Regeringens proposition

1999/2000:98

Förnyad arbetsmarknadspolitik för delaktighet och

tillväxt

Prop.

1999/2000:98

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 28 mars 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Björn[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas en redogörelse för arbetsmarknadsutvecklingen

samt arbetsmarknadspolitikens inriktning och effekter under 1990-talet

samt arbetsmarknadspolitikens mål och roll framöver.

Arbetsmarknadspolitiken har tre huvuduppgifter: För det första att

förmedla arbete till arbetslösa och arbetskraft till företag. För det andra

att öka de arbetslösas kunskaper och för det tredje att stödja dem som har

svårt att få arbete på den reguljära arbetsmarknaden.

En uppgift framstår som allt viktigare, nämligen att öka

sysselsättningen och förhindra marginaliseringen av de undersysselsatta i

skogslänen och i vissa områden i storstäderna. För att öka

sysselsättningen och förhindra marginalisering måste de som står längst

från arbetsmarknaden prioriteras. Det handlar om människor som

drabbas av glesbygdens strukturförändringar men också om arbetslösa

socialbidragstagare i de större städerna.

I propositionen föreslås att en aktivitetsgaranti skall införas i hela

landet. Syftet är att ge arbetslösa som är eller löper risk att bli

långtidsinskrivna bättre förutsättningar att få arbete, hävda arbetslinjen

och bryta rundgången mellan åtgärder och öppen arbetslöshet.

Vidare föreslås inom ramen för aktivitetsgarantin att ett nytt särskilt

anställningsstöd införs för långtidsinskrivna personer som är 57 år eller

äldre, vars möjligheter att återkomma till den reguljära arbetsmarknaden

är små.

Anställningsskyddslagen föreslås ändras så att arbetstagare som är

anställda med det föreslagna särskilda anställningsstödet inte omfattas av

lagen.

Regeringen föreslår vidare att det i lagen om arbetslöshetsförsäkring

införs en uttrycklig regel om att för rätt till arbetslöshetsersättning skall

den sökande anstränga sig för att finna ett lämpligt arbete. Regeringen

eller den myndighet regeringen bestämmer föreslås bemyndigas att

utfärda föreskrifter om lämpligt arbete.

Regeringen lämnar vidare en redogörelse för de regelförenklingar som

kommer att göras. Dessa görs i syfte att underlätta arbetet inom

arbetsförmedlingen och frigöra resurser till huvuduppgiften att förmedla

arbeten. En ny lag om arbetsmarknadspolitiska program föreslås.

Med anledning av den nya regleringen kring de

arbetsmarknadspolitiska programmen föreslås följdändringar i lagen om

arbetslöshetsförsäkring. Som ett led i regelförenklingen föreslås att de

arbetsmarknadspolitiska åtgärder där aktivitetsstöd utgår skall som

huvudregel pågå under längst sex månader samt att åtgärden

utbildningsstöd skall upphöra.

Inom ramen för programmet särskilda insatser för personer med

arbetshandikapp kommer en rad förenklingar att göras och föreslås ett

antal förändringar.

Regeringen lämnar slutligen en redogörelse för Arbetsmarknadverkets

organisation och behovet av att styrningen inom verket behöver

förtydligas. Regeringen kommer därför att vidta erforderliga åtgärder

som innebär att ekonomistyrning, kontroll och uppföljning inom

Arbetsmarknadsverket väsentligt förbättras.

Ansvar och befogenheter inom arbetsmarknadspolitiken skall hållas

samman och arbetsfördelning mellan staten och kommunerna skall göras

tydligare. Ordning och reda i arbetsmarknadspolitiken är en självklarhet.

Politiken skall successivt inriktas mer på omvandling och utveckling.

Åtgärderna skall inte utnyttjas för försörjning utan arbetslinjen skall

stärkas.

Kommunerna skall få en tydligare roll i uppgiften att samordna de

lokala insatserna utifrån de nationella målen för arbetsmarknadspolitiken

för att häva den undersysselsättning som präglar vissa områden.

Lagförslagen föreslås träda i kraft den 1 augusti 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om arbetsmarknadspolitiska program 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om

anställningsskydd 8

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 9

3 Ärendet och dess beredning 13

4 Arbetsmarknadsutvecklingen under 1990-talet 15

5 Arbetsmarknadspolitikens roll 31

6 Arbetsmarknadspolitiken under 2000-talet 38

7 En effektivare platsförmedling 47

7.1 Personalresurserna inom Arbetsmarknadsverket (AMV) 47

7.2 Utveckling av den individuella handlingsplanen 48

7.3 Ansträngningar att finna lämpligt arbete 49

8 Insatser för att förhindra och bryta långtidsarbetslöshet 52

8.1 Bakgrund 52

8.2 Aktivitetsgaranti 54

9 Regelförenklingar 59

9.1 Inledning 59

9.2 De arbetsmarknadspolitiska programmen 61

9.3 En ny lag om arbetsmarknadspolitiska program och

följdändringar i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 62

9.4 Tid i aktivitet 63

9.5 Åtgärden utbildningsstöd upphör 64

9.6 Stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen m.m. för personer

med arbetshandikapp 65

9.7 Lönebidrag och skyddat arbete hos offentliga arbetsgivare

(OSA) 67

10 Styrning och uppföljning 67

10.1 Arbetsmarknadsverkets ledningsform 67

10.2 Styrningen inom Arbetsmarknadsverket 69

11 En aktivare och tydligare omställningsförsäkring 74

12 Förslagens ekonomiska konsekvenser 75

13 Författningskommentar 75

13.1 Förslag till lag om arbetsmarknadspolitiska program 75

13.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:82) om

anställningsskydd 76

13.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring 77

Bilaga 1 Instanser som har yttrat sig över rapporten (Ds1999:58)

Kontrakt för arbete - Rättvisa och tydliga regler i

arbetslöshetsförsäkringen 79

Bilaga 2 Instanser som har yttrat sig över betänkandet (Ds 1999:54)

Samverkan för färre bidrag och fler i jobb 80

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 mars 2000 81

Rättsdatablad 82

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

dels antar regeringens förslag till

1. lag om arbetsmarknadspolitiska program,

2. lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd,

3. lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring,

dels godkänner vad regeringen föreslår om

4. att införa en aktivitetsgaranti (avsnitt 8.2),

5. ett särskilt anställningsstöd för äldre personer (avsnitt 8.2),

6. rätt till aktivitetsstöd vid vägledning och arbetslivsinriktad

rehabilitering (avsnitt 9.3),

7. att en arbetsmarknadspolitisk aktivitet får pågå under längre tid än sex

månader endast om det finns särskilda skäl (avsnitt 9.3),

8. att utbildningsstöd slopas från och med den 1 augusti år 2000 (avsnitt

9.4),

9. att stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen m.m. skall avse personer med

arbetshandikapp (avsnitt 9.5),

10. stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen för företagare och fria

yrkesutövare (avsnitt 9.5),

11. möjligheter till stöd för reparationer av hjälpmedel på arbetsplatsen

(avsnitt 9.5),

12. stöd till personligt biträde vid deltagande i arbetsmarknadspolitiska

program (avsnitt 9.5),

13. stöd av en SIUS-konsulent (avsnitt 9.5),

14. att stöd till skyddat arbete hos offentliga arbetsgivare (OSA) inte får

lämnas inom konkurrensutsatt verksamhet (avsnitt 9.6).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om arbetsmarknadspolitiska program

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag innehåller övergripande bestämmelser om de

arbetsmarknadspolitiska programmen. Programmen syftar till att stärka

den enskildes möjligheter att få eller behålla ett arbete.

Programmen handhas av Arbetsmarknadsverket om inte annat

föreskrivs.

2 § En kommun får anordna praktik eller annan verksamhet på heltid

för arbetslösa ungdomar som inte genomgår gymnasieskola eller

liknande utbildning till dess de fyller 20 år.

Kommunen har rätt till ersättning från staten för sådan verksamhet.

Rätten till ersättning gäller under förutsättning att avtal träffas med

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I ett sådant

avtal skall anges de villkor som skall gälla för att ersättning skall lämnas.

Kommunen beslutar om vilken ersättning som skall lämnas till den

som deltar i verksamheten.

3 § En kommun får efter överenskommelse med regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer åta sig en skyldighet att erbjuda

ungdomar som står till arbetsmarknadens förfogande en aktiverande och

utvecklande insats på heltid. En sådan skyldighet gäller från och med den

dag den unge fyller 20 år till dess hon eller han fyllt 25 år.

Kommunens skyldighet inträder om något arbete, reguljär utbildning

eller något lämpligt arbetsmarknadspolitiskt program inte kunnat

erbjudas inom 90 dagar från det att den unge anmälde sig som

arbetssökande hos den offentliga arbetsförmedlingen.

Utvecklingsinsatsen skall erbjudas inom tio dagar från det att

kommunens skyldighet enligt första stycket inträdde och får pågå i högst

12 månader.

4 § Den som är berättigad till ersättning enligt lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring har vid deltagande i verksamhet som anordnas av

kommunen enligt 3 § rätt till aktivitetsstöd.

Kommunen skall till den som tar del av verksamhet enligt 3 § och som

uppbär försörjningsstöd enligt 6 och 6 b §§ socialtjänstlagen (1980:620)

när han eller hon börjar delta i verksamheten utge ersättning med ett

belopp som motsvarar försörjningsstödet. Detsamma skall gälla

beträffande den för vilken fattas beslut om sådant försörjningsstöd som

avses i första stycket under tid som han eller hon deltar i verksamheten.

Kommunen skall till deltagare som inte erhåller ersättning enligt första

eller andra stycket betala ut ersättning med 1 967 kronor per månad.

Ersättningen enligt andra och tredje stycket skall benämnas

utvecklingsersättning.

