är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas.

Ersättning

7 § Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen

räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om

innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av

föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten.

 Den som förvärvat föremålet genom arv, testamente eller gåva är berättigad

till ersättning endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det.

 Ersättningen skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet.

Undersökning

8 § Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den

centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos

någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en

stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om

1. det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas

vid undersökningen,

2. den hos vilken undersökningen skall vidtas skäligen kan befaras undandra sig

att lämna uppgift om han innehar föremålet, och

3. vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som

åtgärden innebär för den som berörs.

 Ansökan skall göras skriftligen.

 Om det skäligen kan befaras att föremålet kan komma att gömmas undan eller

någon annan åtgärd vidtas för att hindra eller försvåra ett återlämnande, får

beslut enligt första stycket meddelas utan att motparten bereds tillfälle att

yttra sig över ansökan. Motparten behöver i så fall inte heller underrättas om

rättens beslut innan undersökningen påbörjas.

 Beslutet gäller omedelbart, om inte annat bestäms.

9 § Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den

centrala myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, trans-

portmedel och andra utrymmen.

 Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra

stycket och 9 § första stycket rättegångsbalken.

 Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra

undersökningen. Därvid tillämpas 16 kap. 10 § utsökningsbalken.

10 § Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala

myndigheten ta hand om föremålet, om det skäligen kan befaras att innehavaren

genom att gömma undan föremålet eller genom att företa någon annan åtgärd

hindrar eller försvårar ett återlämnande.

11 § Den som berörs av ett omhändertagande enligt 10 § kan skriftligen begära

prövning av det vid den tingsrätt som prövade ansökan om tillstånd till

undersökningen. När begäran kommit in skall rätten snarast möjligt och, om det

inte finns synnerliga skäl, senast fjärde dagen därefter hålla förhandling.

 Till förhandlingen skall kallas både den som berörs och den centrala

myndigheten.

 Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den

som berörs skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt,

pågå utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till

det. Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten omedelbart meddela beslut.

12 § Domstolen skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden får

inte sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande får

dock bestå högst tre månader.

13 § Om domstol enligt 5 § fattat beslut om säkerhetsåtgärd beträffande ett

föremål upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla.

Rättegångsbestämmelser

14 § Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är före-

skrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

 Vid handläggningen av frågor som avses i 8 och 11 §§ tillämpas vad som är

föreskrivet i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten

är domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10

kap. rättegångsbalken.

Kostnader

15 § I mål enligt detta kapitel gäller i fråga om rättegångskostnaderna 18 kap.

rättegångsbalken med följande ändringar. Om den återkrävande statens motpart

inte insett eller bort inse att föremålet olagligt förts bort, skall den

återkrävande staten svara för kostnaderna vid tingsrätten. Detsamma gäller under

sådana omständigheter kostnaderna i högre rätt, om de har orsakats av att staten

överklagat. För kostnad som avses i 18 kap. 6 § rättegångsbalken svarar dock

alltid den part som orsakat kostnaden.

16 § Den återkrävande staten svarar för kostnaderna för verkställigheten av en

dom om återlämnande av ett kulturföremål.

Lagval

17 § Om ett olagligt bortfört kulturföremål återlämnats, skall äganderätten

till föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

Kategorier som avses i 6 kap. 2 § första stycket 2Bilaga

 A. 1.Arkeologiska föremål som är äldre än 100 år och som härrör från

 _ utgrävningar och fynd på land eller under vatten,

 _ arkeologiska fyndplatser,

 _ arkeologiska samlingar.

 2. Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga,

historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än 100 år.

 3. Tavlor och målningar som utförts helt för hand, på vilket underlag och i

vilket material som helst[1].

 4. Mosaiker som inte tillhör kategorierna 1 och 2 och teckningar som utförts

helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst1.

 5. Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras

respektive matriser och originalaffischer1.

 6. Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt

samma process som originalet1 och som inte tillhör kategori 1.

 7. Fotografier, film och negativ av dessa1.

 8. Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka eller i

samlingar1.

 9. Böcker som är äldre än 100 år, enstaka eller i samlingar.

 10.Tryckta kartor äldre än 200 år.

 11.Arkiv och däri ingående delar, som är äldre än 50 år, på vilket underlag

och i vilket medium som helst.

 12.a. Samlingar[2] och föremål från zoologiska, botaniska, mineralogiska

eller anatomiska samlingar.

 b. Samlingar2 av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numismatiskt

intresse.

 13.Transportmedel som är äldre än 75 år.

 14.Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1_A13 och som är äldre än

50 år.

 Kulturföremålen i kategorierna A1_A14 omfattas av denna lag bara om deras

värde motsvarar eller överstiger de ekonomiska gränsvärdena under B.

 **Fotnot**

 [1] Som är äldre än femtio år och inte tillhör

 upphovsmannen.

 [2] Enligt definitionen av EG-domstolen i dess dom

 i mål 252/84:

 "Samlarföremål enligt nr 99.05 i Gemensamma

 tulltaxan är föremål som har de egenskaper som

 krävs för att ingå i en samling, dvs. föremål som

 är relativt sällsynta, som normalt inte används för

 sitt ursprungliga ändamål, är föremål för speciella

 transaktioner utanför den normala handeln med

 liknande bruksföremål och är av högt värde".

 Prop. 1994/95:74

 B. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A

 VÄRDE 0 (Noll)

 _ 1 (arkeologiska föremål)

 _ 2 (delar av minnesmärken)

 _ 8 (inkunabler och manuskript)

 _ 11 (arkiv)

 128 000 kr

 _ 4 (mosaiker och teckningar)

 _ 5 (gravyrer)

 _ 7 (fotografier)

 _ 10 (tryckta kartor)

 427 000 kr

 _ 6 (statyer)

 _ 9 (böcker)

 _ 12 (samlingar)

 _ 13 (transportmedel)

 _ 14 (alla andra föremål)

 1 282 000 kr

 _ 3 (tavlor)

 Bedömningen av om villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är uppfyllda

måste göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är det som föremålet

har i den återkrävande medlemsstaten.

3 Ärendet och dess beredning

I en departementspromemoria som upprättats inom Kulturdepartementet Återlämnande

av kulturföremål (Ds 1994:66) föreslås lagstiftning för att med svensk rätt

införliva rådets direktiv 93/7/EEG. Promemorian har remissbehandlats. En

sammanfattning av promemorian och promemorians lagförslag finns i bilagorna 1

och 2. En förteckning av remissinstanserna och en sammanställning av

remissyttrandena återfinns i bilaga 3.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 15 september 1994 att inhämta Lagrådets yttrande över

de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5.

 Lagrådet har bl.a. diskuterat direktivets bestämmelse om ersättning till

innehavaren vid återlämnande av ett kulturföremål (artikel 9 i direktivet,

6 kap. 7 § i författningsförslaget). Lagrådet ifrågasätter om den tolkning av

direktivet som gjorts i remissen är nödvändig. Om så är fallet menar Lagrådet

att en ersättningsskyldighet för svenska staten måste införas. Regeringen, som

finner att Lagrådets tolkning av direktivet skulle innebära att större

förpliktelser läggs på andra stater än direktivet ger uttryck för, kan inte

ansluta sig till Lagrådets synpunkter i denna del. Regeringen återkommer till

frågan i avsnitt 8.3. Lagrådet har också ifrågasatt om reglerna om den centrala

myndighetens befogenhet att genomföra undersökningar (artikel 4 i direktivet och

6 kap. 8-13 §§ i författningsförslaget) är nödvändiga. Om så anses vara fallet

har Lagrådet dock föreslagit vissa ändringar av reglerna. Regeringen som även i

denna del menar att den svenska lagstiftningen inte kan avvika från direktivet

anser att regleringen behövs, men ansluter sig till de ändringar som Lagrådet

föreslagit. Denna fråga behandlas i avsnitt 10. Lagrådet har därutöver framfört

vissa synpunkter av närmast teknisk och redaktionell karaktär. Regeringen

ansluter sig i stort till dessa synpunkter. De behandlas närmare i avsnitt 13.

4 Bakgrund

EES-avtalet trädde i kraft den 1 januari 1994. Avtalet baseras på delar

av EG:s regelverk. EES-avtalet innebär ett åtagande för EFTA-länderna (Schweiz

undantaget) att i sin rättsordning införliva de rättsakter som bilagorna till

avtalet hänvisar till.

 De rättsakter som ingår i EES-avtalet omfattar direktiv, förordningar m.m. som

antagits av EG till och med den 31 juli 1991. Även EG-regler som antagits efter

detta datum skall omfattas av EES-avtalet om de bedöms vara relevanta. Sålunda

har Gemensamma EES-kommittén genom att lägga till ett nytt kap. XXVIII till

bilaga 2 i EES-avtalet beslutat att rådets direktiv nr 93/7/EEG av den 15 mars

1993 om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en

medlemsstats territorium skall ingå i avtalet (se prop. 1993/94:203, bilaga 1 s.

103). Finland, Island, Norge och Sverige har åtagit sig att före den 1 januari

1995 införliva direktivet med sina respektive rättsordningar. Direktivet i

svensk översättning och i dess engelska lydelse fogas till denna lagrådsremiss

som bilaga 6 och 7.

 Det kan i sammanhanget nämnas att direktivet har vissa beröringspunkter med

det arbete som det särskilda organet Unidroit bedriver för att få till stånd en

konvention om återlämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål.

5 EG-direktivet om återlämnande av kulturföremål

Enligt direktivet om återlämnande av kulturföremål skall ett kulturföremål som

olagligt förts bort från en medlemsstats territorium under vissa förutsättningar

återlämnas till den staten. Det behöver inte vara fråga om stulna eller på annat

sätt olovligt åtkomna föremål. Det avgörande är att det skett en olaglig

bortförsel.

 Direktivet har tillkommit för att när den inre marknaden genomförts ge

medlemsstaterna möjlighet att komma åt utförseln av sådana föremål som enligt

lagstiftning, som har stöd i artikel 36 i Romfördraget, utgör nationella skatter

och således kan undantas från den fria rörligheten för varor.

 Direktivet har anknytning till en av rådet år 1992 antagen förordning (EEG) nr

3911/92 om export av kulturföremål. Enligt förordningen krävs det en

exportlicens för utförsel av kulturföremål från EU. Förordningen blir gällande i

Sverige först vid ett eventuellt medlemskap i EU.

5.1 Närmare om direktivets innehåll

Av artikel 1 i direktivet framgår att kulturföremål är sådana föremål som klas-

sas som en nationell skatt (national treasure) enligt lagstiftning eller admini-

strativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i Romfördraget. Föremålet

skall vidare tillhöra någon av de kategorier av föremål och falla inom de

värdegränser som framgår av en bilaga till direktivet. Även föremål som inte

framgår av bilagan är kulturföremål i direktivets mening om de utgör en

integrerad del av offentliga samlingar som framgår av museers, arkivs eller

bibliotekssamlingars inventarieförteckningar eller är inventarier i kyrkliga

institutioner. Med offentliga samlingar avses samlingar som tillhör en

medlemsstat, en lokal eller regional myndighet eller en institution vars verk-

samhet helt eller till väsentlig del bekostas av staten eller av en lokal eller

regional myndighet.

 Ett kulturföremål anses ha olagligt förts bort om det förts från en stats

territorium i strid med dess regler om skydd för nationella skatter eller i

strid med rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål, eller

inte återlämnats efter en tidsbegränsad laglig bortförsel eller någon annan

överträdelse skett av ett villkor som ställts för tillstånd till en sådan

bortförsel.

 Av artikel 13 framgår att direktivet endast avser föremål som bortförts efter

den 31 december 1992.

 Med återlämnande avses enligt artikel 1 kulturföremålets faktiska återlämnande

till den stats territorium som det förts bort från.

 Enligt artikel 3 skall medlemsstaterna utse en eller flera centrala myndig-

heter som skall utföra vissa i artikel 4 och 6 angivna uppgifter. Central-

myndigheterna skall enligt artikel 4 samarbeta med sina motsvarigheter i andra

länder och därvid särskilt

1. på begäran av en annan medlemsstat söka efter ett visst kulturföremål som

 olagligt bortförts från dess territorium och fastställa vem som innehar

 föremålet,

2. underrätta berörda medlemsstater när ett kulturföremål påträffas som kan

 antas ha blivit olagligt bortfört,

3. ge de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten möjlighet att

 fastställa om ett enligt punkten 2 påträffat föremål är ett kulturföremål,

4. vidta alla nödvändiga åtgärder för att ett sålunda påträffat föremål bevaras,

5. genom tillfälliga åtgärder förhindra att ett återlämnandeförfarande undviks,

 och

6. agera förmedlare mellan den återkrävande staten och den som innehar föremålet

 och därvid underlätta för parterna att få till stånd ett skiljeförfarande.

 Myndigheterna i den återkrävande staten har två månader på sig att enligt

punkten 3 undersöka föremålet. Om det inte görs inom denna tid behöver den

centrala myndigheten inte lämna bistånd enligt punkterna 4 och 5.

 När talan om återlämnande väckts skall enligt artikel 6 den centrala myn-

digheten i det återkrävande landet underrätta motsvarande myndighet i det krävda

landet. Den sistnämnda myndigheten skall därefter genast underrätta de centrala

myndigheterna i de andra medlemsstaterna.

 Den stat från vars territorium föremålet förts kan enligt artikel 5 vid dom-

stol i det land där föremålet befinner sig väcka talan om återlämnande. Talan

skall riktas mot den som innehar föremålet för egen räkning eller _ och om någon

sådan innehavare inte finns _ mot den som innehar det för annans räkning. För

att talan skall kunna upptas till prövning skall till stämningsansökan bifogas

en handling som beskriver det aktuella föremålet med en förklaring om att det är

ett kulturföremål. Vidare skall bifogas en förklaring av den behöriga

myndigheten i den återkrävande staten om att kulturföremålet blivit olagligt

bortfört.

 I artikel 15 sägs att direktivet inte skall inverka på möjligheterna för en

medlemsstat eller den som frånstulits ett kulturföremål att annars inleda rätte-

gång, vare sig det är fråga om brottmål eller om tvistemål.

 Artikel 7 innehåller regler om preskription. Talan om återlämnande skall

väckas senast inom ett år från det att den återkrävande staten fick kännedom om

kulturföremålets belägenhet och vem som innehade det för egen eller annans

räkning. Under alla förhållanden får talan inte väckas när mer än 30 år gått

sedan den olagliga bortförseln ägde rum. För offentliga samlingar och kyrkliga

föremål gäller en längre tidsfrist räknat från bortförseln, 75 år. För att den

längre fristen skall gälla för kyrkliga föremål krävs dock att det finns

särskilda regler till skydd för sådana föremål i det återkrävande landet. De

särskilda reglerna om längre frister gäller emellertid inte för länder som sak-

nar tidsfrister eller när det i bilaterala avtal fastställts längre frister.

Ytterligare en begränsning är att talan om återlämnande skall ogillas om

bortförseln inte längre är olaglig när talan väcks.

 Av artikel 9 framgår att om ett föremål skall återlämnas, den som innehar det

för egen räkning är berättigad till skälig ersättning. Förutsättningen är att

innehavaren var i god tro när han förvärvade föremålet. Om föremålet förvärvats

genom arv eller gåva skall innehavaren inte behandlas förmånligare än den som

han förvärvade föremålet från. Bevisbördan i fråga om innehavarens goda tro

skall avgöras av lagen i den stat där saken prövas. Ersättningen skall betalas

av den återkrävande staten när föremålet återlämnas.

 Enligt artikel 10 skall kostnaderna för att verkställa ett återlämnande be-

talas av den återkrävande staten. Detsamma gäller för centralmyndighetens kost-

nader för att bevara förmålet.

 I artikel 11 föreskrivs att betalning av ersättning enligt artiklarna 9 och 10

inte skall påverka den återkrävande statens rätt att kräva betalning av dem som

var ansvariga för den olagliga bortförseln.

 I artikel 12 sägs att äganderätten till föremålet efter det att återlämnande

skett avgörs av lagen i den återkrävande staten.

 Att tillämpningen av direktivet kan utsträckas framgår av artikel 14. Enligt

denna får medlemsstaterna låta även föremål som inte framgår av direktivet

omfattas av reglerna. Vidare kan de låta direktivet också avse krav som grundar

sig på bortförsel som ägt rum före den 1 januari 1993.

 Artiklarna 16 och 17 innehåller administrativa bestämmelser.

 Enligt artikel 18 skall medlemsstaterna ha införlivat direktivet inom nio

månader från dess antagande, dvs. senast den 15 december 1993. Vissa stater har

dock fått den tiden utsträckt till ett år.

 Regler om övergripande anpassningar finns i protokoll 1 till EES-avtalet.

6 Gällande rätt

Svensk rätt innehåller inga regler om återlämnande av egendom på den grunden att

den olagligt förts från ett annat land. Däremot finns regler som innebär att den

som olovligen berövats ett föremål kan få tillbaka det.

 Av 2 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre framgår att den som

förvärvat lösöre av någon som hade det i sin besittning men inte hade rätt att

förfoga över det blir ägare till egendomen om han fått den i sin besittning och

var i god tro. Den som på grund av godtrosförvärvet förlorat äganderätten till

föremålet har enligt 4 § samma lag rätt att få tillbaka det mot lösen.

 Den som är i ond tro blir däremot inte ägare till föremålet. Ägaren eller

någon annan som har rätt till föremålet _ exempelvis en panthavare _ har i så

fall rätt att få tillbaka föremålet utan lösen. Ett olagligt bortfört

kulturföremål kan således komma att återlämnas om det t.ex. stulits före den

olagliga bortförseln. Det skall i så fall återlämnas till ägaren eller annan som

har rätt till föremålet. Regler av detta innehåll finns i lagen (1974:1066) om

förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.

 I 5 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. finns bestämmelser om skydd mot

utförsel av vissa äldre kulturföremål. Den som från Sverige vill föra ut

kulturföremål som anges där skall ha tillstånd till utförseln. Tillstånd skall

lämnas om föremålet inte är av stor betydelse för det nationella kulturarvet.

Dessa bestämmelser bildar ramen för när Sverige med stöd av direktivet kan

begära återlämnande av ett föremål.

7 Ett nytt kapitel i kulturminneslagen

 Regeringens förslag: Direktivets regler skall införlivas med svensk rätt genom

 att tas in i författning. De regler som kräver lagform tas in i ett nytt

 kapitel i kulturminneslagen.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Införlivande av direktivets regler bör ske

genom att reglerna arbetas om till svensk författningstext, s.k. transformation.

Många av reglerna måste ges lagform, eftersom de avser ingrepp i enskilds

ekonomiska förhållanden (jfr 8 kap. 2 § regeringsformen, RF). Även de

processuella reglerna måste ha lagform (jfr 11 kap. 4 § RF). Det kan dessutom

bli fråga om inskränkningar i de grundläggande fri- och rättigheterna (2 kap. 6

§ jämfört med 8 kap. 1 § RF).

 Av lag bör därför framgå under vilka förhållanden återlämnande skall ske. I

lag bör alltså regleras vad som avses med kulturföremål och olagligt bortförd,

när preskription inträder och vem talan skall riktas mot. Vidare bör av lag

framgå i vilken utsträckning ersättning kan utgå när ett föremål skall åter-

lämnas. Bestämmelsen i artikel 10 om att den återkrävande staten skall betala

kostnaderna för verkställigheten av en dom avviker från normalfallet, att den

mot vilken verkställigheten sker slutligen skall svara för sådana kostnader. Det

bör därför framgå av lagen att det är den återkrävande staten som svarar för

kostnaderna. Vissa bestämmelser om den centrala myndighetens uppgifter, såsom

formerna för efterforskning av föremål, bör preciseras i lag. Detsamma gäller

regeln om val av lag i artikel 12. Sammanfattningsvis kräver införlivandet av

artiklarna 1, 2, 4.1, 4.5, 5, 7_10, 12 och 13 helt eller delvis lagstöd.

Lämpligen bör dessa bilda ett nytt kapitel i lagen om kulturminnen m.m.

 Vissa regler behöver inte lagstöd utan kan framgå av förordning. Detta gäller

artiklarna 3, 4 och 6 som i huvudsak anger vilka uppgifter centralmyndigheten

skall fullgöra. I fråga om delar av artikel 4 krävs dock som nämnts dessutom

lagstöd.

 Några av direktivets regler behöver emellertid inte föranleda några åtgärder

från svensk sida. Enligt artikel 10 skall _ utöver vad som redan nämnts _ den

återkrävande staten svara för de kostnader den centrala myndigheten haft för att

bevara föremålet. Detta berör inte enskilda utan är en fråga staterna emellan

och behöver därför inte närmare regleras. Svensk rätt står inte i strid med

artiklarna 9 andra stycket, 11 och 15. Därför behövs ingen åtgärd för att in-

förliva dem. Inte heller artikel 14 föranleder någon åtgärd, eftersom den ger

möjlighet men inte skyldighet att återlämna fler föremål än som framgår av

direktivet. Slutligen vänder sig artiklarna 16_18 direkt till staterna och

fordrar ingen ytterligare reglering.

 De regler som inte kräver lagform avser regeringen att införliva med svensk

rätt genom en ändring i förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m.

8 Prövningen av tvister om återlämnande

8.1 Vilka domstolar skall pröva tvisterna?

 Regeringens förslag: Tvister om återlämnande av kulturföremål och frågor om

 ersättning till innehavaren handläggs av allmän domstol enligt reglerna för

 indispositiva tvistemål. Målen tas upp vid svarandens tvistemålsforum.

 Promemorians förslag: I promemorian föreslås att tvister om återlämnande

kulturföremål skall handläggas enligt reglerna för indispositiva tvistemål och

att frågor om ersättning till innehavaren enligt reglerna för dispositiva

tvsitemål. Vidare föreslås att Stockholms tingsrätt ensamt skall vara behörig

att som första instans ta upp sådana mål och ärenden.

 Remissinstanserna: Godtrosförvärvsutredningen föreslår att tvister om

återlämnande av kulturföremål handläggs som dispositiva tvistemål. Dom-

stolsverket, Riksantikvarieämbetet och Godtrosförvärvsutredningen är kritiska

till att Stockholms tingsrätt görs till specialforum. Domstolsverket menar

vidare att det bör övervägas om det inte är lämpligt att göra lagen (1946:807)

om handläggning av domstolsärenden (ärendelagen) tillämplig på tvisterna.

 Skälen för regeringens förslag: I direktivet sägs endast att talan skall

väckas hos den behöriga domstolen.

 Direktivet avser ett anspråk som grundar sig på att en överträdelse skett av

regler om utförsel av kulturföremål. Verkan av direktivets regler är endast att

innehavaren inte får ha föremålet i Sverige om han förlorar målet. Indirekt kan

det dock leda till att innehavaren helt förlorar rätten till föremålet. I vissa

stater blir nämligen föremål som olagligt förts bort automatiskt statlig egen-

dom. I andra länder, såsom Sverige, torde ett olagligt bortfört föremål kunna

förverkas till staten.

 I den mån en ren talan om återställande av besittning kan föras skall den

prövas av allmän domstol och handläggas som ett tvistemål. Detta talar för att

tvister om återlämnande bör prövas av allmän domstol i den ordning som gäller

för tvistemål. I och för sig skulle även ärendelagen kunna vara tillämplig. Den

är dock _ i sin nuvarande utformning _ i första hand avsedd för frågor som

kräver mindre omfattande handläggning. Det är inte givet att tvister om

återlämnade kommer att vara av den beskaffenheten. Frågor om återlämnande av

kulturföremål bör därför prövas av allmän domstol i den ordning som gäller för

tvistemål.

 En begäran om att ett föremål skall återlämnas bör ses som ett offentlig-

rättsligt grundat anspråk. Mot bakgrund av bl.a. detta föreslogs i promemorian

att reglerna för indispositiva tvistemål skulle tillämpas och att domstolen

följaktligen skulle ha ett ansvar för att utredningen blir fullständig. Mot

detta har Godtrosförvärvsutredningen anfört att frågan om återlämnande framstår

som dispositiv och bör kunna avgöras på annat sätt än genom dom. Indispositiv

handläggning innebär dock inte att parterna inte kan träffa en överenskommelse

om återlämnande av kulturföremålet. Det är ju inte fråga om ett rättsförhållande

som endast kan bestämmas genom dom. För att överenskommelsen skall gälla krävs

dock att en eventuell talan om återlämnande återkallas.

 Regeringen delar promemorians bedömning att anspråkets offentligrättsliga

grund medför att krav på återlämnande bör handläggas enligt reglerna för

indispositiva tvistemål.

 Frågan om ersättning till innehavaren har ett direkt samband med kravet på

återlämnande. Intresset av att avgörandet blir materiellt riktigt är lika starkt

i denna del som när det gäller frågan om återlämnande. Därför bör också frågan

om ersättning handläggas enligt de regler som gäller för indispositiva

tvistemål.

 Flera remissinstanser har haft invändningar mot att Stockholms tingsrätt skall

vara specialforum. De anser bl.a. att antalet mål torde bli så få att inte någon

domstol kan upparbeta särskild kompetens på området. Regeringen ansluter sig

till dessa synpunkter. Det skulle dessutom kunna medföra ökade kostnader för den

enskilde. Därför bör mål och ärenden om återlämnande av kulturföremål tas upp av

den domstol som är behörig enligt vanliga regler, dvs. som regel domstolen i den

ort där svaranden har sitt hemvist (jfr 10 kap. 1 § rättegångsbalken).

8.2 Vem skall talan riktas mot?

 Regeringens förslag: Talan skall riktas mot den som faktiskt innehar

 föremålet för egen eller annans räkning.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Godtrosförvärvsutredningen menar att med innehavare bör

avses den som har saken i sin besittning.

 Skälen för regeringens förslag: I artikel 5 i direktivet sägs att talan skall

riktas mot innehavaren, eller om sådan saknas, mot mellanhanden. Enligt artikel

1.6_7. är innehavaren den som fysiskt innehar föremålet för egen räkning. Med

mellanhanden avses den som fysiskt innehar föremålet för annans räkning.

 Direktivets begrepp innehavare och mellanhand har, som Godtrosför-

värvsutredningen påpekat, inte någon koppling till det svenska besittnings-

begreppet. Med besittning förstås att en person innehar en sak. I första hand

avses därmed att saken är under någons omedelbara kontroll, s.k. omedelbar

besittning. Exempelvis har den besittning till en sak som har saken på sig eller

nycklarna till det hus där saken finns. Besittning kan också vara medelbar. Den

omedelbara kontrollen över saken utövas då av någon annan. Den som t.ex. lämnat

ett föremål för renovering till en konservator har besittning till föremålet

trots att det befinner sig hos annan (se Håstad, Sakrätt avseende lös egendom, 4

uppl. s. 45).