5 § Regeringen får föreskriva att den som anordnar ett

arbetsmarknadspolitiskt program i vissa fall skall betala

finansieringsbidrag till staten.

6 § Den arbetsgivare eller anordnare av ett arbetsmarknadspolitiskt

program som mottagit stöd skall ge Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS)

eller den myndighet AMS utser tillfälle att granska den verksamhet som

bedrivs och lämna de uppgifter som behövs för att granskningen skall

kunna genomföras.

7 § Den som tar del av ett arbetsmarknadspolitiskt program skall inte

anses som arbetstagare om inte programmet gäller en anställning med

anställningsstöd eller lönebidrag eller skyddat arbete.

När ett program bedrivs på en arbetsplats skall den som tar del av

programmet dock likställas med arbetstagare vid tillämpning av följande

regler i arbetsmiljölagen (1977:1160):

 2 kap. 1 9 §§ om arbetsmiljöns beskaffenhet,

 3 kap. 1 4 och 7 14 §§ om allmänna skyldigheter,

 4 kap. 1 4 och 8 10 §§ om bemyndiganden,

 5 kap. 1 och 3 §§ om minderåriga,

 7 kap. om tillsyn,

 8 kap. om påföljder, och

 9 kap. om överklagande.

Vad som i arbetsmiljölagen sägs om arbetsgivare skall gälla den som

har upplåtit en arbetsplats för programverksamhet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 augusti år 2000.

2. Genom lagen upphävs

 lagen (1995:706) om kommuners ansvar för ungdomar,

 lagen (1997:1268) om kommuners ansvar för ungdomar mellan 20

och 24 år, och

 lagen (1998:1781) om arbetsmarknadspolitiska aktiviteter.

3. De upphävda lagarna gäller dock fortfarande för de personer som

anvisats verksamhet enligt förordningen (1995:712) om kommuners

ansvar för ungdomar, förordningen (1997:1278) om kommuners ansvar

för ungdomar mellan 20 och 24 år och förordningen (1998:1784) om

arbetsmarknadspolitiska aktiviteter.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:80) om

anställningsskydd

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1982:80) om anställningsskydd skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 1 §

Denna lag gäller arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. Från lagens

tillämpning undantas dock

1. arbetstagare som med hänsyn till arbetsuppgifter och

anställningsvillkor får anses ha företagsledande eller därmed jämförlig

ställning,

2. arbetstagare som tillhör arbetsgivarens familj,

3. arbetstagare som är anställda för arbete i arbetsgivarens hushåll,

4. arbetstagare som har anvisats

beredskapsarbete eller skyddat

arbete

4. arbetstagare som är anställda

med särskilt anställningstöd eller i

skyddat arbete.

Denna lag träder i kraft den 1 augusti år 2000.

.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Härigenom föreskrivs att 9, 11, 14, 16, 17, 19, 30 och 46 §§ lagen

(1997:238) om arbetslöshetsförsäkring skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Rätt till ersättning vid arbetslöshet har sökande som

1. är arbetsföra och oförhindrade att åta sig arbete för en arbetsgivares

räkning minst 3 timmar varje arbetsdag och i genomsnitt minst 17

timmar i veckan,

2. är beredda att anta erbjudet lämpligt arbete under tid för vilken de

inte anmält hinder som kan godtas av arbetslöshetskassan,

3. är anmälda som arbetssökande hos den offentliga arbets-

förmedlingen i den ordning som föreskrivs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer, och

4. inte kan få lämpligt arbete.

4. anstränger sig för att finna ett

lämpligt arbete men inte kan få ett

sådant arbete.

11 §

Erbjudet arbete skall anses lämpligt, om

1. det inom ramen för tillgången på arbetstillfällen tagits skälig hänsyn

till den sökandes förutsättningar för arbetet samt andra personliga

förhållanden,

2. anställningsförmånerna är förenliga med de förmåner som

arbetstagare får som är anställda enligt kollektivavtal eller, om

kollektivavtal inte finns, är skäliga i förhållande till de förmåner

arbetstagare med likvärdiga arbetsuppgifter och kvalifikationer får vid

jämförliga företag,

3. arbetet inte hänför sig till en arbetsplats där arbetskonflikt råder till

följd av stridsåtgärder som är lovliga enligt lag och kollektivavtal, och

4. förhållandena på arbetsplatsen motsvarar vad som anges i

författning eller myndighets föreskrifter om åtgärder till förebyggande av

ohälsa eller olycksfall.

Regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer får

meddela ytterligare föreskrifter

om lämpligt arbete.

.

14 §

Vid prövning av arbetsvillkoret bortses från utfört förvärvsarbete

1. som arbetsgivaren finansierat

med stöd av

 förordningen (1997:1275) om

anställningsstöd, eller

 förordningen (1987:411) om

beredskapsarbete, eller

2. som bedrivits med stöd av

bestämmelserna om start av

näringsverksamhet enligt

förordningen (1998:1784) om

arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter.

1. som arbetsgivaren finansierat

med stöd av förordningen

(1997:1275) om anställningsstöd,

eller

2. som bedrivits med stöd av

bestämmelserna om stöd till start

av näringsverksamhet enligt

förordningen (2000:000) om

arbetsmarknadspolitiska program.

Detta gäller dock inte om den sökande när det i första stycket nämnda

arbetet påbörjades uppfyllde arbetsvillkoret med annat förvärvsarbete

enligt 12 13 §§.

16 §

När ramtid skall bestämmas enligt 12 § räknas inte den tid då den

sökande varit hindrad att arbeta på grund av

1. styrkt sjukdom,

2. avslutad heltidsutbildning som den sökande har avslutat efter fyllda

25 år eller som har föregåtts av sammanhängande förvärvsarbete på

heltid i minst 5 månader,

3. tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa

fall,

4. frihetsberövande på kriminalvårdens område,

5. vård av eget barn som inte har fyllt 2 år eller vård av adoptivbarn i 2

år efter barnets ankomst i familjen,

6. beslut enligt smittskyddslagen

(1988:1472) eller livsmedelslagen

(1971:511) eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av

livsmedelslagen, eller

6. beslut enligt smittskyddslagen

(1988:1472) eller livsmedelslagen

(1971:511) eller föreskrifter som

har meddelats med stöd av

livsmedelslagen,

7. utlandsvistelse till följd av att

den sökande följt med sin make

eller maka vid dennes arbete i

utlandet under förutsättning att

makens eller makans arbetsgivare

har sitt säte i Sverige och att lönen

utbetalas från Sverige, varvid med

make eller maka jämställs person

med vilken den sökande

sammanbor under förhållanden

som liknar makars.

7. utlandsvistelse till följd av att

den sökande följt med sin make

eller maka vid dennes arbete i

utlandet under förutsättning att

makens eller makans arbetsgivare

har sitt säte i Sverige och att lönen

utbetalas från Sverige, varvid med

make eller maka jämställs person

med vilken den sökande

sammanbor under förhållanden

som liknar makars, eller

8. deltagande i

ungdomsgarantin enligt

förordningen (2000:000) om

arbetsmarknadspolitiska program.

17 §

När ramtid skall bestämmas enligt 12 § räknas inte heller tid då den

sökande fått föräldrapenningförmån enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring eller varit hindrad att arbeta på grund av

1. tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt,

2. en arbetsmarknadspolitisk

aktivitet enligt förordningen

(1998:1784) om

arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter med undantag av start

av näringsverksamhet,

2. arbetsmarknadsutbildning,

arbetspraktik,

datorteksverksamhet och

arbetslivsinriktad rehabilitering,

3. utbildning för vilken utbildningsbidrag lämnas enligt förordningen

(1996:1654) om särskilt utbildningsbidrag, eller

4. deltagande i verksamhet där ersättning enligt 3 a § har lämnats, i den

mån tiden inte jämställs enligt vad som följer av 19 §.

19 §

För sökande som en gång har påbörjat en ersättningsperiod enligt

denna lag gäller följande. När det arbetsvillkor skall uppfyllas som skall

ligga till grund för en ny ersättningsperiod skall med tid under vilken

sökande enligt 12 14 §§ skall ha förvärvsarbetat jämställas den tid då de

1. deltagit i och, om inte

särskilda skäl hindrat det, fullföljt

en arbetsmarknadsutbildning eller

yrkesinriktad rehabilitering enligt

förordningen (1998:1784) om

arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter, för vilka statligt

utbildningsbidrag lämnats,

2. bedrivit näringsverksamhet

som avses i förordningen

(1998:1784) om

arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter,

1. tagit del av och, om inte

särskilda skäl hindrat det, fullföljt

arbetsmarknadsutbildning,

arbetspraktik,

datorteksverksamhet eller

arbetslivsinriktad rehabilitering,

2. bedrivit näringsverksamhet

som avses i förordningen

(2000:000) om

arbetsmarknadspolitiska program,

3. deltagit i och, om inte särskilda skäl hindrat det, fullföljt utbildning

för vilken utbildningsbidrag lämnats enligt förordningen (1996:1654) om

särskilt utbildningsbidrag,

4. fullgjort tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt

eller fått föräldrapenningförmån enligt lagen (1962:381) om allmän

försäkring, i båda fallen dock tillsammans högst 2 månader,

5. utfört förvärvsarbete som

arbetsgivaren finansierat med stöd

av

 förordningen (1997:1275) om

anställningsstöd, eller

 förordningen (1987:411) om

beredskapsarbete, eller

5. utfört förvärvsarbete som

arbetsgivaren finansierat med stöd

av förordningen (1997:1275) om

anställningsstöd, med undantag

för arbete som finansierats med

särskilt anställningsstöd, eller

6. fullföljt verksamhet där ersättning enligt 3 a § lämnats.

30 §

Dagpenning till sökande som

uppfyllt arbetsvillkoret

huvudsakligen genom

arbetsmarknadsutbildning eller

yrkesinriktad rehabilitering för

vilken de har fått statligt

utbildningsbidrag får bestämmas

till belopp som motsvarar

utbildningsbidraget.