 Direktivets innehavare torde normalt vara den som har omedelbar besittning

till saken. Om konservatorn i det ovan nämnda exemplet fått hand om saken är

dock innehavaren inte längre innehavare i direktivets mening. Det fysiska

innehavet har ju gått över till någon annan, mellanhanden. Denne innehar

föremålet för den förutvarande innehavarens räkning. Innehav i direktivets

mening och besittning har alltså inte samma innebörd. Detta har bl. a. betydelse

för rätten till ersättning (se nästa avsnitt). Talan skall således riktas mot

den som innehar föremålet för egen eller annans räkning.

8.3 Ersättning

 Regeringens förslag: Om ett kulturföremål skall återlämnas har den som

 innehar föremålet för egen räkning rätt till skälig ersättning om han eller

 hon visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet

 och i fråga om hur föremålet förts från det återkrävande landet.

 Promemorians förslag överenstämmer i huvudsak med regeringens.

 Prop. 1994/95:74

 Remissinstanserna har i huvudsak lämnat förslaget utan erinran.

 Lagrådet har satt i fråga om den tolkning av bestämmelsen om ersättning i

artikel 9 som gjorts i lagrådsremissen är nödvändig. Om detta är fallet menar

Lagrådet att en ersättningsskyldighet för svenska staten måste införas.

Ersättningen skall utgå endast om rätt till ersättning förelegat om föremålet

innehafts för egen räkning.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 9 i direktivet är den som

innehar ett föremål för egen räkning under vissa förutsättningar berättigad till

ersättning om föremålet återlämnas. Det betyder att den som innehar föremålet

för annans räkning däremot inte kan få någon ersättning och inte heller den för

vars räkning föremålet innehas.

 Lagrådet har ansett att en närmare granskning av de olika artiklarna i

direktivet ger vid handen att det inte kan uteslutas att artikel 9 fått ett icke

avsett innehåll och att det därför kan sättas i fråga om den tolkning av

bestämmelsen som gjorts i lagrådsremissen är nödvändig.

 Regeringen som i och för sig anser att direktivets utformning kan diskuteras

och att den kan medföra mindre tillfredsställande resultat, kan dock inte

ansluta sig till Lagrådets tolkning. En reglering i svensk rätt i enlighet med

Lagrådets tolkning skulle medföra förpliktelser för andra stater utöver vad som

direkt framgår av direktivet. Om ett direktiv leder till från svenska

utgångspunkter oacceptabla konsekvenser får detta lösas nationellt.

 Lagrådet har också föreslagit att den för vars räkning föremålet innehas och

som inte kan tillerkännas ersättning av den återkrävande staten i stället skall

kunna få ersättning av svenska staten. Lagrådet anför att enligt 2 kap. 18 §

regeringsformen varje medborgare vilkens egendom tas i anspråk genom

expropriation eller eller annat sådant förfogande skall vara tillförsäkrad

ersättning enligt grunder som bestäms i lag. I vart fall torde, enligt Lagrådet,

nämnda grundlagsbestämmelse eller grunderna för den vara tillämpliga om någon

genom återlämnande av ett kulturföremål förlorar äganderätten eller annan

särskild rätt till föremålet.

 Enligt regeringens mening torde det dock i dessa fall inte kunna hävdas att

det är fråga om expropriation eller annat sådant liknande förfogande. Genom

återlämnandet avgörs ju inte frågan om äganderätten. Ett återlämnande innebär

endast att föremålet flyttas till ett annat land. Vem som har rätt till

föremålet avgörs därefter enligt det landets lag. Den som måste återlämna

föremålet kan också ha möjlighet att rikta talan om ersättning mot någon annan,

t.ex. den som han förvärvat föremålet av.

 För att man överhuvudtaget skall vara ersättningsberättigad krävs ju också att

man iakttagit vederbörlig omsorg och uppmärksamhet. Eftersom det här normalt är

fråga om föremål till mycket höga värden och det således kan antas att det är på

området sakkunniga personer som handlar med dem, är det svårt att föreställa sig

en situation där man inte varit medveten om aktuella regler. Det bör i

sammanhanget nämnas att lagstiftningen inte har någon retroaktiv verkan utan

endast avser föremål som olagligt har förts bort efter lagens ikraftträdande.

Även om man rent hypotetiskt utgår från att en situation ändå skulle kunna

uppstå där en godtroende enskild person tvingas lämna ifrån sig föremålet utan

att kunna få ersättning blir det ju aldrig fråga om att en enskild genom

expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå egendom till det

allmänna i Sverige eller någon enskild, vilket är vad som omfattas av

regleringen i 2 kap. 18 § regeringsformen. Sammantaget är regeringen därför av

uppfattningen att det inte är fråga om en åtgärd som omfattas av 2 kap. 18 §

regeringsformen och att därför en reglering av det slag Lagrådet föreslagit inte

behövs.

 För den nu framförda uppfattningen talar också det förhållandet att ett

motsatt synsätt skulle leda till att direktivet också skall anses oförenligt med

artikel 1 i tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen angående skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Detta kan inte

ha varit avsikten. Skulle en konflikt anses föreligga får man utgå från att

inkorporeringen av europakonventionen gör att bestämmelsen inte tillämpas. På

samma sätt torde i det fallet konventionens tillämpning inom EG-rätten medföra

att direktivet är ogiltigt i motsvarande mån. Regeringen avser att i lämpligt

sammanhang ta upp frågan om direktivets utformning i nu angivet avseende och

försöka få ett förtydligande till stånd.

 Enligt direktivet skall innehavaren för att vara berättigad till ersättning ha

visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet. Det

kan uppfattas som att innehavaren är berättigad till ersättning även om han

efter förvärvet olagligt fört bort föremålet. Det torde dock inte vara avsett

att artikeln skall tolkas på det sättet. Frågan har berörts i ett s.k.

explanatory memorandum från EG-kommissionen (Com /91/ 447 final _ SYN 382). I

detta memorandum kommenteras inte den slutliga versionen av direktivet. Den

aktuella artikeln är dock i allt väsentligt oförändrad. I memorandumet sägs att

en ägare som själv olagligt för bort föremålet eller låter någon annan göra det

aldrig kan vara berättigad till ersättning.

 Dessa uttalanden kan inte tillmätas samma vikt som traditionella för-

arbetsuttalanden i svensk lagstiftning. De antyder dock att tanken inte varit

att endast sådant som inträffat före förvärvet skall tillmätas betydelse. Det

framstår också som rimligt att den som stått bakom den olagliga utförseln inte

skall vara berättigad till ersättning. Mot bakgrund härav bör det utryckligen

framgå att den omsorg och uppmärksamhet innehavaren skall ha visat även skall

avse hur föremålet förts från den återkrävande statens territorium.

 Innehavaren torde ha bevisbördan för att sådan omsorg och uppmärksamhet visats

att han är berättigad till ersättning.

 I direktivet sägs att ersättningen skall vara skälig. Den närmare innebörden

av detta framgår dock inte. Det är då vanskligt att ge några bestämda anvis-

ningar om hur ersättningen skall beräknas.

 I det nämnda memorandumet från kommissionen sägs att ersättningen inte

nödvändigtvis behöver motsvara vad förvärvaren betalat för föremålet. Den kan

vara både större och mindre, eftersom även andra omständigheter måste beaktas,

som föremålets värde i handeln, affektionsvärdet för förvärvaren, nedlagda

kostnader för föremålets bevarande och om förvärvaren _ enligt den återkrävande

statens lag _ förblir ägare till föremålet.

 Som tidigare nämnts (se avsnitt 8.1.) kan en indirekt effekt av återlämnandet

vara att innehavaren helt förlorar rätten till föremålet. Detta talar starkt för

att utgångspunkten bör vara att ersättningen skall motsvara förlusten av

föremålet. Bestämmelserna i 5 § lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre

torde i så fall kunna vara till viss ledning vid den närmare beräkningen av

ersättningen.

 Om innehavaren behåller någon rätt till föremålet efter återlämnandet bör det

dock beaktas. Skulle det exempelvis stå klart att innehavaren behåller

äganderätten till föremålet även efter återlämnandet torde ersättningen i första

hand komma att avse de kostnader och olägenheter som är en följd av att

föremålet förs tillbaka till den återkrävande staten. Olägenheten av att inte

kunna disponera föremålet i Sverige kan dock vara betydande och det kan leda

till att ersättningen bör fastställas till nästan samma belopp som skulle utgått

om innehavaren helt förlorat förfoganderätten. Ersättningen torde dock som regel

inte kunna bli lika stor som för den som förlorat äganderätten; innehavaren har

ju normalt sett kvar möjligheten att sälja föremålet.

 Det kan vara svårt att i en process om återlämnande klarlägga hur ett

äganderättsanpråk kommer att bedömas i den återkrävande staten. För undvikande

av rättsförluster bör det ankomma på den återkrävande staten att visa att

innehavaren behåller rätten till föremålet även efter ett återlämnande.

 I artikel 9.4 i direktivet sägs att den återkrävande staten skall betala

ersättningen vid återlämnandet av föremålet. Lagrådet har föreslagit att en be-

stämmelse om det tas in i lagen. Regeringen anser det inte vara nödvändigt,

eftersom den återkrävande statens skyldighet att betala ersättningen vid

återlämnandet följer redan av direktivet. Det bör undvikas att i svensk lag ta

in bestämmelser som direkt riktar sig till en annan stat.

8.4 Rättegångskostnader

 Regeringens förslag: Som huvudregel skall rättegångskostnaderna fördelas på

 samma sätt som i tvistemål i allmänhet. Det betyder att den som förlorar

 målet också får betala rättegångskostnaderna. Den återkrävande staten skall

 dock svara för rättegångskostnaderna om motparten inte insett eller bort

 inse att föremålet blivit olagligt bortfört. Promemorians förslag: I

 promemorian förelås inte några särskilda regler om fördelningen av

 rättegångskostnader.

 Remissinstanserna: Svea hovrätt föreslår att rättegångskostnadsreglerna

utformas efter förebild av 7 kap. 1_3 §§ expropriationslagen (1972:719).

Godtrosförvärvsutredningen menar att en särreglering i fråga om hur

kostnadsansvaret skall fördelas bör övervägas.

 Regeringens förslag: Huvudregeln när det gäller fördelningen av

rättegångskostnader är att den part som förlorar målet skall svara för kost-

naderna (18 kap. 1 § rättegångsbalken). Det bör som regel gälla även i mål om

återlämnande av kulturföremål. Det är ju rimligt att den får stå för rätte-

gångskostnadena som själv fört bort föremålet från den återkrävande staten eller

känt till bortförseln. Om han däremot inte har haft skäl att misstänka att

föremålet olagligt förts bort är läget ett annat. Den som på så sätt inte är

klandervärd bör inte drabbas av ansvaret för rättegångskostnader.

 Reglerna om fördelningen av rättegångskostnaderna när motparten inte haft

anledning att misstänka att en olaglig bortförsel ägt rum bör utformas på i

huvudsak det sätt som Svea hovrätt föreslagit. Det innebär att den återkrävande

staten svarar för motpartens rättegångskostnader i första instans och

kostnaderna i högre instans om staten överklagar den lägre instansens dom.

Skulle den enskilde överklaga tingsrättens eller hovrättens dom bör dock vanliga

regler om fördelningen av rättegångskostnader gälla, vilket betyder att han får

betala rättegångskostnaderna i högre instans om överklagandet inte bifalls. En

sådan ordning ryms enligt regeringens uppfattning väl inom ramen för artikel 9 i

direktivet.

9 Vilken myndighet skall vara central myndighet?

 Regeringens förslag: Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer skall

 vara central myndighet.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna: Statens konstmuseer uttrycker tveksamhet i fråga om att

Riksantikvarieämbetet skall söka efter olagligt bortförda kulturföremål.

Stiftelsen Nordiska museet avstyrker förslaget i denna del och menar att den

uppgiften bör anförtros polis- eller tullmyndighet.

 Skälen för regeringens förslag: Som nämnts skall enligt artikel 3 utses en

eller flera centrala myndigheter med i artiklarna 4 och 6 angivna uppgifter.

 De föremål som kan begäras återlämnade behöver inte vara åtkomna genom brott.

Införseln av dem till Sverige utgör inte någon överträdelse av svenska

bestämmelser. Därför är det inte lämpligt att vare sig polis- eller

tullmyndighet anförtros uppgiften att söka efter olagligt bortförda kultur-

föremål.

 Det finns inte skäl att räkna med att bestämmelserna skall behöva tillämpas

ofta och uppgiften att vara central myndighet bör därför inte bli så betungande.

Mot den bakgrunden är det lämpligt att en befintlig myndighet kan anförtros

uppgifterna. Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

(Riksantikvarieämbetet) är den centrala förvaltningsmyndigheten för frågor om

kulturmiljövård. Till myndigheten hör bl.a. Statens historiska museum, Kungl.

myntkabinettet och Medelhavsmuseet. Riksantikvarieämbetet har stor kompetens på

kulturområdet. och torde vara mest lämpat att anförtros uppgiften att vara

central myndighet. I den mån Riksantikvarieämbetet inte har tillräckliga

kunskaper om en viss föremålskategori bör det kunna lösas genom samarbetet med

andra kulturhistoriska institutioner och museer.

 En av de uppgifter som den centrala myndigheten skall utföra är enligt artikel

4.6 att agera som förmedlare mellan den återkrävande staten och innehavaren.

Enligt bestämmelsen får myndigheten vidare underlätta genomförandet av ett

skiljeförfarande i enlighet med nationell lagstiftning. Detta skall inte

utesluta en senare domstolsprocess. Enligt svensk rätt är det i princip

uteslutet att avgöra en tvist i domstol sedan den prövats av skiljemän.