Dagpenning till sökande som

uppfyllt arbetsvillkoret

huvudsakligen genom att ta del av

en arbetsmarknadspolitisk åtgärd

som berättigar till aktivitetsstöd

enligt förordningen (1996:1100)

om aktivitetsstöd får bestämmas

till belopp som motsvarar

aktivitetsstödet.

Detta gäller trots bestämmelserna i 26 29 §§.

46 §

Bestämmelserna i 43 § 1 3 om

arbete skall tillämpas i fråga om

Arbetsmarknadspolitiska åtgärder

som berättigar till

utbildningsbidrag och utbildningar

för vilka utbildningsbidrag lämnas

enligt förordningen (1996:1654)

om särskilt utbildningsbidrag.

Bestämmelserna i 43 § 1 3 om

arbete skall tillämpas i fråga om

Arbetsmarknadspolitiska åtgärder

som berättigar till aktivitetsstöd

och utbildningar för vilka

utbildningsbidrag lämnas enligt

förordningen (1996:1654) om

särskilt utbildningsbidrag.

Bestämmelserna i 44 och 45 §§ skall därvid gälla i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 augusti år 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I budgetpropositionen för år 2000 angav regeringen under hösten 1999

att Sverige skall ta steget in i nästa århundrade med en politik för

utveckling och jämlikhet som bygger på allas delaktighet (prop.

1999/2000:1 bet.1999/2000:AU1, rskr. 1999/2000:83). Politiken för det

nya århundradet skall enligt propositionen vara inriktad bl.a. på att nå full

sysselsättning och ökat välstånd genom en god och uthållig ekonomisk

tillväxt.

 Som en del i denna inriktning ingår att lägga om

arbetsmarknadspolitiken mot ökad kvalitet, långsiktighet och enklare

regler. För att underlätta denna utveckling har inom Regeringskansliet

under det gångna och det innevarande året genomförts en mängd

utrednings- och översynsarbete inom det arbetsmarknadspolitiska

området men också inom andra områden.

En arbetsgrupp inom Näringsdepartementet har under år 1999 gjort en

översyn av arbetslöshetsförsäkringen. Gruppens arbete finns redovisat i

Ds 1999:58 Kontrakt för arbete Rättvisa och tydliga regler i

arbetslöshetsförsäkringen. Betänkandet har remissbehandlats. De

instanser som har avgivit yttrande finns i bilaga 1. Remissyttrandena

finns att tillgå i Näringsdepartementet (dnr N1999/11935/A). I denna

proposition, avsnitt 7.3, kommer endast att behandlas några av

arbetsgruppens förslag. En proposition som mer samlat behandlar

arbetslöshetsförsäkringen och dess ställning inom

arbetsmarknadspolitiken kommer att överlämnas till riksdagen i maj i år.

I budgetpropositionen för år 2000 anmälde regeringen att den under

våren 2000 skulle återkomma till riksdagen med ett förslag till

förändringar i reglerna för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i

anslutning till översynen av arbetslöshetsförsäkringen (prop.

1999/2000:1, utg.omr. 14s.43). I propositionen redovisades också ett

antal principer som förenklingarna skulle bygga på och ett utkast till en

programindelning av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Arbetet med

regelförenklingarna har under hösten och vintern fortskridit inom

Regeringskansliet i nära samverkan med AMS. Resultatet av arbetet

redovisas under avsnitt 9 Regelförenklingar.

Inom Regeringskansliet (Socialdepartementet) har en utredning under

år 1999 sett över arbetslösa socialbidragstagares situation. Utredningen

avlämnade i september 1999 betänkandet Ds 1999:54 Samverkan för

färre bidrag och fler i jobb. Betänkandet har remissbehandlats. De

instanser som har avgivit yttrande finns i bilaga 2. Remissyttranden finna

att tillgå i Näringsdepartementet (dnr N1999/11485/A). Förslag i fråga

om dessa socialbidragstagare finns i avsnittet 8.1 Aktivitetsgaranti.

Arbetsmarknadsstyrelsen har under 1999, på uppdrag av regeringen,

utrett hur de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kan användas

effektivare för personer som varit arbetslösa och under en längre tid stått

utanför den reguljära arbetsmarkanden. Den 23 december år 1999

avlämnade AMS en rapport, Arbetsmarknadsverket i 2000-talet (dnr

N1999/13151/A). Rapporten har inte remissbehandlats. Rapporten

behandlas till viss del i avsnitt 8.

Lagrådet

I propositionen föreslås en ny lag om arbetsmarknadspolitiska program.

Lagen föreslås få motsvarande innehåll som lagen (1995:706) om

kommuners ansvar för ungdomar, lagen (1997:1268) om kommuneras

ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år och lagen (1998:1781) om

arbetsmarknaspolitiska aktiviteter. Lagförslaget är därmed väsentligen av

redaktionell art och regeringen anser att Lagrådets hörande saknar

betydelse på grund av sakens enkla beskaffenhet.

Vidare föreslås i propositionen en ändring i lagen (1982:80) om

anställningsskydd. Förslaget innebär att benämningen

 beredskapsarbete utmönstras ur lagtexten och att det i stället anges att

anställda med det nya särskilda anställningsstödet inte omfattas av

lagen.Därutöver föreslås redaktionella ändringar. Lagrådets yttrande är

inte nödvändigt eftersom ändringarna är av enkel beskaffenhet.

Regeringen föreslår därutöver ändringar i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring. Dessa faller inte inom Lagrådets

granskningsområde.

4 Arbetsmarknadsutvecklingen under 1990-

talet

Inledning

Under 1990-talet har arbetsmarknadspolitiken på grund av det svåra läget

på arbetsmarknaden fått verka i en situation som väsentligt skilt sig från

den som rådde då grunddragen i den svenska arbetsmarknadspolitiken

utformades. Mellan åren 1990 och 1993 försvann ungefär en halv miljon

arbetstillfällen eller 12 procent av sysselsättningen. Den

stabiliseringspolitiska börda som lades på arbetsmarknadspolitiken under

1990-talet har tidvis varit ungefär dubbelt så stor som vid

konjunkturnedgången i början av 1980-talet.

Det statsfinansiella läget i kombination med den stabiliseringspolitiska

börda som lades på arbetsmarknadspolitiken gjorde att insatserna mer

kom att präglas av kvantitet än kvalitet för att förhindra att människor

slogs ut och permanent tvingades lämna arbetskraften. Ett utslag av detta

var det volymmål för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna som kom att

prägla politiken fram till år 1999.

Denna inriktning kan ses som ett avsteg från kärnverksamheten i

arbetsmarknadspolitiken, nämligen fokus på platstillsättningar, insatser

för att motverka flaskhalsar och insatser för dem som har det allra svårast

att få ett arbete.

I och med att kvantitet kom att gå före kvalitet försämrades också det

tidigare goda rykte som arbetsmarknadspolitiken haft. Många arbetslösa

hamnade i en rundgång mellan arbetslöshet och olika åtgärder.

Åtgärderna ledde inte i samma omfattning som tidigare till arbete och de

upplevdes därför i ökad utsträckning som meningslösa. Andelen i arbete

sex månader efter yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning minskade t.ex.

från 74 procent år 1989 till som lägst 25 procent år 1993. Den stora

belastningen på arbetsförmedlingarna gjorde att förmedlarna kunde ägna

allt mindre tid åt varje enskild sökande, trots kraftigt ökade

personalresurser. Samtidigt prövades en rad olika nya åtgärder och

försöksverksamheter för att motverka de problem som fanns på

arbetsmarknaden. Försöksverksamheterna ledde också till att många

projekt startades som inte alltid hade en tydlig arbetsmarknadspolitisk

inriktning.

Under 1990-talet har flera insatser gjorts för att öka det kommunala

och regionala inflytandet inom arbetsmarknadspolitiken. Kommunerna

har också tagit ett mycket stort ansvar. Ett uttryck för detta är införandet

av det kommunala programmet för ungdomar under 20 år,

utvecklingsgarantin för ungdomar, en starkare representation för

kommunerna i arbetsförmedlingsnämnderna m.m. Grundtanken bakom

det ökade lokala inflytandet är att effektivisera insatserna då man på

lokal nivå har bäst kunskap om det lokala näringslivet och de

arbetssökande.

Den inriktning som politiken haft under 1990-talet har kritiserats från

många håll som ineffektiv och alltför omfattande. Regeringen delar

OECD:s uppfattning att den aktiva arbetsmarknadspolitiken är ett av

flera viktiga verktyg för att bekämpa arbetslösheten (Martin J (1998)

 What works among active labour market policies: evidence from OECD

countries experiences , OECD, Labour Market and Social Policy

Occassional paper No 35). Men att effektiviteten i

arbetsmarknadspolitiken naturligt nog är lägre då det är låg efterfrågan

och få lediga arbeten. Mycket tyder dock på att arbetsmarknadspolitiken i

flera avseenden varit framgångsrik. Den mycket kraftiga

sysselsättningsökning som skett sedan början på år 1998 har kunnat ske

utan att inflationen tagit fart och allt för stora flaskhals- eller

bristproblem. Antalet långtidsinskrivna har också minskat kraftigt nu när

konjunkturen vänt uppåt. Detta tyder på att de arbetslösa, även de som

varit utan arbete mycket lång tid, bl.a. tack vare arbetsmarknadspolitiken

i stor utsträckning kunnat behålla sin anknytning till arbetsmarknaden. Vi

har därmed undvikt den situation som präglar flera andra länder, där

många permanent slagits ut från arbetsmarknaden.

Alternativet till den förda politiken, dvs. en betydligt lägre omfattning

på de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, hade sannolikt varit att många

hade slagits ut permanent och att det skulle vara svårt att rusta dem för

arbetsmarknaden när de nu åter behövs.

Arbetslöshets- och sysselsättningsmålet

Regeringen fastslog år 1996 som mål att Sverige år 2000 skall ha

halverat den öppna arbetslösheten till 4 procent. Under åren 1998 och

1999 har den öppna arbetslösheten sjunkit betydligt. Arbetslösheten

uppgick som årsgenomsnitt till 5,6 procent under år 1999. Arbetslösheten

var 5,2 procent bland kvinnor och 5,9 procent bland män. Med en fortsatt

god sysselsättningsutveckling ligger regeringens mål att minska den

öppna arbetslösheten till 4 procent under år 2000 inom räckhåll.

 REGERINGENS SYSSELSÄTTNINGSMÅL

 (Säsongsrensade värden, 3 månaders glidande medelvärde)

Källa: SCB

Arbetslöshetsmålet kompletterades år 1998 med ytterligare ett mål,

nämligen att andelen reguljärt sysselsatta av befolkningen mellan 20 och

64 år skall öka från 74 procent år 1997 till 80 procent år 2004. Med

reguljärt sysselsatta menas de som är sysselsatta enligt definitionen i

Arbetskraftsundersökningen (AKU) exklusive sysselsatta i de

konjunkturberoende arbetsmarknads-politiska programmen

anställningsstöd, allmänt anställningsstöd, förstärkt anställningsstöd,

offentligt tillfälligt arbete (OTA), resursarbeten i offentlig verksamhet

och starta eget bidrag.

Arbetsmarknaden präglas nu av den mycket starka

sysselsättningsökning som sker inom stora delar av näringslivet. Antalet

sysselsatta har ökat med ca 200 000 personer sedan januari 1998. Denna

ökning har skett bland både kvinnor och män och inom alla

ålderskategorier. Tillgängliga prognoser tyder på en fortsatt stark

sysselsättningsökning de kommande åren. Andelen sysselsatta av

befolkningen, är nu ca 76 procent för åldersgruppen 20 64 år. Detta är

en förbättring med en procentenhet jämfört med för ett år sedan, då

andelen reguljärt sysselsatta uppgick till 74,9 procent.

Det finns goda förutsättningar för att nå sysselsättningsmålet på 80

procent för denna åldersgrupp år 2004. Fortsätter sysselsättningen att öka

i den takt som vi ser för närvarande under åren som följer kommer

regeringens sysselsättningsmål att nås tidigare än år 2004.

Utvecklingen varierar mellan olika delar av landet. Under

konjunkturnedgången i början på 1990-talet minskade sysselsättningen

ungefär lika mycket i hela landet. I den konjunkturuppgång som vi nu

befinner oss i ökar däremot de regionala skillnaderna. Den största delen

av de två senaste årens sysselsättningsökning har skett i

storstadsregionerna och på universitetsorterna. En stor del av de

sysselsatta i dessa områden arbetar inom den privata tjänstesektorn,

vilken är den bransch där sysselsättningsuppgången varit starkast. Men

även de industriinriktade smålandslänen har haft en god

sysselsättningsutveckling. De så kallade skogslänen (Norrbottens,

Västerbottens, Jämtlands, Västernorrlands, Gävleborgs, Dalarnas och

Värmlands län) har emellertid haft en svagare utveckling.

Källa: AKU

En stor del av sysselsättningen inom dessa län finns inom offentlig

sektor. Sex av landets 21 län uppvisar en oförändrad eller minskad

sysselsättning. Tillsammans svarar dessa län för ca 15-16 procent av den

totala sysselsättningen i landet. Även i vissa utsatta områden i

storstadsregionerna har en sysselsättningsutveckling som är närmast

oförändrad trots de senaste årens konjunkturuppgång. Sysselsättningen

har således stigit på de flesta håll i landet under de två senaste åren. Det

finns dock stora skillnader i sysselsättningsnivå mellan olika regioner och

grupper.

Var finns de arbetslösa?

1990-talets djupa lågkonjunktur slog hårt mot i stort sett alla grupper och

sektorer. Arbetslösheten drabbade dock framför allt personer i de yngre

åldrarna, med andra ord unga människor som antingen just skulle

etablera sig eller relativt nyligen hade etablerat sig på arbetsmarknaden.

Då arbetslösheten var som högst, åren 1993 1994, var ca två tredjedelar

av de arbetslösa under 40 år.

Nedgången i sysselsättningen drabbade såväl lågutbildade som

högutbildade. Arbetslösheten steg för alla, visserligen från skilda nivåer,

men grupper med olika utbildningsbakgrund hade ungefär samma

relativa ökning av arbetslösheten. Ökningen av arbetslösheten och

nedgången i sysselsättningsintensitet skedde över hela landet. Till

exempel var det samma procentuella fall i sysselsättningsintensitet i

Norrbottens län och i Stockholms län mellan åren 1990 och 1994.

Den förbättrade ekonomin och den sysselsättningsuppgång som

började i slutet av år 1997 innebär att arbetslösheten nu sjunker.

Minskningen är dock mer ojämnt fördelad än vad ökningen var.

Arbetslösheten är i dag spridd över alla åldersgrupper. Diagrammet

nedan visar att antalet arbetslösa i stort sett är lika många i alla

åldersgrupper. Det varierar mellan som mest 60 000 i åldersgruppen 25 -

34 år och som minst 40 000 i åldersgruppen 55 - 64 år. År 1994 var det

ca tre gånger så många arbetslösa i åldern 25 - 34 år som i åldern 55 - 64

år.

Källa: AKU

Arbetslösheten minskar således mest i de yngre åldersgrupperna. De

yngre arbetslösa får jobb snabbare och de har även i högre utsträckning

lämnat arbetskraften för att studera. Det är ändå värt att notera att

merparten eller ca 55 procent av de arbetslösa är under 40 år. Omkring

16 procent av de arbetslösa är över 55 år, vilket innebär att de äldres

andel av de arbetslösa har ökat. De äldre har svårare att få jobb och har

därmed längre arbetslöshetstider än de yngre.

De arbetslösa finns i hela landet. Nästan hälften av de arbetslösa bor i

något av de tre storstadslänen. Ungefär 20 procent av de arbetslösa är

bosatta i något av de sju skogslänen, den resterande tredjedelen bor i

övriga landet. Den relativa arbetslösheten är högst i skogslänen.

Arbetslösheten varierar mellan 3 procent i Stockholms län och 9 procent

i Norrbottens och Gävleborgs län. De flesta län har dock en arbetslöshet

kring 5 6 procent.

Obalanstalet, med vilket menas såväl de öppet arbetslösa som

deltagare i arbetsmarknadspolitiska program, är dock betydligt större i de

svagare regionerna. Detta beror på att antalet deltagare i de

konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska programmen är som störst

där den relativa arbetslösheten är som högst. Enligt statistik från AMS

över antalet personer anmälda som arbetslösa respektive i

konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska program varierar

obalanstalet som andel av arbetskraften från ca 5 procent i Stockholms

län till ca 16 procent i Norrbottens län. I januari 2000 fanns det enligt

AMS verksamhetsstatistik närmare 100 000 arbetslösa inklusive

deltagare i konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska program i de sju

skogslänen. Vid samma tidpunkt fanns det motsvarande ca 160 000

arbetslösa personer i de tre storstadslänen och ytterligare ca 110 000 i

resterande delar av landet.

Källa: AMS

Det finns dock en större dold arbetslöshet i skogslänen med en högre

andel förtidspensionerade, många av arbetsmarknadsskäl och även ett

större antal studerande i kunskapslyftet. Men även i storstadsregionerna

finns det grupper som inte syns i arbetslöshetsstatistiken. Dessa grupper

utgörs till stor del av personer med utländsk bakgrund. Ett sätt att mer

direkt studera den regionala arbetsmarknadssituationen är att titta på

andelen sysselsatta av befolkningen i åldern 16 - 64 år, den s.k.

sysselsättningsintensiteten. Denna var för riket som helhet ca 73 procent

under år 1999. Den högsta sysselsättningsintensiteten finns i Stockholms

län och i smålandslänen där nära 79 procent av befolkningen har arbete.

Lägst andel sysselsatta har Norrbottens län med 66 procent. Noterbart är

även att storstäderna Malmö och Göteborg har en låg andel sysselsatta. I

Malmö kommun som till befolkningstorlek motsvarar Norrbottens län,

var andelen sysselsatta av befolkningen 63 procent.

Källa: AKU

De personer som är födda utanför Sverige drabbades mycket hårt av

konjunkturnedgången. Andelen sysselsatta bland dem med utomnordiskt

medborgarskap halverades mellan åren 1990 och 1997; från ca 70

procent till 35 procent.

Källa: AKU

De som nyligen invandrat till Sverige eller som inte kommit in på

arbetsmarknaden drabbades hårdast i det besvärliga arbetsmarknadsläget.

Men även de utlandsfödda som blivit svenska medborgare drabbades

kraftigt av konjunkturnedgången. Många arbetade t.ex. inom industrin

där många arbetstillfällen försvann. Glädjande nog så ser vi att

sysselsättningsintensiteten nu ökar betydligt bland dessa grupper

samtidigt som arbetslösheten minskar. Sysselsättningsintensiteten bland

utomnordiska medborgare har ökat med över 10 procentenheter de två

senaste åren och arbetslösheten har minskat från 33 till 20 procent under

samma period. Fortfarande är dock sysselsättningsintensiteten väsentligt

lägre och arbetslösheten högre bland personer födda utanför Sverige än

bland personer födda här i landet.

Källa: AKU

Källa: AKU

De arbetslösa skiljer sig delvis från de sysselsatta beträffande

utbildningsbakgrund. Bland de arbetslösa saknar ca 30 procent

gymnasiekompetens, vilket kan jämföras med ca 20 procent av de

sysselsatta. Omkring två tredjedelar av de arbetslösa har gymnasie- eller

högskolekompetens. Det är förhållandevis få med högskoleutbildning

bland de arbetslösa.