Direktivets bestämmelse medför emellertid inte någon förpliktelse för

myndigheten att agera på detta sätt. Mot bakgrund härav behöver inte och bör

inte heller artikeln införlivas med svensk rätt såvitt gäller anordnandet av

skiljeförfarande.

 Riksantikvarieämbetet bör också vara verksamt när det gäller kulturföremål som

förts bort från Sverige. Därför bör ämbetet ta emot underrättelser från andra

centrala myndigheter. Vidare bör ämbetet vara den myndighet som kontrollerar att

det är fråga om ett kulturföremål när det gäller utomlands påträffade föremål

som kan ha olagligt förts bort från Sverige. Bestämmelser om detta kan tas in i

förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m.

10 Tvångsmedel

 Regeringens förslag: Den centrala myndigheten skall kunna få tillträde till

 lokaler m.m. för att söka efter olagligt bortförda kulturföremål. Tillstånd

 till en sådan undersökning skall lämnas av domstol. Om det föremål som

 undersökningen avser påträffas, skall den centrala myndigheten kunna ta hand

 om föremålet om det kan befaras att den som innehar föremålet kommer att

 förhindra ett återlämnande. Den som berörs av beslutet skall kunna få det

 prövat av domstol. Ett omhändertagande skall inte kunna bestå längre än tre

 månader.

 Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

 Remissinstanserna har i huvudsak lämnat förslaget utan erinran.

 Lagrådet har satt i fråga om bestämmelserna behövs. I andra hand har Lagrådet

föreslagit en viss modifikation av bestämmelserna.

 Skälen för regeringens förslag: En av de viktigaste uppgifterna som ankommer

på den centrala myndigheten är den som nämns i artikel 4.1, nämligen att söka

efter ett visst kulturföremål som blivit olagligt bortfört och att identifiera

den som innehar föremålet. För att sådana efterforskningar skall bli effektiva

bör den centrala myndigheten kunna få tillträde till byggnader och andra ställen

där ett eftersökt föremål kan finnas. Ett sådant förfarande kräver stöd i lag.

 Lagrådet har anfört att direktivets krav kan uppfyllas utan de föreslagna

reglerna. Därvid har Lagrådet hänvisat till den föreslagna regeln om

säkerhetsåtgärd (6 kap. 5 § ) och det faktum att biträde till en utländsk stat

kan lämnas som rättshjälp i brottmål. Enligt regeringens mening räcker dock inte

detta för att uppfylla direktivets krav. Det krävs därutöver att den centrala

myndigheten ges möjlighet att fullgöra sin uppgift. Regeringen är dock beredd

att följa Lagrådets förslag om hur bestämmelserna bör utformas.

 Mot bakgrund härav bör bestämmelser införas som ger myndigheten möjlighet att

hos domstol ansöka om tillstånd att utföra en s.k. undersökning för att söka

efter särskilt angivna kulturföremål. Bestämmelserna kan lämpligen delvis

utformas på samma sätt som motsvarande bestämmelser i

47_53 §§ konkurrenslagen (1993:20). Det innebär att domstolen skall lämna

tillstånd om det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet

påträffas och om proportionalitet råder mellan åtgärdens vikt å ena sidan och

intrånget eller menet för de berörda å andra sidan. Det skall dessutom skäligen

kunna befaras att den hos vilken undersökningen avses äga rum kommer att undvika

att lämna uppgift om han innehar föremålet. För att syftet med undersökningen

inte skall gå om intet bör domstolen kunna underlåta att kommunicera ansökan och

domstolens beslut med motparten. I enlighet med förslag av Lagrådet skall dock

detta ske endast när det finns risk att undersökningen annars kan komma att bli

verkningslös. Av samma skäl bör ett tillstånd till undersökning omedelbart kunna

verkställas. Med hänsyn till de krav som ställs för ett tillstånd och till att

domstol skall pröva frågan måste rättssäkerhetsintresset anses väl tillgodosett.

 Fråga om tillstånd till undersökning av detta slag bör prövas av samma slags

domstolar som prövar mål om återlämnande.

 Om den som drabbas av undersökningen motsätter sig att den genomförs bör den

centrala myndigheten ha möjlighet att begära handräckning av krono-

fogdemyndigheten. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit bör dock inte gälla

några särregler för kommunikation av ansökan om handräckning.

 Om det kulturföremål som undersökningen avser påträffas skall central-

myndigheten kunna ta hand om det. För det krävs att det finns risk för att

föremålet göms undan eller att innehavaren på annat sätt undandrar sig ett

återlämnande. Härigenom kan centralmyndigheten fullgöra den uppgift den har

enligt artikel 4.5, nämligen att genom tillfälliga åtgärder förhindra att ett

återlämnandeförfarande undviks. Detta ger också myndigheten möjlighet att _ i

enlighet med artikel 4.4 _ vidta de åtgärder som kan behövas för att bevara

föremålet. Den som berörs bör dock kunna få omhändertagandet prövat av domstol.

Den prövningen bör lämpligen göras av samma domstol som beslutat om

undersökningen. För rättens handläggning bör gälla i huvudsak samma regler som

enligt 27 kap. rättegångbalken gäller för prövningen av beslag. Det betyder

bl.a. att saken skall handläggas skyndsamt.

 Ett omhändertagande skall inte bestå under längre tid än som är oundgängligen

nödvändigt och längst i tre månader. Skulle det stå klart att staten i fråga

inte avser att vidta några åtgärder för att få föremålet återlämnat, skall dock

föremålet omedelbart lämnas över till den som det tagits från.

 Syftet med ett omhändertagande är att göra det meningsfullt för den

återkrävande staten att inleda rättegång mot innehavaren. Behovet av att säkra

föremålet kan dock kvarstå även sedan talan väckts. Därför föreslås att vissa

bestämmelser om kvarstad i rättegångsbalken görs tillämpliga på mål om

återlämnande. Eftersom det endast är stater som kan ansöka om en sådan

säkerhetsåtgärd bör det inte krävas att det ställs säkerhet för den skada som

kan tillfogas motparten.

11 Övriga frågor

 Regeringens förslag: I lagen införs en bestämmelse om att frågan om

 äganderätten till ett kulturföremål efter återlämnandet skall avgöras enligt

 den återkrävande statens lag.

 Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.

 Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran.

 Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen i artikel 12 om att äganderätten

till ett kulturföremål efter återlämnandet skall avgöras enligt den återkrävande

statens lag står i strid med den i Sverige tillämpade lex rei sitae-regeln.

Enligt denna skall i allmänhet sakrättsliga verkningar bedömas enligt sakens

läge vid tidpunkten för den aktuella händelsen. Det betyder att ett köp som

skett i ett annat land i Sverige skall bedömas enligt det andra landets lag. Att

köpet eventuellt skulle ha varit ogiltigt vid en tillämpning av svensk lag

saknar alltså betydelse. Mot bakgrund härav behövs en särskild lagvalsregel för

tvister som avser kulturföremål som återlämnats enligt direktivet.

 I artikel 15 sägs att direktivet inte skall inverka på möjligheten för en

medlemsstat eller den som frånstulits ett kulturföremål att föra talan med

åberopande av andra regler, vare sig det är fråga om brottmål eller om tviste-

mål. Detta betyder att det i fråga om stulna kulturföremål t.ex. kan förekomma

att en stat för talan om återlämnande samtidigt som den som frånstulits

föremålet för talan om bättre rätt. Direktivet ger inte något svar på frågan hur

sådana motstridande krav skall hanteras.

 Av rättegångsbalkens regler följer att mål om bättre rätt och om återlämnande

som avser samma föremål i stor utsträckning kan handläggas gemensamt i en

rättegång.

 Den återkrävande statens rätt att få föremålet återlämnat är inte beroende av

innehavarens rätt till föremålet. Sedan föremålet återlämnats bestäms ägande-

rätten enligt den återkrävande statens lag. I vissa stater blir kulturföremål

som utförts i strid med gällande regler automatiskt statlig egendom om de

återförs. En svensk dom om bättre rätt kan alltså vara av mindre värde när

föremålet väl återlämnats till en annan stat. Den som anser sig ha bättre rätt

till ett föremål torde därför kunna ha en fördel av att framställa sina krav

först efter återlämnandet.

 Godtrosförvärvsutredningen har pekat på möjligheten att den som anser sig ha

bättre rätt till föremålet snabbt söker försäkra sig om äganderätten för att

sedan föra ut eller sälja föremålet till ett land utanför EES. Det borde dock

inte utgöra något stort problem, eftersom reglerna om kvarstad skall tillämpas

även i mål om återlämnande och den återkrävande staten därmed bör ha goda

möjligheter att få kontroll över föremålet.

12 Ikraftträdande

 Regeringens förslag: Bestämmelserna om återlämnande skall tilllämpas endast på

 kulturföremål som olagligt förts bort efter det att lagen trätt i kraft, den 1

 januari 1995.

 Enligt artikel 13 skall direktivet avse kulturföremål som den 1 januari 1993

eller därefter olagligt bortförts. Den svenska lagstiftningen kommer att träda i

kraft först senare. Det innebär att en direkt tillämpning av artikelns be-

stämmelser skulle ge regelverket retroaktiv verkan. För att undvika detta har

den Gemensamma EES-kommittén beslutat att i fråga om Finland, Island, Norge och

Sverige artikel 13 skall läsas så att den avser föremål som olagligt bortförts

först den 1 januari 1995 eller därefter.

 De föreslagna lagreglerna bör träda i kraft den 1 januari 1995.

13 Författningskommentar

1 §

Ett kulturföremål som efter den 31 december 1994 olagligt förts bort från en

stat som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som finns i

Sverige skall på begäran återlämnas till den staten.

 I paragrafen återfinns regeln om återlämnande. För att ett återlämnande skall

kunna komma i fråga krävs att en rad förutsättningar är uppfyllda. Det skall

vara fråga om ett kulturföremål, vilket definieras i 2 §. Föremålet skall

olagligt ha förts bort från en stat som ingår i EES. Den närmare innebörden av

detta framgår av 3 §. Föremålet skall finnas i Sverige. Vidare skall bortförseln

ha skett efter utgången av år 1994. Talan skall väckas inom de tidsfrister som

anges i 6 §. Av den paragrafen framgår också att bortförseln fortfarande skall

vara olaglig i den återkrävande staten när talan väcks.

2 §

Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som

1. i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konst-

närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa

förfaranden som är förenliga med artikel 36 i Romfördraget, och

2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är en

integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad

del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen hos ett

museum, ett arkiv eller en biblioteksamling.

 Med en offentlig samling avses en samling som ägs av

 _ en stat som avses i 1 §,

 _ en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller

 _ en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del

 finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet.

 Paragrafen motsvarar artikel 1.1 i direktivet.

 Av bestämmelsen framgår att ett kulturföremål är ett föremål som utpekas av

nationella bestämmelser som en nationell skatt. De föremål som enligt 5 kap.

lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. inte får föras ut ur landet utan tillstånd

torde vara sådana nationella skatter. Föremålet skall dessutom vara en nationell

skatt i den mening som avses i artikel 36 i Romfördraget. Om resultatet av den

kommande folkomröstningen om medlemskap i EU medför att Sverige återtar sin

ansökan om medlemskap bör i stället hänvisas till motsvarande artikel i

EES-avtalet. Vidare skall föremålet återfinnas i den lista som utgör en bilaga

till lagen.

 Vissa föremål som tillhör offentliga samlingar och kyrkliga inventarier

behöver dock inte framgå av bilagan för att de skall anses vara kulturföremål i

den mening som avses i detta kapitel.

 I tredje stycket finns en definition av begreppet offentlig samling. Rege-

ringen anser i motsats till Lagrådet att, då det är fråga om en defintion,

direktivets terminologi bör användas även om den inte är helt förenlig med den i

Sverige använda. Regeln tar ju sikte på utländska förhållanden.

 Godtrosförvärvsutredningen har invänt mot att termen kulturföremål används med

olika betydelser i 5 resp. 6 kap. Eftersom denna term används i den

autentifierade direktivtexten är det svårt att undvika detta.

3 §

Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts från en

stats territorium i strid med den statens regler till skydd för nationella

skatter, eller att efter en tidsbegränsad laglig bortförsel föremålet inte har

återlämnats eller något annat villkor för bortförseln har överträtts.

 Paragrafens innehåll överensstämmer i sak med artikel 1.2 i direktivet.

 Med statens regler till skydd för nationella skatter avses även de regler som

i EU-länderna gäller enligt rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av

kulturföremål.

4 §

Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid

allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som

innehar föremålet.

 Till en ansökan om stämning i mål som avses i första stycket skall fogas dels

en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett kulturföremål,

dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att

föremålet olagligt har förts bort.

 Är annan än den som innehar föremålet ägare, skall domstolen, om ägaren är

känd, underrätta honom om att talan väckts. Detsamma gäller i fråga om den som

har en särskild rätt till föremålet.

 Paragrafen har i huvudsak samma innehåll som artikel 5 i direktivet. Den har

utformats i enlighet med förslag av Lagrådet.

 Av första stycket framgår att en talan om återlämnande endast kan väckas av en

stat. Talan skall riktas mot den som fysiskt innehar föremålet. Detta berörs

närmare i avsnitt 8.2.

 Utöver vad som föreskrivs i 42 kap. 2 § rättegångsbalken om stämningsansökan

skall i mål om återlämnande gälla bestämmelsen i andra stycket. Om de angivna

handlingarna inte bifogats stämningsansökan skall ansökningen inte upptas till

prövning. Om käranden inte följer ett föreläggande skall alltså stämningsansökan

avvisas.