Långtidsinskrivna och rundgångsproblematik

Den långvariga krisen på arbetsmarknaden innebär att långa

arbetslöshetstider har blivit allt vanligare. Långtidsarbetslösheten har

dock hållits i schack genom den aktiva arbetsmarknadspolitiken. Antalet

personer i konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska åtgärder har varit

betydande. Trots detta har många personer stått utanför den reguljära

arbetsmarknaden under långa perioder. Dessa har i många fall varvat

perioder av konjunkturberoende åtgärder med öppen arbetslöshet. Av de i

dag aktuella arbetssökande vid arbetsförmedlingen eller personer i

konjunkturberoende åtgärd har närmare 80 procent genomgått en

arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Hälften av dem som varit i åtgärd hade

genomgått fyra eller fler åtgärder. En fjärdedel av dem som var

arbetslösa i januari 1994 var antingen arbetslösa eller i

konjunkturberoende åtgärd fem år senare, dvs. i januari 1999.

Ett sätt att mäta långtidsarbetslöshet är att se på antalet personer som

varit kontinuerligt inskrivna vid arbetsförmedlingen utan att ha haft något

avbrott för arbete. De som har varit inskrivna i mer än två år klassificeras

som långtidsinskrivna. De långtidsinskrivna har ökat dramatiskt under

1990-talet från att i stort sätt ha varit obefintliga vid decenniets början,

till som flest år 1997 då ca 130 000 personer var långtidsinskrivna.

De långtidsinskrivna har därefter minskat betydligt. I dag är ca 70 000

personer långtidsinskrivna och de utgör därmed ca 20 procent av dem

som vid arbetsförmedlingen är registrerade som antingen arbetslösa eller

i arbetsmarknadspolitiskt konjunkturprogram. Diagrammet nedan visar

att minskningen av långtidsinskrivna har hållit samma takt som

nedgången i det totala obalanstalet.

Källa: AMS

Vilka är då de långtidsinskrivna? Förenklat kan man säga att de

långtidsinskrivna har ungefär samma bakgrund som de arbetslösa i stort.

De är emellertid något äldre än övriga arbetslösa och har något lägre

utbildning. Även bland de långtidsinskrivna är merparten i medelåldern

35 - 54 år, medan ca 27 procent är över 55 år och ca 23 procent är under

35 år. Ca 60 procent av de långtidsinskrivna är män.

De långtidsinskrivna är spridda över landet. I förhållande till

befolkningen finns det flest långtidsinskrivna i Norrbottens län. Omkring

4 000 av de 70 000 långtidsinskrivna bor i Norrbottens län. I antal räknat

finns flest långtidsinskrivna i Västra Götalands län och i Skåne län. Ca en

tredjedel av de långtidsinskrivna bor i dessa två storstadslän.

Källa: AMS

Sett till utbildningsbakgrund, skiljer sig den formella kompetensen hos

de arbetslösa inte i någon större utsträckning från kompetensen hos de

sysselsatta. Bland de långtidsinskrivna är det dock hela 40 procent som

saknar gymnasiekompetens, vilket delvis kan förklaras av att andelen

äldre är högre bland de långtidsinskrivna. Således har ca 60 procent av de

långtidsinskrivna minst gymnasiekompetens.

De långtidsinskrivna har hittills tagit del av sysselsättningsuppgången

och antalet har minskat i takt med arbetslösheten. Den grupp

långtidsinskrivna som i dag kvarstår tenderar dock att bli allt mer

svårplacerad. En allt större del, ca 25 procent, av de långtidsinskrivna är

arbetshandikappade. Andelen utomnordiska medborgare utgör ca 14

procent av de långtidsinskrivna, men omkring 30 procent av de

långtidsinskrivna är födda utomlands. Många av de långtidsinskrivna har

nu en mycket lång inskrivningstid. Ca 25 000 personer har varit

kontinuerligt inskrivna vid arbetsförmedlingen i mer än fem år.

Källa: AMS

En intressant fråga är hur stora chanser de sökande vid

arbetsförmedlingen som varit utanför den reguljära arbetsmarknaden en

längre tid har att få ett arbete. AMS har tagit fram uppgifter om

sannolikheten att få ett arbete utifrån hur länge man har varit inskriven

vid förmedlingen och hur detta förändras över tiden. Diagrammet nedan

visar andelen av arbetssökande som får arbete varje månad för olika

grupper av arbetslösa (vänster axel) och andelen nyanmälda lediga

platser, vilket här används som konjunkturindikator, (höger axel).

Sannolikheten för en långtidsinskriven att få arbete är ungefär en

fjärdedel så stor som för en korttidsarbetslös. Det intressanta är dock att

sannolikheten har förbättrats när konjunkturen stärkts. Även om

sannolikheten för en långtidsinskriven att få jobb ligger kvar på en låg

nivå, har den ökat från två till tre procent under de senaste åren.

Dessvärre finns det en tendens att sannolikheten nu stabiliserats på en låg

nivå, trots att de lediga platserna fortsatt att öka.

Källa: AMS

Slutsatsen är att ingen person är chanslös på arbetsmarknaden eftersom

även sannolikheten att få jobb för dem med sämst förutsättningar ökar

när efterfrågan på arbetskraft ökar. Det går emellertid långsamt eftersom

enbart ca tre procent av de långtidsinskrivna får jobb varje månad. Detta

betyder förutsatt oförändrad sannolikhet, dvs. att inga fler blir

långtidsinskrivna samt att inga långtidsinskrivna lämnar arbetskraften, att

det skulle ta ungefär tre år innan samtliga långtidsinskrivna har fått jobb.

AMS gjorde år 1998 en urvalsundersökning (Ura 1998:11 Svaga

grupper bland arbetsförmedlingens sökande omfattning och hinder) där

arbetsförmedlare fick klassificera arbetssökande, med inskrivningstider

längre än ett år utan avbrott för arbete, utifrån deras möjligheter att få

jobb på den reguljära arbetsmarknaden de närmaste två åren. I denna

undersökning uppgav förmedlarna att det var ungefär 20 procent av de

arbetssökande med en inskrivningstid längre än ett år som de inte kunde

hjälpa att finna ett jobb. Denna grupp bestod då av ca 35 000 personer.

De faktorer som arbetsförmedlarna uppgav som de största hindren för att

denna grupp arbetslösa skulle få ett arbete var utbildning och erfarenhet i

kombination med svag efterfrågan. Ytterligare faktorer till nackdel var

ålder, ohälsa och dåliga svenska kunskaper. Sedan denna undersökning

genomfördes har arbetsmarknadsläget stärkts mer än de flesta förväntat

sig. Den dynamik som en ökad efterfrågan medför torde därför kunna

innebära att även mycket svaga grupper kan få jobb.

Sammanfattningsvis kan man ändå säga att en stor del av de arbetslösa

är förhållandevis unga och har en förhållandevis god utbildning. Det har

också varit så att antalet långtidsinskrivna personer har minskat i takt

med konjunkturuppgången genom att de har fått jobb eller påbörjat

studier. Det finns dock en tendens till att det är de lågutbildade,

arbetshandikappade och äldre som blir kvar i långtidsarbetslöshet. Bland

de högutbildade finns invandrare som haft svårt att etablera sig på

arbetsmarknaden till följd av att vissa arbetsgivare inte tillvaratagit den

kompetens dessa personer kan ha.

Efterfrågan på arbetskraft

En god efterfrågan på arbetskraft är en nödvändig förutsättning för att

arbetslösheten skall fortsätta att minska. En god indikator på

arbetskraftsefterfrågan är antalet nyanmälda platser till landets

arbetsförmedlingar. Det bör dock betonas att detta inte ger en

heltäckande bild av efterfrågan på arbetskraft, eftersom endast en

tredjedel av alla lediga platser anmäls till arbetsförmedlingen.

Antalet nyanmälda platser till arbetsförmedlingen låg under år 1999 på

en hög nivå. Även under 2000-talets första månader har platserna fortsatt

att öka. Under februari månad anmäldes närmare 54 000 nya platser till

landets arbetsförmedlingar, varav drygt 50 000 platser hade en

varaktighet på mer än tio dagar. Det är den högsta februarinoteringen

sedan år 1991.

 Antal nyanmälda lediga platser, >10 dgr

 (Säsongsrensande värden, 3 månaders glidande medelvärde)

Källa: AMS

Uppgången i antalet nyanmälda platser under år 1999 var spridd över ett

flertal branscher. Antalet nyanmälda platser ökade särskilt inom

uppdragsverksamhet, tillverkningsindustri, varuhandel samt offentlig

tjänstesektor. Det är huvudsakligen de fasta anställningarna som ökar i

antal. Mer än varannan ledig plats som anmäls till arbetsförmedlingen är

nu en tillsvidareanställning.

De nya arbetstillfällena är dock ojämnt fördelade över landet.

Situationen på arbetsmarknaden är generellt sett bäst i storstads- och

universitetsregionerna samt i vissa delar av Småland.

Konjunkturinstitutets konjunkturbarometrar, vilka omfattar

tillverkningsindustri, byggindustri och offentlig sektor, talar också för en

fortsatt sysselsättningsexpansion. Flertalet sektorer har optimistiska

förväntningar om framtiden och rapporterar om planer på att öka

sysselsättningen. De största sysselsättningsökningarna väntas inom

tjänstesektorerna.

Utbudet av arbetskraft arbetskraftsbrist?

Svensk ekonomi befinner sig nu i en stark tillväxtfas. Sysselsättningen

fortsätter att stiga samtidigt som arbetslösheten minskar. Denna

utveckling har hittills varit förenlig med en mycket låg inflationstakt.