 Tredje stycket har tillkommit på förslag av Lagrådet. Om den återkrävande

staten väckt talan mot någon som innehar föremålet för annans räkning skall

domstolen underrätta den för vars räkning svaranden innehar föremålet. Detta

förutsätter att domstolen får uppgift om för vems räkning föremålet innehas. Den

som på detta sätt underrättas torde, som Lagrådet anmärkt, ha rätt att som

intervenient delta i rättegången (se rättegångsbalken 14 kap. 10_12 §§).

5 §

Domstolen får på ansökan av den stat från vars territorium ett kulturföremål

olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd beträffande föremålet. Därvid

skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ rättegångsbalken tilllämpas.

Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt att få

egendom återlämnad.

 Enligt bestämmelsen kan den återkrävande staten ansöka om säkerhetsåtgärd

avseende föremålet. Därvid skall tillämpas reglerna om kvarstad på viss egendom

i 15 kap. 2 § rättegångsbalken och vissa andra bestämmelser i samma kapitel. Det

medför bl.a. att den återkrävande staten kan ansöka om säkerhetsåtgärd innan

talan väckts.

6 §

Talan om återlämnande skall väckas inom ett år från det att den återkrävande

staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade det. Talan

får dock inte väckas senare än trettio år efter det att föremålet olagligt

fördes bort. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig samling och

kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag,

får dock talan väckas inom sjuttiofem år efter bortförseln.

 Om bortförseln inte längre är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas.

 Paragrafen motsvarar artikel 7 i direktivet.

 Ett krav på återlämnande preskriberas 30 år efter det att den olagliga bort-

förseln ägde rum. För offentliga samlingar och för kyrkliga föremål som omfattas

av särskilda skyddsregler är tiden utsträckt till 75 år.

 Skulle staten i fråga få kännedom om var föremålet finns och vem som innehar

det måste den agera inom ett år från det den fick reda på förhållandena.

 Enligt andra stycket skall talan lämnas utan bifall om bortförseln inte längre

är olaglig i den återkrävande staten när talan väcks. I många rättsordningar

görs inte någon egentlig skillnad mellan ogillande och avvisning. Bestämmelsen i

artikel 7.2 i direktivet bör därför kunna läsas både som att talan skall avvisas

och att den skall ogillas. Om talan skall avvisas innebär det att en del av

saken kan komma att prövas som en rättegångsfråga. Det bör i görligaste mån

undvikas. Därför bör direktivet läsas som att talan i detta fall skall ogillas.

7 §

Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen

räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om inne-

havaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet

och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten.

 Den som förvärvat föremålet genom arv, testamente eller gåva är berättigad

till ersättning endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det.

 Ersättningen skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet.

 Paragrafen motsvarar artikel 9 i direktivet.

 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.3.

 Enligt första stycket är den som innehar ett föremål för egen räkning under

vissa förutsättningar berättigad till ersättning om föremålet återlämnas. För

att ersättning skall kunna utgå krävs att innehavaren visat vederbörlig omsorg

och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet

förts från den återkrävande staten. Bevisbördan torde vila på innehavaren.

Bestämmelsen har utformats i huvudsaklig överensstämmelse med förslag av

Lagrådet.

 Enligt artikel 9 tredje stycket skall när det är fråga om arv eller gåva inne-

havaren inte behandlas fördelaktigare än den som han förvärvade egendomen från.

Enligt gällande svensk rätt inträder vid arv förvärvaren i den tidigare

innehavarens ställning. Så är det dock inte när det gäller gåva. Bestämmelser om

detta har tagits in i andra stycket. I enlighet med förslag av Lagrådet skall

detta även gälla egendom som förvärvats genom testamente. Den engelska termen

"succession" får anses omfatta både arv och testamente.

 Tredje stycket har tillkommit på förslag av Lagrådet. I detta sägs uttryck-

ligen att ersättningen till innehavaren skall fastställas i målet om återläm-

nande.

 Av artikel 9 fjärde stycket framgår att ersättningen skall betalas när

föremålet återlämnas.

8 §

Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den

centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos

någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en

stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om

1. det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas

vid undersökningen,

2. den hos vilken undersökningen skall vidtas skäligen kan befaras undandra sig

att lämna uppgift om han innehar föremålet, och

3. vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som

åtgärden innebär för den som berörs.

 Ansökan skall göras skriftligen.

 Om det skäligen kan befaras att föremålet kan att gömmas undan eller någon

annan åtgärd vidtas för att hindra eller försvåra ett återlämnande, får beslut

enligt första stycket meddelas utan att motparten bereds tillfälle att yttra sig

över ansökan. Motparten behöver i så fall inte heller underrättas om rättens

beslut innan undersökningen påbörjas.

 Beslutet gäller omedelbart, om inte annat bestäms.

 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10. Den har utformats i huvudsaklig

överensstämmelse med Lagrådets förslag.

 Enligt paragrafen har centralmyndigheten möjlighet att hos en fysisk eller

juridisk person söka efter bestämda kulturföremål. Av första stycket framgår vad

som krävs för tillstånd till en sådan undersökning. Det första villkoret innebär

att det krävs en påtaglig misstanke om att föremålet finns där den begärda

undersökningen avses äga rum. Det andra villkoret är att det skall finnas en

misstanke om att den hos vilken undersökning begärs inte frivilligt kommer att

medverka. Det tredje villkoret ger uttryck för den s.k. propor-

tionalitetsprincipen och har utformats efter förebild av bl.a. 28 kap. 3 a §

rättegångsbalken.

 Enligt tredje stycket skall ansökan inte kommuniceras med motparten om det kan

befaras att åtgärder för att hindra eller försvåra ett återlämnande kan komma

att vidtas. I så fall skall inte heller domstolens beslut kommuniceras med

motparten innan undersökningen påbörjats.

 Av fjärde stycket framgår att ett beslut om undersökning kan verkställas

omedelbart.

9 §

Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den centrala

myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, transportmedel

och andra utrymmen.

 Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra

stycket och 9 § första stycket rättegångsbalken.

 Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra

undersökningen. Därvid tillämpas 16 kap. 10 § utsökningsbalken.

 Av första stycket följer att undersökningens omfattning skall anges i

beslutet. Av beslutet skall framgå vilka lokaler och markområden som får

genomsökas. Om även t.ex. fordon skall få genomsökas skall det framgå av

beslutet. Det behöver dock inte anges exakt vilka fordon som omfattas, eftersom

det kan vara svårt att på förhand veta vilka fordon som kommer att finnas på

plats när undersökningen genomförs.

 Av andra stycket framgår att det vid undersökningens genomförande skall

tillämpas vissa bestämmelser i rättegångsbalken om husrannsakan. Hänvisningarna

innebär bl.a att egendom inte onödigt får skadas och att undersökning normalt

inte får genomföras sena kvällar eller nätter.

 Enligt tredje stycket får den centrala myndigheten anlita kronofogde-

myndigheten om den inte lämnas tillträde till det som skall undersökas. Därvid

skall tillämpas de bestämmelser som gäller vid sådan handräckning som avses i 16

kap. 10 § utsökningsbalken. Av 16 kap. 11 § samma balk framgår att

kronofogdemyndigheten inte skall kommunicera ansökan med svaranden om saken är

brådskande. I lagmotiven (prop. 1980/81 s. 796) anges som exempel på brådskande

fall situationer då det är fara att egendomen sticks undan. Bestämmelsen har

utformats i enlighet med förslag av Lagrådet.

10 §

Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala myndigheten

ta hand om föremålet, om det skäligen kan befaras att innehavaren eller annan

genom att gömma undan föremålet eller genom att företa någon annan åtgärd

hindrar eller försvårar ett återlämnande.

 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.

 Enligt paragrafen kan myndigheten ta med sig det sökta föremålet om det

påträffas vid en undersökning. För detta krävs att myndigheten bedömer att det

finns risk för att åtgärder vidtas för att omöjliggöra eller försvåra ett åter-

lämnande. Med detta avses endast illojala åtgärder. Att innehavaren kan

förväntas bestrida ett anspåk på återlämnande är alltså inte i sig skäl för ett

omhändertagande. Skäl för omhändertagande föreligger även när andra än

innehavaren kan befaras förhindra ett återlämnande. Det kan ju vara så att

innehavaren endast tillfälligt fått hand om föremålet och det är någon annan som

har intresse av att återlämnande inte sker.

11 §

Den som berörs av ett omhändertagande enligt 10 § kan skriftligen begära

prövning av det vid den tingsrätt som prövade ansökan om tillstånd till

undersökningen. När begäran kommit in skall rätten snarast möjligt och, om det

inte finns synnerliga skäl, senast fjärde dagen därefter hålla förhandling.

 Till förhandlingen skall kallas både den som berörs och den centrala

myndigheten.

 Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den

som berörs skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt,

pågå utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till

det. Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten omedelbart meddela beslut.

 Den centrala myndighetens beslut om ta hand om ett föremål kan enligt första

stycket prövas av domstol. En sådan begäran skall tas upp av den tingsrätt som

beslutat om undersökning enligt 8 §. Prövningen kan påkallas av den som berörs

av beslutet. Det kan vara den hos vilken undersökningen gjorts eller annan som

har rätt till föremålet.

 Reglerna för domstolens handläggning av ärendet har utformats på huvudsakligen

samma sätt som gäller för beslag som verkställts utan rättens förordnande (jfr

27 kap. 6 § rättegångsbalken).

12 §

Domstolen skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden får inte

sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande får dock

bestå högst tre månader.

 Enligt paragrafen skall av domstolens beslut framgå hur lång tid ett

omhändertagande skall få bestå. Liksom gäller i fråga om beslag skall restrik-

tivitet iakttas vid bestämmande av tiden (jfr 27 kap. 7 § rättegångsbalken). Ett

omhändertagande får längst pågå i tre månader räknat från den dag den centrala

myndigheten tog hand om föremålet.

13 §

Om domstol enligt 5 § fattat beslut om säkerhetsåtgärd beträffande ett föremål

upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla.

 Enligt bestämmelsen skall ett beslut om säkerhetsåtgärd på förmålet ta över

ett beslut om omhändertagande. Ett omhändertagande är ju bara en tillfällig

åtgärd med syfte att ge den återkrävande staten tid att väcka talan mot

innehavaren.

14 §

Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är föreskrivet i

rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

 Vid handläggningen av frågor som avses i 8 och 11 §§ tillämpas vad som är

föreskrivet i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten

är domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat följer av detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt

10 kap. rättegångsbalken.

 I första stycket föreskrivs att mål om återlämnande skall handläggas som

indispositiva tvistemål. Detta berörs närmare i avsnitt 8.1.

 Enligt andra stycket är lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

tillämplig på domstolens handläggning av frågor om undersökning och

omhändertagande. Ärendelagens bestämmelser gäller i den mån inte annat framgår

av denna lag. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare.

 Av tredje stycket framgår att frågan om behörig domstol bestäms enligt de

regler som enligt 10 kap. rättegångsbalken gäller för tvistemål. Det gäller både

mål och ärenden. Bestämmelsen i 10 kap. 17 § 7 om att reglerna i det kapitlet

inte kan grunda behörighet för en domstol att ta upp ett ärende skall alltså

inte tillämpas. Utgångspunkten är då att tingsrätten i den ort där den som

innehar föremålet har sitt hemvist är behörig att ta upp målet eller ärendet

(jfr 10 kap. 1 § rättegångsbalken). Detta gäller i den mån inte annat sägs i

kapitlet. Med det avses bestämmelsen i 11 §, enligt vilken en begäran om

prövning av ett omhändertagande skall tas upp av samma domstol som beslutade om

undersökningen.

15 §

I mål enligt detta kapitel gäller i fråga om rättegångskostnaderna 18 kap.

rättegångsbalken med följande ändringar. Om den återkrävande statens motpart

inte insett eller bort inse att föremålet olagligt förts bort, skall den

återkrävande staten svara för kostnaderna vid tingsrätten. Detsamma gäller under

sådana omständigheter kostnaderna i högre rätt, om de har orsakats av att staten

överklagat. För kostnad som avses i 18 kap. 6 § rättegångsbalken svarar dock

alltid den part som orsakat kostnaden.

 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8.4.

 Som regel skall rättegångskostnaderna i mål om återlämnande tillämpas

bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken. Det betyder i princip att den part

som förlorar målet betalar rättegångskostnaderna.

 Detta gäller dock inte om den återkrävande statens motpart inte insett eller

bort inse att föremålet blivit olagligt bortfört. I så fall skall den

återkrävande staten svara för rättegångskostnaderna vid tingsrätten. Detsamma

gäller i högre instans om den återkrävande staten överklagat den lägre

instansens avgörande. Hävisningen till 18 kap. 6 § rättegångsbalken innebär att

den part som genom vårdslöshet eller försummelse vållat motparten kostnader

alltid skall ersätta de kostnaderna.

16 §

Den återkrävande staten svarar för kostnaderna för verkställigheten av en dom om

återlämnande av ett kulturföremål.

 Bestämmelsen återfinns i artikel 10 i direktivet.

 Paragrafen innebär att en innehavare som förlorar ett mål om återlämnande inte

behöver svara för kostnaderna för verkställigheten av domen.

17 §

Om ett olagligt bortfört kulturföremål återlämnats, skall äganderätten till

föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag.

 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 11.

 Paragrafen föreskriver att äganderätten till föremål som återlämnats skall

bedömas enligt den återkrävande statens lag.

Bilagan

Överensstämmer med bilagan till direktivet.

 Enligt sista stycket i bilagan skall dagen för omvandling av värdena, ut-

tryckta i ecu, till nationella valutor ske per den 1 januari 1993. För den dagen

har det inte fastställts något kurs för ecu:n. Värdena har därför omvandlats

till svenska kronor enligt den kurs som gällde den 31 december 1992 (se EGT nr C

1, 5.1.1993, s. 2).

 Bilaga 1

Sammanfattning av departementspromemorian (Ds 1994:66) Återlämnande av

kulturföremål

I promemorian läggs fram förslag till lagstiftning för att i svensk rätt

införliva rådets direktiv 93/7/EEG av den 15 mars 1993 om återlämnande av

kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats territorium.

Direktivet skall införlivas som en följd av EES-avtalet.

 Enligt direktivet skall vissa kulturföremål som olagligt förts bort från en

medlemsstat under vissa förutsättningar återlämnas till den statens territorium.

 I promemorian föreslås i huvudsak följande. Kulturföremål som olagligt förts

bort från en annan EES-stat skall under de förutsättningar som anges i

direktivet återlämnas på talan av den stat från vars territorium föremålet förts

bort. Om ett föremål skall återlämnas är innehavaren berättigad till skälig er-

sättning om han eller hon var i god tro i fråga om hur föremålet förts från den

återkrävande staten. Mål om återlämnande skall handläggas av Stockholms

tingsrätt som första instans. Riksantikvarieämbetet skall på framställan av en

annan EES-stat i Sverige söka efter olagligt bortförda kulturföremål. För att

sådana efterforskningar skall bli effektiva föreslås att Riksantikvarieämbetet

skall kunna få tillträde till lokaler m.m. Tillstånd till en sådan s.k. under-

sökning skall lämnas av Stockholms tingsrätt. Om det sökta föremålet påträffas

vid undersökningen skall ämbetet kunna ta hand om föremålet om det föreligger

risk för att föremålet annars göms undan. Ett sådant omhändertagande skall på

begäran av den som berörs kunna omprövas av Stockholms tingsrätt.

 De bestämmelser som kräver lagform tas in som ett nytt kapitel i lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m. Reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari

1995.

 Bilaga 2

Promemorians lagförslag

1 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall

införas ett nytt kapitel, 6 kap., av följande lydelse.

6 kap. Återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål

1 § Ett kulturföremål som efter den 31 december 1994 olagligt förts bort från

ett land som ingår i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som

finns i Sverige skall på begäran återlämnas till det land från vilket det förts

bort enligt bestämmelserna i detta kapitel.

Definitioner

2 § Med kulturföremål avses i detta kapitel föremål som

1. i den stat det förts bort från betecknas som en nationell skatt av konst-

 närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lag eller administrativa

 förfaranden som är förenliga med artikel 36 i Romfördraget, och

2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är

 en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en inte-

 grerad del av offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen hos

 ett museum, ett arkiv eller en biblioteksamling.

 Med offentlig samling avses samling som ägs av

 _ en stat som ingår i EES,

 _ en lokal eller regional myndighet i en stat som ingår i EES, eller

 _ en offentlig institution i en stat som ingår i EES och som ägs eller till

stor del finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet.

3 § Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts

från en stats territorium i strid med den statens regler till skydd för

nationella skatter eller i strid med rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om

export av kulturföremål, eller att föremålet inte återlämnats efter en

tidsbegränsad laglig bortförsel eller någon annan överträdelse av ett villkor

som ställts för tillstånd till en sådan bortförsel.

Väckande av talan m.m.

4 § Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid

Stockholms tingsrätt väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som

innehar föremålet.

 För att en ansökan om stämning skall tas upp till prövning skall till ansökan

bifogas dels en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett

kulturföremål och dels en förklaring av den behöriga myndigheten i det

återkrävande landet om att föremålet olagligen har förts bort från landet.

5 § Rätten skall se till att frågan om återlämnande blir tillbörligen utredd.

6 § Stockholms tingsrätt får på ansökan av den stat från vars territorium ett

kulturföremål olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd på föremålet.

Därvid skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ rättegångsbalken

tillämpas. Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt

till återlämnande.

7 § Talan om återlämnande skall väckas inom ett år från det att den åter-

krävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och vem som innehade det.

Talan får dock inte väckas senare än trettio år efter det att den olagliga

bortförseln ägde rum. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig

samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande

landets lag, får dock talan väckas inom sjuttiofem år från det att bortförseln

ägde rum.

 Om bortförseln inte längre är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas.

8 § Om ett kulturföremål skall återlämnas enligt denna lag är den som innehar

föremålet för egen räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande

staten om domstolen finner att han eller hon visat vederbörlig omsorg och

uppmärksamhet i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten.

 Vid ersättningens bestämmande skall hänsyn tas till om innehavaren efter

återlämnandet har någon rätt till föremålet.

 Den som förvärvat föremålet genom arv eller gåva är berättigad till ersättning

endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det.

Undersökning

9 § Stockholms tingsrätt får på ansökan av den myndighet som regeringen

bestämmer (centralmyndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en

undersökning hos någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt

förts bort från ett land som ingår i EES. Tillstånd får lämnas endast om det

finns sannolika skäl för att det sökta föremålet kan påträffas vid undersök-

ningen och vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt

som åtgärden innebär för den som berörs.

 Ansökan skall göras skriftligen.

 Motparten skall inte ges tillfälle att yttra sig över ansökan.

 Beslutet gäller omedelbart, om inte annat bestäms.

10 § Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den

centrala myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, trans-

portmedel och andra utrymmen.

 Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra

stycket och 9 § första stycket rättegångsbalken.

 Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra

undersökningen. Kronofogdemyndigheten skall inte underrätta svaranden om begäran

om handräckning innan verkställighet sker.

11 § Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala

myndigheten ta hand om föremålet om det skäligen kan befaras att innehavaren

genom att gömma undan föremålet eller på annat sätt undandrar sig ett

återlämnande.

12 § Den som berörs av ett omhändertagande enligt 11 § kan skriftligen begära

prövning av det vid Stockholms tingsrätt. När begäran kommit in skall

tingsrätten snarast möjligt och, om inte synnerliga skäl föreligger, senast

fjärde dagen därefter hålla förhandling.

 Till förhandlingen skall den berörde och den centrala myndigheten kallas.

 Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den

berörde skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt, pågå

utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till det.

Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten omedelbart meddela beslut.

13 § Tingsrätten skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden

får inte sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande

får dock bestå högst tre månader.

14 § Om domstol fattat beslut om säkerhetsåtgärd på ett föremål enligt 5 §

upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla.

15 § Vid handläggning enligt 9 och 12 §§ tillämpas lagen (1946:807) om

handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare.

Kostnader

16 § Den återkrävande staten svarar för kostnaderna för verkställigheten av en

dom om återlämnande av ett kulturföremål.

Övrigt

17 § Om ett kulturföremål återlämnats enligt rådets direktiv nr 93/7/EEC om

återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats

territorium skall äganderätten till föremålet bestämmas enligt den återkrävande

statens lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995.

 Bilaga 3

Sammanställning av remissyttranden över departementspromemorian (Ds 1994:66)

återlämnande av kulturföremål

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av

Svea hovrätt

Stockholms tingsrätt

Domstolsverket

Riksskatteverket

Generaltullstyrelsen

Kronofogdemyndigheten i Stockholms län

Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län

Kungl. biblioteket

Riksarkivet

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

Statens konstmuseum

Godtrosförvärvsutredningen (Ju 1993:11)

Stiftelsen Nordiska museet

Föreningen Sveriges landsantikvarier

Remissinstanserna har framfört följande synpunkter.

Svea hovrätt föreslår att ansvaret för rättegångskostnaderna för mål och ärenden

om återlämnande av kulturföremål utformas på samma sätt som i 7 kap. 1_3 §§

expropriationslagen (1972:719). Vidare lämnar hovrätten förslag på redaktionella

ändringar av lagtexten.

Stockholms tingsrätt anför att det är förefaller onödigt att förhandling enligt

12 § skall hållas senast fjärde dagen efter det att en begäran om prövning

kommit in till tingsrätten. Enligt tingsrättens mening bör endast föreskrivas

att förhandling skall hållas snarast möjligt.

Domstolsverket avstyrker att endast Stockholms tingsrätt skall vara behörig att

som första instans skall pröva mål och ärenden om återlämnande av kulturföremål.

Enligt verkets mening bör i stället frågorna tas upp vid innehavarens

tvistemålsforum. Vidare bör enligt verkets mening övervägas om inte lagen

(1946:807) om handläggning av domstolsärenden bör tillämpas på tvister om

återlämnande. Verket föreslår också vissa redaktionella ändringar av lagtexten.

Riksskatteverket sätter i fråga om inte bestämmelsen i 10 § om att krono-

fogdemyndigheten inte skall kommunicera en ansökan om handräckning med motparten

även bör komma till uttryck i 16 kap. 11 § utsökningsbalken.

Generaltullstyrelsen lämnar förslaget utan erinran.

Kronofogdemyndigheten i Stockholms län anför att bestämmelsen i 10 § tredje

stycket bör utformas på samma sätt som motsvarande bestämmelse i 13 § lagen

(1992:1317) om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES).

Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län föreslår att bestämmelsen i 10 § tredje

stycket utformas på samma sätt som i konkurrenslagen (1993:20) och vidare att

det av lagtexten bör framgå vilka bestämmelser i utsökningsbalken som är

tillämpliga.

Kungl. Biblioteket lämnar förslaget utan erinran.

Riksarkivet lämnar förslaget utan erinran.

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer avstyrker att endast

Stockholms tingsrätt skall vara behörig att som första instans pröva mål och

ärenden om återlämnande av kulturföremål. Vidare menar ämbetet att rätten till

ersättning när innehavaren behåller äganderätten efter återlämnandet inte bör

vara så begränsad som sägs i promemorian.

Statens konstmuseer uttrycker tveksamhet om lämpligheten i att central-

myndigheten ges en polisiär roll. Vidare föreslår myndigheten att det av lag-

texten bör framgå att centralmyndigheten aktivt skall samarbeta med fack-

myndigheterna.

Godtrosförvärvsutredningen avstyrker att Stockholms tingsrätt skall vara behörig

att som första instans pröva mål och ärenden om återlämnande av kulturföremål.

Utredningen menar vidare att mål om återlämnande bör hanteras som dispositiva

tvistemål. I fråga om fördelningen av rättegångskostnader bör enligt utredningen

övervägas en särreglering, eftersom innehavaren _ även när ett kulturföremål

skall återlämnas _ inte behöver ha förfarit klandervärt. Vidare föreslår

utredningen att inte endast den som har omedelbar utan även medelbar besittning

till ett föremål skall anses vara innehavare enligt lagen. Enligt utredningens

mening bör det klart framgå att innehavaren har bevisbördan för att han eller

hon visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet i fråga om hur föremålet förts

från det återkrävande landet och således är berättigad till ersättning.

Slutligen anför utredningen att det är mindre lämpligt att använda termen

kulturföremål i det föreslagna 6 kap. i kulturminneslagen, eftersom samma

begrepp används i en annan betydelse i 5 kap. samma lag.

Stiftelsen Nordiska museet menar att den centrala myndigheten inte bör efter-

söka och ta hand om kulturföremål. Den uppgiften bör i stället utföras av polis-

eller tullmyndighet i samarbete med den centrala myndigheten eller annan

fackmyndighet.

 Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

 Härigenom föreskrivs att det i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall

införas ett nytt kapitel, 6 kap., av följande lydelse.

6 kap. Återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål

1 § Ett kulturföremål som efter den 31 december 1994 olagligt förts bort från

en stat som ingår i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som

finns i Sverige skall på begäran återlämnas till den staten.

Definitioner

2 § Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som

 1. i den stat det förts bort från betecknas som en nationell skatt av konst-

närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa

förfaranden som är förenliga med artikel 13 i EES-avtalet/alt: artikel 36 i Rom-

fördraget/, och

 2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är

en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en

integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen

hos ett museum, ett arkiv eller en biblioteksamling.

 Med en offentlig samling avses en samling som ägs av

 _ en stat som avses i 1 §,

 _ en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller

 _ en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del

 finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet.

3 § Med att ett kulturföremål olagligt förts bort avses att föremålet förts

från en stats territorium i strid med den statens regler till skydd för

nationella skatter, eller att efter en tidsbegränsad laglig bortförsel föremålet

inte har återlämnats eller något annat villkor för bortförseln har överträtts.

Väckande av talan

4 § Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt förts bort kan vid

allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som

innehar föremålet för egen eller annans räkning.

 För att en ansökan om stämning skall tas upp till prövning skall till ansökan

bifogas dels en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett

kulturföremål och dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den

återkrävande staten om att föremålet olagligt har förts bort.

5 § Domstolen får på ansökan av den stat från vars territorium ett kultur-

föremål olagligt förts bort besluta om säkerhetsåtgärd beträffande föremålet.

Därvid skall bestämmelserna i 15 kap. 2, 5, 7, 8 och 10 §§ rättegångsbalken

tillämpas. Med bättre rätt till viss egendom skall i det sammanhanget avses rätt

att få egendom återlämnad.

6 § Talan om återlämnande skall väckas inom ett år från det att den åter-

krävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och vem som innehade det.

Talan får dock inte väckas senare än trettio år efter det att den föremålet

olagligt fördes bort. I fråga om föremål som enligt 2 § tillhör en offentlig

samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande

landets lag, får dock talan väckas inom sjuttiofem år efter bortförseln.