Ökande rekryteringssvårigheter på arbetsmarknaden utgör emellertid en

orossignal.

Varje signal om rekryteringsproblem bör tas på allvar då

arbetskraftsbrist hämmar den ekonomiska tillväxten.

Rekryteringssvårigheter medför att det tar längre tid för företagen att

besätta sina vakanta platser, vilket resulterar i en högre arbetslöshetsnivå.

Rekryteringsproblem kan i värsta fall tvinga företag att tacka nej till

order eller skjuta en planerad expansion på framtiden. I de fall

rekryteringssvårigheterna leder till att man inte kan öka produktionen

brukar det kallas brist. I de fall bristen påverkar mer än den saknade

personens direkta produktion brukar man tala om flaskhalsproblem.

Slutligen kan rekryteringssvårigheter medföra att konkurrensen om den

kvalificerade arbetskraften tilltar, vilket ökar riskerna för

inflationsdrivande löneökningar.

AMS försöker i en återkommande enkätundersökning (URA 1999:15)

att skatta företagens förväntade arbetskraftsbrist samt flaskhalsproblem.

Andel företag som upplever brist på utbildad respektive yrkeserfaren arbetskraft

 hösten 1999, procent.

Rekryte-

ringsproble

m

Utbildad

arbetskraft

Därav

flaskhals

Yrkeserfaren

arbetskraft

Därav

flaskhals

Byggnads-

verksamhet

62,2

39,9

51,0

44,3

49,8

Industri-

verksamhet

49,1

28,3

36,6

29,3

38,0

Uppdrags-

verksamhet

58,2

26,3

48,4

37,8

48,9

Övriga

privata

tjänster

44,3

20,8

31,3

25,3

29,7

Totalt

50,4

26,2

40,0

31,0

39,9

Källa: AMS

En relativt stor andel av de intervjuade arbetsställena förväntar sig

arbetskraftsbrist, vilka i vissa fall kan ge upphov till flaskhalsproblem.

Av de tillfrågade arbetsställena väntade sig 26 procent

rekryteringssvårigheter till följd av brist på utbildad arbetskraft och 31

procent till följd av brist på yrkeserfaren arbetskraft. Tio procent av

samtliga arbetsställen räknar med flaskhalsproblem, vilket är ungefär lika

stor andel som i de två föregående undersökningarna. Rekryterings- och

flaskhalsproblemen har, jämfört med den senaste studien, tilltagit

markant inom byggsektorn samtidigt som de har avtagit något inom den

privata tjänstesektorn. Flaskhalsproblemen blir emellertid allt mer

problematiska att åtgärda då det råder brist på personer med lång

utbildning såsom civilingenjörer, högskoleutbildad IT-personal samt

specialutbildade industri- och byggnadsarbetare.

Rekryteringsproblemen har även drabbat den offentliga sektorn.

Landstingen och kommunerna har allt större svårigheter att rekrytera

lärare, läkare, sjuksköterskor samt undersköterskor.

Undersökningen visar samtidigt att hela 80 procent av de företag som

angivit att de har haft rekryteringsproblem under de senaste halvåret har

lyckats lösa problemen. Rekryteringssvårigheterna innebar emellertid att

anställningsförfarandet tog betydligt längre tid än brukligt, att företaget

tvingades sänka sina kompetenskrav och/eller att företaget hyrde in

arbetskraft. Vid intervjutillfället hade 20 procent av företagen med

rekryteringssvårigheter fortfarande inte löst problemet.

AMS konstaterar även att utbildningskraven på arbetsmarknaden har

tilltagit under 1990-talet. Under år 1999 krävde närmare var tredje plats

som anmälts till arbetsförmedlingen högskoleutbildning medan endast ca

var tionde vakans helt saknade utbildningskrav. Arbetsmarknaden

riskerar att bli tudelad. Det finns, å ena sidan, en grupp arbetssökande

som inte uppfyller arbetsmarknadens utbildningskrav och som därför

riskerar att fastna i en rundgång av arbetslöshet, tillfälliga arbeten och

arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det finns, å andra sidan, en grupp

eftertraktade individer med högskoleutbildning vilken inte är tillräckligt

stor för att fylla alla arbetsmarknadens kvalificerade vakanser.

AMS visar dock i en annan undersökning (URA 1999:17) att en stor

del av de rekryteringssvårigheter som företag anser sig ha snarare är ett

uttryck för önskemål än verkliga behov. Studien baserar sig på intervjuer

av drygt 5 000 arbetsgivare vilka anmält plats till arbetsförmedlingen.

Drygt 35 procent av de intervjuade företagen anger att de upplever en

brist på kvalificerad arbetskraft. Andelen "flaskhalsar", som här

definieras som att företagen antingen inte lyckats rekrytera en person

eller att företagen tvingats anställa en person med lägre kompetens än

vad som krävs för att utföra det aktuella arbetet, uppgår till 11,9 procent.

Den första typen av "flaskhals", där företagen inte lyckats anställa en

person på den vakanta platsen, uppgår till 7,9 procent. Denna situation är

bekymmersam då den hämmar tillväxten på såväl kort som lång sikt. Den

andra typen av "flaskhals", där företagen rekryterat en individ med lägre

kompetens än vad som krävs för att utföra arbetet, är en kortsiktig

"flaskhals". Företagen kan med extra insatser, till exempel genom

vidareutbildning, höja personens produktionstillskott till en

tillfredsställande nivå. Denna typ av "flaskhals" uppgår till 4,0 procent i

undersökningen. Av den ursprungliga bristsituationen kvarstår 22,8

procent och representerar företagens överdrivna kvalifikationskrav.

Studien finner även att sannolikheten att en "flaskhals" skall uppstå är

störst där de formulerade behoven från arbetsgivarna är en kombination

av låg utbildning samt liten erfarenhet. Detta resultat är överraskande då

tidigare rapporter ofta påstår att det största problemet är bristen på

högskoleutbildad arbetskraft. En förklaring till detta resultat är att yrken

som kräver speciella yrkesutbildningar återfinns i den lägsta

utbildningskategorin. Utbytbarheten och möjligheterna för arbetsgivarna

att jämka på utbildningskraven är mindre för de yrken som kräver en

formell behörighet. De aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna fyller

här en viktig funktion. Genom att anpassa de arbetssökandes

kvalifikationer till de krav som arbetsgivarna ställer kan uppkomsten av

arbetskraftsbrist/flaskhalsar motverkas. Åtgärderna kan således

effektivisera matchningsprocessen på arbetsmarknaden och öka

sysselsättningen. Det bör emellertid poängteras att arbetsförmedlingen

inte är den dominerande sökkanalen för de arbetsställen som söker

högskoleutbildad arbetskraft. Andelen brist/flaskhalsar i denna kategori

återspeglas kanske därför inte helt korrekt i undersökningen.

Sammanfattningsvis kan vi konstatera att det finns brist inom sådana

områden som arbetsförmedlingen borde kunna påverka igenom relativt

korta yrkesutbildningar. Dessutom kan konstateras att en del av

rekryteringsproblemen finns inom de högskoleutbildades arbetsmarknad

och därmed huvudsakligen utanför arbetsmarknadspolitikens område.

Den studie som AMS nyligen genomfört tyder dock på att företagen i

viss utsträckning anger högre kompetenskrav än vad som faktiskt krävs.

Det tyder på att vissa vakanser bör kunna tillsättas med arbetslösa om

företagen sänker sina krav på de arbetsökande så att personer med lägre,

men tillräckliga, kvalifikationer kan komma i fråga för anställning. Det

ser således inte ut som det i dag är ett allvarligt utbudsproblem på

arbetsmarknaden. För att ett utbudsproblem inte skall uppstå är det dock

avgörande att arbetskraftens kompetens förblir hög och att arbetsutbudet

ökar.

Stor arbetskraftsreserv

Trots den kraftiga sysselsättningsökningen som skett finns det

fortfarande många som vill ha ett arbete, dvs. det finns ett stort potentiellt

arbetskraftsutbud. Fortfarande är ca 440 000 färre sysselsatta jämfört

med år 1990, detta trots att befolkningen i arbetsför ålder har ökat med ca

100 000 sedan dess. Jämfört med år 1990 är nu ca 150 000 fler personer

arbetslösa medan antalet personer i arbetsmarknadspolitiska program är

80 000 fler än för tio år sedan. Det är också betydligt fler personer som

studerar. Inom kunskapslyftet studerar för närvarande ca 130 000

personer. Sammantaget är således ca 400 000 fler personer nu arbetslösa,

i arbetsmarknadspolitiska åtgärder eller studerande. Dessutom har antalet

högskoleplatser utökats med ca 60 000 under 1990-talet.

Källa: Finans- och Näringsdepartementen

Det finns även ett outnyttjat arbetskraftsutbud i form av under-

sysselsatta, dvs. personer i arbetskraften som av arbetsmarknadsskäl

arbetar mindre än vad de önskar. Enligt SCB var antalet undersysselsatta

ca 300 000 år 1999. Av de undersysselsatta år 1999 var 70 procent

kvinnor. Alla undersysselsatta är inte anmälda vid arbetsförmedlingen.

Enligt arbetsförmedlingens sökandestatistik uppgick de deltidsarbetslösa

inklusive de timanställda till 200 000 personer. Deltidsarbetslöshet och

timanställningar som leder till undersysselsättning, osäkerhet i arbetsliv

och försörjning för den anskilde är ett problem som i stor utsträckning

drabbar kvinnorna på arbetsmarknaden. Regeringen har, i enlighet med

vård och omsorgskommissionens åtagande att halvera

deltidsarbetslösheten mellan november 1999 och november 2000,

kommit överens med parterna om hur målet ska mätas och följas upp. De

deltidsarbetslösa har inte minskat i takt med nedgången av

arbetslösheten, utan har legat kring 200 000 de senaste åren. I detta fall

handlar det således om ett potentiellt arbetskraftsutbud i form av ökad

arbetstid snarare än som nya anställningar.

Nedanstående figur visar att det finns ett stort potentiellt

arbetskraftsutbud framförallt bland de yngre och medelålders. Om

sysselsättningsintensiteten, dvs. antalet sysselsatta i förhållande till

befolkningen i arbetsför ålder, år 1999 hade uppgått till 1990 års nivå

hade antalet sysselsatta varit omkring 520 000 personer fler. Det rör sig

framförallt om relativt unga personer. Det är t.ex. ca 65 000 kvinnor

respektive 55 000 män i åldern 20 24 år färre sysselsatta jämfört med

1990 års sysselsättningsintensitet. Denna bild överskattar dock

arbetskraftspotentialen något, då studietiderna tenderar att bli allt längre.

Det bör även noteras att sjukfrånvaron år 1990 nästan var dubbelt så hög

som den är i dag.

Källa: AKU och Näringsdepartementet

Det existerar ett särskilt stort potentiellt arbetskraftsutbud bland de

invånare som är utlandsfödda. Sysselsättningsintensiteten uppgick bland

de utlandsfödda till 56,7 procent år 1999. Detta skall jämföras med

sysselsättningsintensiteten för Sveriges totala befolkning som samma år

var 72,9 procent.

Nedanstående figur visar att om sysselsättningsintensiteten under år

1999 hade varit lika hög för de utlandsfödda som för Sveriges totala

befolkning hade antalet sysselsatta varit drygt 110 000 fler. Fyra

femtedelar av det outnyttjade arbetskraftsutbudet bland de utlandsfödda

fanns i åldrarna 25 54 år. 55 procent av det potentiella

arbetskraftsutbudet bland de utlandsfödda var kvinnor.

 Sammanfattningsvis finns det således ett stort potentiellt

arbetskraftsutbud att matcha mot de lediga platserna. Arbetsutbudet finns

såväl bland kärnåldrarna på arbetsmarknaden och i stor utsträckning

bland personer med invandrarbakgrund.

Källa: AKU och Näringsdepartementet

5 Arbetsmarknadspolitikens roll

Arbetsmarknadspolitiken är en del av den ekonomiska politiken.

Ekonomisk politik kan delas upp i stabiliserings-, allokerings- och

fördelningspolitik. Stabiliseringspolitik innebär att över tiden utjämna

utnyttjandet av ekonomins resurser. Allokeringspolitik innebär att

ekonomins resurser fördelas dit de bäst bidrar till ekonomisk tillväxt.

Fördelningspolitikens uppgift är fördela de resurser som skapas mellan

kvinnor och män samt regioner. Den skall också se till att alla får vara

med och bidra till sin försörjning. Arbetsmarknadspolitiken innehåller

alla dessa tre delar.

De konjunkturberoende åtgärderna innebär att ekonomins resurser

utjämnas och delvis kompenserar för misslyckanden i den ekonomiska

politiken. Matchningsprocessen genom arbetsförmedlingarna och

bristyrkesutbildningen kompletterar marknadsprocessens fördelning av

resurser. Arbetsmarknadspolitiska insatser för svårsysselsatta och inte

minst arbetslöshetsförsäkringen bidrar till en jämnare fördelning. En

ökad sysselsättning är samtidigt den effektivaste formen av

fördelningspolitik eftersom orsaken till låga inkomster i första hand är

brist på arbete.

Varför arbetsmarknadspolitik?

Arbetslöshet kan ha flera orsaker. Den kraftiga ökningen av

arbetslösheten under 1990-talets första år berodde främst på ett kraftigt

efterfrågebortfall som också blottade en rad strukturella problem.

Problemen förvärrades också av missgrepp i den ekonomiska politiken

under den borgerliga regeringsperioden. Frånsett kraftiga

efterfrågebortfall framstår en orsak som den huvudsakliga. Det är att det

är för låg efterfrågan eller för få arbetsuppgifter i förhållande till antalet

arbetssökande.

En viktig uppgift för arbetsmarknadspolitiken är att öka arbetskraftens

produktivitet, kunskaper och förmåga till rörlighet samt utveckling. För

vissa grupper långvarigt arbetslösa handlar det om att stärka självtilliten

genom att erbjuda stöd och möjligheter. För andra arbetslösa handlar det

om tydligare krav och mer stimulans. Ofta behövs

myndighetsövergripande samarbete på kommunal nivå. Insatser riktade

mot individer måste emellertid kompletteras med mer strukturellt

inriktade åtgärder. Arbetslöshet kan också bero på att arbetsgivare trots

god kompetens hos de arbetssökande inte ger dem chansen på grund av

ovidkommande faktorer som kön, etnisk tillhörighet, ålder, sexuell

läggning eller eventuella funktionshinder. Detta kan aldrig accepteras

utan måste bekämpas med aktiv politik.

Hur stor sysselsättningen kan bli utan att prisstabiliteten hotas beror på

arbets- och produktmarknadernas effektivitet. En effektiv arbetsmarknad,

ökad konkurrens på produktmarknaden samt en stabil lönebildning är

faktorer som möjliggör en kraftig sysselsättningsökning vid stabila

priser.

För att det skall vara möjligt att kombinera en stigande sysselsättning

med låg arbetslöshet och låg inflation krävs således en väl fungerande

och flexibel arbetsmarknad. En sådan skapas genom att de enskilda

individernas position på arbetsmarknaden stärks via främst

utbildningsinsatser och praktik samt genom att yrkesmässig och

geografisk rörlighet uppmuntras.

Arbetsmarknadspolitiken är för en socialdemokratisk regering en

central del i den ekonomiska politiken. Den skapar ett effektivt

arbetsutbud, bidrar till att minska flaskhalsar och bidrar till ett högre

efterfrågetryck vid prisstabilitet så att en högre sysselsättningsnivå

upprätthålls. Arbetsmarknadspolitiken är således ett av flera instrument

för att öka sysselsättningsgraden i Sverige. Men dess effektivitet måste

bli större.

Arbets- och kompetenslinjen

Arbetslinjen är en bärande princip för hela den svenska välfärdspolitiken.

Inom alla politikområden prioriteras aktiva åtgärder för att få en person

tillbaka i arbete framför passiva kontantersättningar. I sjuk- och

arbetsskadeförsäkringarna betonas rehabilitering. Inom

socialbidragsområdet står arbetslösa bidragstagare till arbetsmarknadens

förfogande och är skyldiga att delta i såväl statliga som kommunala

arbetsmarknadspolitiska program. För individen innebär ett arbete en

möjlighet att förfoga över resurser som gör det möjligt att kontrollera och

styra sitt liv. För samhället innebär minskat bidragsberoende förbättrade

statsfinanser. En väl fungerande arbetsmarknad i kombination med en

effektiv arbetsmarknadspolitik är viktiga förutsättningar för en

framgångsrik välfärdspolitik.

Arbetslinjen är grunden i arbetsmarknadspolitiken. Under senare år har

arbetslinjen utvecklats till en arbets- och kompetenslinje. Den innebär att

anställning normalt går före åtgärd. Om det inte finns ett arbete skall de

arbetslösa erbjudas en lämplig utbildning eller en praktikplats som kan

leda till ett arbete om det är lämpligt eller ekonomiskt möjligt, framför ett

passivt utbetalande av kontantstöd. Arbetslinjen innebär också ett

motverkande av att arbetslöshetsersättningen används som en del i en

förtida pensionering av arbetskraften.

Arbetsmarknadspolitiken syftar bl.a. till att ge de arbetslösa en sådan

kompetens att de kan ta de lediga arbeten som finns. Endast så motverkas

passivisering och utslagning samt att lediga platser i onödan är obesatta.

En anställning på den reguljära arbetsmarknaden för den arbetslöse och

ett snabbt tillsättande av lediga platser är huvudmålet.

Arbetslinjen behöver emellertid stärkas ytterligare. Därför föreslår

regeringen i denna proposition bl.a. att det inrättas en aktivitetsgaranti i

hela landet för dem som är eller riskerar att bli långtidsinskrivna och en

vidareutveckling och förstärkning av de individuella handlingsplanerna

för de arbetssökande. Dessutom föreslås vissa förändringar i

arbetslöshetsförsäkringen i syfte att tydliggöra kraven på aktivitet.

Arbetsmarknadspolitikens effekter

Platsförmedling

OECD:s genomgång av utvärderingar (John Martin: Searching for Active

and Preventing Approaches, 2000) av arbetsmarknadspolitiska åtgärder

visar att i internationella sammanhang är förmedlingsverksamheten en av

de få åtgärder där man så gott som alltid uppvisar positiva resultat på

individernas möjligheter att få jobb. Även tidigare svenska studier

redovisar positiva resultat av intensifierad förmedlingsverksamhet. Det

finns ingen anledning att tro att förutsättningarna i detta avseende skulle

ha varit radikalt annorlunda under 1990-talet. Trots ett kraftigt fall i

sysselsättningen har ändå ett stort antal nyanställningar gjorts och nya

jobb har tillkommit.

Arbetsmarknadsutbildning

De internationella och svenska erfarenheterna av

arbetsmarknadsutbildning är blandade. Det finns exempel på både

lyckade och mindre lyckade program.

Den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen är den åtgärd som i

Sverige blivit mest utvärderad. Studierna tyder på att ett deltagande i

arbetsmarknadsutbildning ökade den arbetslöses chans till reguljär

sysselsättning under merparten av 1980-talet. Dessutom blev lönen i det

nya jobbet högre än vad motsvarande individer utan utbildning fick.

Denna positiva effekt verkar dock ha övergått till att bli negativ för dem

som genomgick utbildning under slutet av 1980- och början av 1990-

talen. Detta kan bl. a. förklaras med att arbetsmarknadsutbildningen

speciellt under 1990-talet första år i allt större utsträckning kom att

utnyttjats för att förhindra utförsäkring. Så har inte varit fallet senare.