 Om bortförseln inte längre är olaglig när talan väcks, skall talan ogillas.

Ersättning

7 § Om ett kulturföremål skall återlämnas är den som innehar föremålet för egen

räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten om han

eller hon visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet i fråga om hur föremålet

förts bort från den återkrävande staten.

 Den som förvärvat föremålet genom arv eller gåva är berättigad till ersättning

endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det.

Undersökning

8 § Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den

centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos

någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en

stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om det finns särskild

anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas vid undersökningen och

vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som

åtgärden innebär för den som berörs.

 Ansökan skall göras skriftligen.

 Motparten skall inte ges tillfälle att yttra sig över ansökan. Han eller hon

skall inte heller underrättas om domstolens beslut.

 Beslutet gäller omedelbart, om inte annat bestäms.

9 § Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den

centrala myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, trans-

portmedel och andra utrymmen.

 Vid undersökning skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra

stycket och 9 § första stycket rättegångsbalken.

 Myndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att genomföra

undersökningen. Kronofogdemyndigheten skall inte underrätta svaranden om begäran

om handräckning innan verkställighet sker. Därutöver gäller bestämmelserna i

utsökningsbalken om sådan verkställighet som avses i 16 kap. 10 § den balken.

10 § Om det sökta föremålet påträffas vid undersökningen får den centrala

myndigheten ta hand om föremålet om det skäligen kan befaras att innehavaren

genom att gömma undan föremålet eller genom att företa någon annan åtgärd

hindrar eller försvårar ett återlämnande.

11 § Den som berörs av ett omhändertagande enligt 10 § kan skriftligen begära

prövning av det vid den tingsrätt som prövade ansökan om tillstånd till

undersökningen. När begäran kommit in skall rätten snarast möjligt och, om det

inte finns synnerliga skäl, senast fjärde dagen därefter hålla förhandling.

 Till förhandlingen skall kallas både den berörs och den centrala myndigheten.

 Vid förhandlingen skall myndigheten redovisa skälen för omhändertagandet. Den

som berörs skall få tillfälle att yttra sig. Förhandlingen skall, om möjligt,

pågå utan avbrott. Uppskov får äga rum endast om det finns synnerliga skäl till

det. Sedan förhandlingen avslutats, skall rätten omedelbart meddela beslut.

12 § Domstolen skall bestämma hur länge omhändertagandet skall bestå. Tiden får

inte sättas längre än som är oundgängligen nödvändigt. Ett omhändertagande får

dock bestå högst tre månader.

13 § Om domstol enligt 5 § fattat beslut om säkerhetsåtgärd beträffande ett

föremål upphör beslut om omhändertagande av samma föremål att gälla.

Rättegångsbestämmelser

14 § Vid rättegången i mål enligt detta kapitel tillämpas vad som är

föreskrivet i rättegångsbalken om tvistemål där förlikning inte är tillåten.

 Vid handläggningen av frågor som avses i 8 och 11 §§ tillämpas vad som är

föreskrivet i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden. Tingsrätten

är domför med en lagfaren domare.

 Om inte annat sägs i detta kapitel avgörs frågan om behörig domstol enligt 10

kap. rättegångsbalken.

Kostnader

15 § I mål enligt detta kapitel gäller i fråga om rättegångskostnaderna 18 kap.

rättegångsbalken med följande ändringar. Om den återkrävande statens motpart

inte insett eller bort inse att föremålet olagligt förts bort, skall den

återkrävande staten svara för kostnaderna vid tingsrätten. Detsamma gäller under

sådana omständigheter kostnaderna i högre rätt, om de har orsakats av att staten

överklagat. För kostnad som avses i 18 kap. 6 § rättegångsbalken svarar dock

alltid den part som orsakat kostnaden.

16 § Den återkrävande staten svarar för kostnaderna för verkställigheten av en

dom om återlämnande av ett kulturföremål.

Lagval

17 § Om ett olagligt bortfört kulturföremål återlämnats, skall äganderätten

till föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1995

Kategorier som avses i 6 kap. 2 § andra stycketBilaga

A. 1. Arkeologiska föremål som är äldre än 100 år och som härrör från

 _ utgrävningar och fynd på land eller under vatten,

 _ arkeologiska fyndplatser,

 _ arkeologiska samlingar.

 2. Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga,

 historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än 100 år.

 3. Tavlor och målningar som utförts helt för hand, på vilket underlag och i

 vilket material som helst[3].

 4. Mosaiker som inte tillhör kategorierna 1 och 2 och teckningar som utförts

 helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst1.

 5. Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras

 respektive matriser och originalaffischer1.

 6. Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt

 samma process som originalet1 och som inte tillhör kategori 1.

 7. Fotografier, film och negativ av dessa1.

 8. Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka eller i

 samlingar1.

 9. Böcker som är äldre än 100 år, enstaka eller i samlingar.

 10.Tryckta kartor äldre än 200 år.

 11.Arkiv och däri ingående delar, som är äldre än 50 år, på vilket underlag

 och i vilket medium som helst.

 12.a. Samlingar[4] och föremål från zoologiska, botaniska, mineralogiska

 eller anatomiska samlingar.

 b. Samlingar2 av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller

 numismatiskt intresse.

 13.Transportmedel som är äldre än 75 år.

 14.Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1_A13 och som är äldre

 än 50 år.

 Kulturföremålen i kategorierna A1_A14 omfattas av denna lag bara om deras

 värde motsvarar eller överstiger de ekonomiska gränsvärdena under B.

 **Fotnot**

 [3] Som är äldre än femtio år och inte tillhör

 upphovsmannen.

 [4] Enligt definitionen av EG-domstolen i dess dom

 i mål 252/84:

 "Samlarföremål enligt nr 99.05 i Gemensamma

 tulltaxan är föremål som har de egenskaper som

 krävs för att ingå i en samling, dvs. föremål som

 är relativt sällsynta, som normalt inte används för

 sitt ursprungliga ändamål, är föremål för speciella

 transaktioner utanför den normala handeln med

 liknande bruksföremål och är av högt värde".

B. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A

 VÄRDE 0 (Noll)

 _ 1 (arkeologiska föremål)

 _ 2 (delar av minnesmärken)

 _ 8 (inkunabler och manuskript)

 _ 11 (arkiv)

 128 000 kr

 _ 4 (mosaiker och teckningar)

 _ 5 (gravyrer)

 _ 7 (fotografier)

 _ 10 (tryckta kartor)

 427 000 kr

 _ 6 (statyer)

 _ 9 (böcker)

 _ 12 (samlingar)

 _ 13 (transportmedel)

 _ 14 (alla andra föremål)

 1 282 000 kr

 _ 3 (tavlor)

 Bedömningen av om villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är uppfyllda måste

 göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är det som föremålet har

 i den återkrävande medlemsstaten.

 Bilaga 5

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1994-10-05

Närvarande: f.d. regeringsrådet Magnus Sjöberg, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 15 september (Kulturdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m.

 Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Knut[REDACTED_EFTERNAMN].

 Lagförslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

2 §

I första stycket definieras vad som avses med ett kulturföremål. I definitionen

ingår att föremålet i den stat det förts bort från "betecknas" som en nationell

skatt av visst värde. Ordvalet leder tanken till att vissa kulturföremål i den

nationella lagstiftningen uttryckligen anges vara nationella skatter. Så är inte

fallet i fråga om lagen om kulturminnen och kan inte heller förutsättas vara

förhållandet i andra länders lagstiftning. Ordet "betecknas" kan därför lämp-

ligen bytas ut mot ordet "betraktas".

 Vidare bör i första stycket 1 inte hänvisas alternativt till EES-avtalet och

Romfördraget. Att ett av alternativen skall väljas sedan klarhet vunnits i fråga

om Sveriges anslutning till Europeiska Unionen torde kunna uppmärksammas på

annat sätt. I Lagrådets förslag till utformning av 2 § har utan något

ställningstagande i sak en hänvisning till Romfördraget valts.

 I första stycket föreskrivs som en del av definitionen av kulturföremål som

omfattas av bestämmelserna i lagens 6 kap. att det kan vara fråga om en

integrerad del av en offentlig samling. Offentlig samling definieras i para-

grafens andra stycke som en samling som ägs av en stat som anges i 1 §, av en

lokal eller regional myndighet i en sådan stat eller av en offentlig institution

i en sådan stat vilken ägs eller till stor del finansieras av staten eller av en

lokal eller regional myndighet.

 Den i lagen föreslagna definitionen ansluter nära till den definition som

finns i artikel 1.1 i rådets direktiv 93/7/EEG av den 15 mars 1993. Den

föreslagna definitionen är dock inte lämpligt utformad med hänsyn till svensk

juridisk terminologi. Staten anses i Sverige utgöra en enda juridisk person.

Statliga myndigheter på lokal eller regional nivå kan därför inte anses som

självständiga ägare till olika tillgångar. Inte heller kan kommuner, delstater

eller motsvarande, som sannolikt åsyftas i direktivet, betecknas som lokala

eller regionala myndigheter. Innebörden av direktivets definition av offentlig

samling torde korrekt återges i den svenska definitionen om där i stället för

stat och lokal eller regional myndighet anges det allmänna (jfr 2 kap.

regeringsformen).

 Paragrafen bör enligt Lagrådets mening ges följande utformning:

 "Med ett kulturföremål avses i detta kapitel ett föremål som

 1. i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konst-

närligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa

förfaranden som är förenliga med artikel 36 i Romfördraget, och

 2. tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är

en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en

integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarieförteckningen

hos ett museum, ett arkiv eller en bibliotekssamling.

 Med en offentlig samling avses en samling som i en stat som avses i 1 § ägs av

det allmänna eller av en institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor

del finansieras av det allmänna."

4 §

I paragrafens första stycke anges bl.a. att talan om återlämnande skall riktas

mot den som innehar föremålet för egen eller annans räkning. Med den valda

formuleringen avses bestämmelsen motsvara innehållet i artikel 5 i direktivet.

 Uttrycket "för egen eller annans räkning" syftar på de definitioner av in-

nehavare och mellanhand som ges i artikel 1.6 och 1.7. Enligt artikel 1.6 är

innehavare den person som fysiskt innehar kulturföremålet för egen räkning och

enligt artikel 1.7 är mellanhand den person som fysiskt innehar kulturföremålet

för annans räkning. Andra meningen i första stycket kan med oförändrad innebörd

utformas så att talan skall väckas mot den som innehar föremålet. Härmed bör

förstås den som fysiskt innehar detsamma.

 I det fall en främmande stat väcker talan mot en mellanhand, dvs. mot någon

som innehar ett kulturföremål för annans räkning, kan detta naturligtvis i hög

grad påverka exempelvis ägarens rätt. Detta förhållande beaktas inte särskilt

vare sig i direktivet eller i de föreslagna bestämmelserna. Däremot torde

bestämmelserna i 14 kap. 10_12 §§ rättegångsbalken om intervenient vara

tillämpliga på den för vars räkning föremålet innehas. Denne är därvid hänvisad

till att själv bevaka sin rätt, varvid han får ställningen som självständig

intervenient. Det kan visserligen antas att detta i många fall inte kommer att

bereda några särskilda svårigheter i praktiken, eftersom mellanhanden kan

förväntas underrätta den för vars räkning han innehar ett kulturföremål om att

talan om återlämnande har väckts. För den för vars räkning föremålet innehas kan

givetvis processen resultera i att han förlorar den rätt till föremålet som han

har. Enligt Lagrådets mening bör därför och med hänsyn till den särskilda

karaktären av de föreslagna reglerna införas en skyldighet för den domstol där

talan väcks mot en mellanhand att underrätta den som har en rätt till föremålet

som kan påverkas av processen, om denne är känd.

 I paragrafens andra stycke anges som en förutsättning för att en ansökan om

stämning skall tas upp till prövning att vissa handlingar skall bifogas an-

sökningen. En ansökan om stämning i tvistemål skall enligt 42 kap. 4 § rätte-

gångsbalken avvisas om käranden inte följer ett föreläggande att avhjälpa

brister i fråga om ansökningens innehåll eller annan ofullständighet. Det torde

därför vara tillräckligt att i andra stycket ange endast vad som skall fogas

till ansökningen.

 Paragrafen bör enligt Lagrådet erhålla följande lydelse:

 "Den stat från vars territorium kulturföremålet olagligt har förts bort kan

vid allmän domstol väcka talan om återlämnande. Talan skall riktas mot den som

innehar föremålet.

 Till en ansökan om stämning i mål som avses i första stycket skall fogas dels

en handling som beskriver föremålet och som anger att det är ett kulturföremål,

dels en förklaring av den behöriga myndigheten i den återkrävande staten om att

föremålet olagligt har förts bort.

 Är annan än den som innehar föremålet ägare till detta, skall domstolen, om

ägaren är känd, underrätta denne om att talan väckts. Detsamma gäller i fråga om

den som har en särskild rätt till föremålet."

7 §

I paragrafen anges i vilka fall och under vilka förutsättningar den som enligt

bestämmelserna i lagförslaget blir tvungen att återlämna ett kulturföremål är

berättigad till ersättning av den återkrävande staten.

 I enlighet med vad som uttalas i den allmänna motiveringen (avsnitt 8.3)

innebär paragrafen att ersättning skall kunna utgå endast i det fall det kultur-

föremål som skall återlämnas innehas av någon för egen räkning. Någon rätt till

ersättning skall alltså inte finnas om föremålet innehas av en mellanhand, dvs.

för annans räkning. Detta gäller såväl mellanhanden som den för vars räkning

denne innehar föremålet. Bestämmelsen i 7 § har samma utformning som motsvarande

bestämmelse i artikel 9 i direktivet.

 Det sakligt befogade i denna utformning av reglerna kan starkt ifrågasättas.

Den för vars räkning en mellanhand innehar ett kulturföremål kan vara ägare till

föremålet eller ha en annan ekonomiskt betydelsefull rätt till det, t.ex. nytt-

janderätt. För denne blir effekten av att föremålet måste återlämnas densamma

vare sig han själv fysiskt innehar det eller det tillfälligt finns hos någon

annan t.ex. för reparation eller som lån för en utställning. Någon förklaring

till att direktivet getts denna utformning lämnas inte i remissen.

 En närmare granskning av de olika artiklarna i direktivet ger vid handen att

det inte kan uteslutas att artikel 9 om rätten till ersättning fått ett icke

avsett innehåll. Definitionerna på innehavare och mellanhand i artikel 1.6 och

1.7 synes utesluta varandra; att en person vid ett givet tillfälle fysiskt

innehar ett föremål för egen eller annans räkning innebär att ingen annan person

vid samma tillfälle kan fysiskt inneha föremålet, vare sig för egen eller annans

räkning. Trots detta anges i artikel 4.1 att "innehavaren och/eller mellanhan-

den" skall identifieras och i artikel 4.6 att behörig myndighet skall uppträda

som förmedlare mellan "innehavaren och/eller mellanhanden".

 Med hänsyn till vad som nu sagts kan sättas i fråga om den tolkning av

bestämmelsen om ersättning i artikel 9 som gjorts i lagrådsremissen är nöd-

vändig. Ett ytterligare skäl mot denna tolkning är att den kan ge upphov till en

ordning som knappast är förenlig med det äganderättsskydd som följer av artikel

1 i första tilläggsprotokollet till den Europeiska konventionen angående skydd

för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.

 Om det inte anses möjligt att i lagen föreskriva att den återkrävande staten

skall vara skyldig att betala ersättning även till den för vars räkning ett

kulturföremål innehas av en mellanhand bör följande beaktas. Enligt 2 kap. 18 §

regeringsformen skall varje medborgare vilkens egendom tas i anspråk genom

expropriation eller annat sådant förfogande vara tillförsäkrad ersättning för

förlusten enligt grunder som bestäms i lag. I vart fall om någon genom

återlämnandet av ett kulturföremål förlorar äganderätten eller annan särskild

rätt till föremålet, torde nämnda grundlagsbestämmelse eller grunderna för den

vara tillämpliga. Ersättning skall i så fall utges och får betalas av svenska

staten i stället för av den återkrävande staten. Lagrådet förordar att en före-

skrift härom tas in i 6 kap. som en ny 8 §.

 Som en förutsättning för att den som skall återlämna ett kulturföremål skall

ha rätt till ersättning av den återkrävande staten anges i 7 § att han eller hon

visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet "i fråga om hur föremålet förts bort

från den återkrävande staten". I artikel 9 i direktivet är förutsättningen

utformad så att innehavaren skall ha visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet

"vid anskaffandet av föremålet". Utformningen av den i den svenska lagtexten

föreslagna lydelsen har enligt den allmänna motiveringen (avsnitt 8.3) valts för

att direktivets utformning inte skall kunna ges den innebörden att innehavaren

är berättigad till ersättning trots att han efter förvärvet av ett föremål

olagligt fört bort det, om han bara vid förvärvet visat vederbörlig omsorg och

uppmärksamhet.

 Avfattningen av 7 § på denna punkt synes inte motsvara innebörden av artikel 9

i direktivet. Den som innehar ett kulturföremål i Sverige behöver ju inte ha

befattat sig med anskaffandet av föremålet i utlandet eller med dess bortförande

från den främmande staten. Innehavaren kan t.ex. ha förvärvat föremålet av en

säljare i Sverige när föremålet redan fanns här i landet. Att så skett hindrar

inte att en skyldighet att återlämna föremålet kan föreligga. I motsats till vad

som uttrycks i remissen anser Lagrådet att direktivets formulering av

förutsättningen för ersättning bättre täcker de fall som kan förekomma. För att

undanröja tveksamhet om bestämmelsens tolkning kan dock föreskrivas att

vederbörlig omsorg och uppmärksamhet skall ha visats både vid anskaffandet av

föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten.

 I paragrafens andra stycke bör anges att förvärv genom testamente bör

jämställas med arv och gåva i fråga om rätten till ersättning.

 Den ersättning som innehavaren av ett föremål som skall återlämnas kan vara

berättigad till bör fastställas i målet om återlämnande. Detta bör framgå av

lagtexten.

 I artikel 9 i direktivet anges att den återkrävande staten skall betala ersät-

tningen vid återlämnandet av föremålet. En bestämmelse härom bör tas in i 7 §.

 I enlighet med vad Lagrådet uttalat bör 7 § och den nya 8 § ges följande

lydelse:

7 §

"Skall ett kulturföremål återlämnas är den som innehar föremålet för egen

räkning berättigad till skälig ersättning av den återkrävande staten, om in-

nehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av

föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten.

 Den som har förvärvat föremålet genom arv, testamente eller gåva är berättigad

till ersättning endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det.

 Ersättningen skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet och

skall betalas vid återlämnandet."

8 §

"Om ett kulturföremål skall återlämnas enligt bestämmelserna i detta kapitel av

någon som innehar det för annans räkning, är den vars äganderätt eller särskilda

rätt till föremålet påverkas av återlämnandet berättigad till ersättning av

statsverket. Ersättning skall dock betalas endast i den mån rätt till

ersätt-ning skulle ha förelegat om föremålet innehafts för egen räkning.

 I fråga om ersättning enligt första stycket gäller 7 § tredje stycket."

8_13 §§

Paragraferna innehåller regler som ger den myndighet som regeringen bestämmer

(den centrala myndigheten) befogenhet att efter domstols förordnande genomföra

undersökningar för att söka efter olagligen bortförda kulturföremål och därvid

omhänderta sådant föremål, om det påträffas. Kronofogdemyndighet avses kunna

lämna biträde åt den centrala myndigheten. Enligt vad som framgår av remissens

allmänna motivering avses Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

(Riksantikvarieämbetet) komma att utses till central myndighet.

 Reglerna har uppenbarligen föreslagits mot bakgrund av bestämmelserna i

artikel 4 i direktivet, där det bl.a. föreskrivs att de centrala myndigheterna

hos medlemsstaterna på ansökan skall efterforska ett närmare angivet kultur-

föremål som förts bort olovligen samt vidta alla nödvändiga åtgärder för det

fysiska bevarandet av föremålet och genom interimistiska åtgärder förhindra

varje handling som syftar till att undvika ett återlämnandeförfarande. Lagrådet

vill likväl ifrågasätta om de föreslagna reglerna är nödvändiga.

 De undersökningar som Riksantikvarieämbetet avses få utföra är av den

karaktären att de enligt regeringsformens terminologi är att hänföra till hus-

rannsakan. Det ligger i sakens natur att återhållsamhet bör iakttas när det

gäller att införa regler om sådana undersökningar vid sidan av det straffpro-

cessuella området och att tillägga andra myndigheter än de brottsbekämpande

befogenheter av detta slag.

 I de fall som här är i fråga kan det ofta förutsättas att brottsliga

handlingar av ett eller annat slag har förövats. I den mån det är fråga om en

handling som är straffbar enligt svensk lag kan då vanliga straffprocessuella

regler om husrannsakan och beslag tillämpas, och de föreslagna befogenheterna

för Riksantikvarieämbetet kan i sådana fall tänkas leda till

kompetenskonflikter. Skulle det vara fråga om en handling som är brottslig

enligt den främmande statens men inte enligt svensk lag _ närmast då

överträdelse av den främmande statens offentligrättsliga reglering _ kan biträde

från svensk sida lämnas som rättshjälp i brottmål, varvid även tvångsåtgärder

kan komma i fråga under de förutsättningar som anges i lagen (1975:295) om

användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat. Till detta kommer att de

föreslagna reglerna i 6 kap. 5 § gör det möjligt för domstol att även

interimistiskt förordna om kvarstad på ett kulturföremål efter ansökan därom

från den återkrävande statens sida.

 Enligt Lagrådets mening får de krav som direktivet ställer på den svenska

lagstiftningen med hänsyn härtill anses vara uppfyllda även utan att man inför

särskilda regler om undersökning i enskilda utrymmen och om omhändertagande av

föremål. En skyldighet för Riksantikvarieämbetet att på begäran efterforska

bortförda kulturföremål behöver således inte nödvändigtvis vara förenad med

befogenheter för ämbetet att genomföra sådana tvångsåtgärder som här är i fråga

och som otvivelaktigt har karaktär av polisverksamhet. Detta gäller så mycket

mera som det finns utrymme för tvekan om de föreslagna reglerna är ägnade att

mera påtagligt minska risken för att ett olagligt bortfört kulturföremål göms

undan eller att annan liknande åtgärd vidtas i sådana fall då innehavaren kan

vara benägen att försvåra ett återlämnande.

 Anses de nu ifrågavarande reglerna likväl böra införas, bör med beaktande av

föreskrifterna i 2 kap. 12 § regeringsformen tillses att de inte sträcker sig

längre än som behövs med hänsyn till deras ändamål. Tillstånd till en sådan

undersökning som avses i 8 § bör således inte få meddelas i andra fall än då den

hos vilken undersökningen är avsedd att vidtas skäligen kan befaras undandra sig

att lämna uppgift huruvida han innehar det olagligen bortförda kulturföremålet.

Möjligheten att meddela beslut utan motpartens hörande bör reserveras för fall

då det är fara i dröjsmål.

 När det gäller situationer då biträde av kronofogdemyndighet begärs bör

beaktas att sådan myndighet enligt 16 kap. 11 § utsökningsbalken genast och

således utan att höra svaranden skall vidta behövliga åtgärder när saken är

brådskande. Som exempel på brådskande fall anges i lagmotiven situationer då det

är fara att egendomen sticks undan (prop. 1980/81:8 s. 796). Det är således

redan enligt gällande reglering sörjt för att kronofogdemyndigheten inte skall

lämna någon underrättelse i sådana fall då detta kan äventyra syftet med

förfarandet. Med hänsyn härtill bör den föreslagna regeln i 6 kap. 9 § tredje

stycket andra meningen om att kronofogdemyndighet inte skall lämna underrättelse

till svaranden utgå.

 Beaktas vad Lagrådet sålunda anfört skulle _ alltjämt under förutsättning att

de nu ifrågavarande reglerna bedöms vara påkallade _ remissförslagets

6 kap. 8 och 9 §§, med vissa redaktionella ändringar i övrigt, kunna ges

följande lydelse. Därvid bör i enlighet med vad tidigare anförts paragraferna

ges ny numrering.

9 §

"Tingsrätten får på ansökan av den myndighet som regeringen bestämmer (den

centrala myndigheten) besluta att myndigheten får genomföra en undersökning hos

någon för att söka efter ett visst kulturföremål som olagligt förts bort från en

stat som anges i 1 §. Tillstånd får lämnas endast om

 1. det finns särskild anledning att anta att det sökta föremålet kan påträffas

vid undersökningen,

 2. den hos vilken undersökningen skall vidtas skäligen kan befaras undandra

sig att lämna uppgift huruvida han innehar föremålet,

 3. vikten av att åtgärden vidtas uppväger det intrång eller men i övrigt som

åtgärden innebär för den som berörs.

 Ansökan skall göras skriftligen.

 Om det är fara i dröjsmål, får beslut enligt första stycket meddelas utan att

motparten ges tillfälle att yttra sig över ansökningen. Denne behöver i sådant

fall inte heller underrättas om rättens beslut innan undersökningen påbörjas.

 Beslutet gäller omedelbart, om inte annat bestäms."

10 §

"Av ett beslut om undersökning skall framgå i vilken utsträckning den centrala

myndigheten har rätt att få tillträde till lokaler, markområden, transportmedel

och andra utrymmen.

 Vid undersökningen skall tillämpas bestämmelserna i 28 kap. 6 §, 7 § andra

stycket och 9 § första stycket rättegångsbalken.

 Myndigheten får begära biträde av kronofogdemyndigheten för att genomföra

undersökningen. Därvid tillämpas 16 kap. 10 § utsökningsbalken."

 Lagrådet vill slutligen påpeka att de regler i förslaget som syftar till att

hemlighålla ansökningar och beslut för de berörda kan bli verkningslösa, om

dessa handlingar _ liksom den främmande statens hänvändelse till Riksantik-

varieämbetet _ blir tillgängliga för envar utan någon sekretess. Sekretess kan i

de fall som här avses också tänkas vara påkallad av hänsyn till den enskilde.

När de regler i rättegångsbalken som utgjort förebild för remissens reglering

tillämpas gäller normalt förundersökningssekretess enligt 5 kap. 1 § och

9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100), medan några sekretessregler inte torde

vara tillämpliga i de fall som remissförslaget tar sikte på. Med hänsyn till

svårigheterna att infoga sekretessregler för de ändamål som här avses i

sekretesslagens systematik har Lagrådet emellertid ansett sig böra avstå från

att föreslå några sådana regler. Nämnda förhållande kan dock anföras som

ytterligare ett skäl som är ägnat att leda till tvekan huruvida de nu ifråga-

varande reglerna lämpligen bör införas.

 Bilaga 6

 Bilaga 7

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 27 oktober 1994

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Hjelm-Wallen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95: Återlämnande av kulturföremål.