Utvärderingar för perioden 1994 1996 visar en viss positiv effekt av

arbetsmarknadsutbildningen på löneutvecklingen och troligen också på

sysselsättningsgraden. Resultaten antyder också att resultaten står i

relation till insatserna. Längre utbildningar ger bättre resultat än korta.

Problemet är ändå den mycket låga sysselsättningsgrad som deltagarna

uppnått även relativt lång tid efter programmet. Tillsammans med den

relativt höga kostnaden för arbetsmarknadsutbildningen är åtminstone

den ekonomiska lönsamheten av programmet i sin hittillsvarande

utformning tveksam.

 Eftersom inga studier gjorts om den långsiktiga (mer än ett par år)

effekten vet man dock inte i vilken utsträckning utbildningen ändå gett

deltagarna kunskaper som på lång sikt ger utdelning i form av ökad

produktivitet när man till sist får ett arbete.

Det är således viktigt att deltagarna i utbildningsprogrammen är

motiverade för utbildningen. Arbetsmarknadsutbildningen måste vara

arbetsmarknadspolitiskt meningsfull och inte enbart sättas in som en

grund för att säkra en ny ersättningsperiod. De svaga resultaten är dock

till stor del ett resultat av för liten efterfrågan på arbetskraft.

Arbetsmarknadsutbildningen måste därför anpassas till arbetsmarknadens

efterfrågan såväl på lång som kort sikt. Också framöver bör

arbetsmarknadsutbildning användas för arbetslösa som behöver byta

yrke. Näringsdepartementet har som tidigare redovisats till riksdagen

tillsatt en arbetsgrupp med syfte att se över arbetsmarknadsutbildningens

organisation och effektivitete. Arbetsgruppen presenterar sina resultat

senare i vår. Regeringen återkommer till riksdagen i budgetpropositionen

för budgetåret 2001 med en närmare redovisning av resultaten och

eventuella förslag till åtgärder med anledning av utredningen.

Sysselsättningsskapande åtgärder

Sysselsättningsskapande åtgärder kan delas in i flera olika typer. En grov

indelning kan göras i åtgärder som ger en subvention under

inledningsskedet av en anställning eller starten av ett eget företag och

särskilt anordnade tillfälliga jobb. Tanken med den första typen av

åtgärder är att den subventionerade anställningen eller företagsstarten

skall övergå i en normal anställning eller ett företag som kan drivas

vidare utan ekonomiskt stöd. Den andra typen av

sysselsättningsskapande åtgärd skall erbjuda en tillfällig sysselsättning

där man dels producerar ett visst värde, dels får en möjlighet att

upprätthålla kontakten med arbetslivet och få nyttig arbetserfarenhet.

I internationella undersökningar har bidrag till start av eget företag

visat sig vara en framgångsrik åtgärd. Samma sak tycks gälla i Sverige

(IFAU forskningsrapport 1999:5 Carling,[REDACTED_EFTERNAMN], Starta eget-bidrag

eller rekryteringsstöd, vilket är mest effektivt?

Företag som startas av arbetslösa med bidrag överlever i samma

utsträckning som andra nystartade företag och företagen återkommer i

relativt liten utsträckning till arbetslöshet. I en rapport från LO befaras

dock att starta-eget-bidrag kan leda till en ökning av "ofrivilliga "

egenföretagare med inkomster och arbetsförhållanden som är sämre än

för de anställda i branschen samt till att lågproduktiva verksamheter som

saknar marknadsutrymme hålls vid liv (LO Egenföretagarna vår tids

hjältar eller de nya daglönarna? )

Personer som anställs med ekonomiskt stöd i början av anställningen

behåller också i relativt hög grad jobbet vilket tyder på att även den typen

av insatser kan vara en god hjälp att komma in på arbetsmarknaden.

Problemet är här att undvika s.k. dödviktseffekter, dvs. att företaget får

stöd för att anställa en person som ändå skulle ha anställts.

Undersökningar tyder på att detta kan vara ett betydande problem.

Det finns ännu få utvärderingar av de sysselsättningsskapande

åtgärderna i Sverige under 1990-talet. En jämförande studie av AMS

(AMS, Åtgärdsundersökning 1998, APra 1998:3) visar dock att

chanserna att få ett arbete efter arbetslivsutveckling, ALU,

beredskapsarbete och arbetsplatsintroduktion, API, var klart sämre än

efter starta-eget bidrag och rekryteringsstöd.

API uppvisar en relativt stark positiv effekt på sysselsättningsgraden

ett år efter åtgärden. Beredskapsarbete hade också positiv effekt om än

något mindre, medan ALU inte hade någon tydlig effekt på

sysselsättningsgraden. Resultaten tyder på att effekten till stor del hänger

samman med att arbetslösa får fortsatt anställning hos anordnaren av

åtgärden. Åtgärden kan alltså göra att man får in en fot på arbetsplatsen

och får "förtur" till de ordinarie jobb som uppstår på arbetsplatsen.

Skillnaden mellan de olika åtgärderna av den här typen kan alltså i stor

utsträckning hänga samman med olika möjligheter till fortsatt

anställning. ALU anordnades exempelvis ofta av ideella föreningar utan

möjligheter att anställa någon, medan API i stor utsträckning anordnas av

privata företag. Det är mer osäkert i vilken utsträckning den typen av

åtgärder gör det lättare att få jobb även hos andra arbetsgivare.

Sammanfattningsvis tyder gjorda studier på att flera av de åtgärder av

stor omfattning under 1990-talet haft en begränsad effekt på möjligheten

att få ett arbete. Det gäller i vart fall i det korta perspektivet. Åtgärderna

har dock förhindrat marginalisering av många arbetslösa. Det innebär att

politiken har medverkat till att vi har behållit ett stort antal personer i

arbetskraften och att dessa har förblivit motiverade att söka och ta

erbjudna arbeten. Detta har underlättat tillväxten och möjligheten att i

dag öka sysselsättningen.

Undanträngningseffekter

Centrala frågor när man vill bedöma värdet av de

sysselsättningsskapande åtgärderna är i vilken utsträckning de leder till

att sysselsättning och produktion faktiskt ökar (additivitet) och i vilken

utsträckning de i stället leder till att sysselsättningen genom åtgärder sker

på bekostnad av att andra i stället blir utan arbete (substitution) eller att

samma person som får arbete genom ett program ändå skulle ha anställts

(dödvikt). Tillsammans brukar substitution och dödvikt kallas

undanträngning.

Det första fallet är givetvis det mest gynnsamma eftersom det skapar

ett mervärde samtidigt som en person som annars skulle ha varit

arbetslös får ett arbete. Substitution skapar inget mervärde men kan ändå

motiveras om den som får arbete tillhör en grupp som skulle haft svårt att

av egen kraft komma in på arbetsmarknaden och då ersätter någon med

bättre möjligheter att hitta annat jobb. Dödvikt är givetvis ett

misslyckande i alla avseenden.

Vad vet vi om undanträngningens omfattning? Att delar av den aktiva

arbetsmarknadspolitiken leder till direkta undanträngningseffekter är

knappast ett kontroversiellt påstående. Storleken på undanträngningen

har däremot varit föremål för omfattande diskussion.

Under senare år har undanträngning studerats av flera forskare.

Resultaten tyder på att det finns betydande undanträngningseffekter. Ofta

är de önskvärda, men det är viktigt att undanträngningseffekterna beaktas

vid utformningen och genomförandet av arbetsmarknadspolitiken.

Regeringen delar uppfattningen att praktikåtgärder som exempelvis

arbetspraktik i t.ex. servicesektorer som hotell och restaurang kan leda

till betydande konkurrensproblem mellan olika företag och till en för hög

undanträngning av reguljära arbetstillfällen. De måste därför användas

med stor restriktivitet, speciellt under högsäsong för dessa branscher.

De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kan även tränga undan reguljär

sysselsättning via lönebildningen. I svenska studier har man i regel funnit

att öppen arbetslöshet verkar mer lönenedpressande än sysselsättning i

någon arbetsmarknadspolitisk åtgärd. En överföring av arbetslösa

personer till åtgärder kan således medföra en tendens till löneökning och

därför en risk för utträngning av reguljär sysselsättning. Den förväntade

löneuppdrivande effekten av högre ersättningsnivåer har också bekräftats

i utländska studier, även om effekten tycks vara tämligen liten. De

svenska undersökningarna bygger dock huvudsakligen på data före 1990-

talets massarbetslöshet. De radikalt ändrade förutsättningarna under det

senaste decenniet kan mycket väl ge andra resultat.

Vissa forskare anser att stora insatser för arbetslösa kan leda till

effekter på lönebildningen. Men insatser för arbetslösa

arbetshandikappade och äldre har sannolikt liten effekt på lönebildningen

liksom insatser för personer som har svårt att få ett arbete utan

kompetenshöjande insatser inom arbetsmarknadspolitiken. Det innebär

att det måste ställas högre krav på de med större utsikter att få arbete

eftersom deras effekt på lönebildningen är större. Regeringens

grundläggande syn är att löneinflation inte skall bekämpas genom ökad

arbetslöshet. Regeringen återkommer till kraven på de arbetssökande att

ta lediga jobb, avstängningsregler m.m. i den proposition om

arbetslöshetsförsäkringen som regeringen kommer att förelägga

riksdagen i maj i år.

Skillnader i lokala och regionala förutsättningar

Regeringens ambition är att skapa möjligheter till tillväxt, sysselsättning

och välfärd i hela Sverige. Förutsättningarna för tillväxt och

sysselsättning ser olika ut i olika delar av landet. Människors utbildning

och kompetens, utbud och efterfrågan på arbete, närhet till infrastruktur

och marknader, tillgång till riskvilligt kapital, tillgång till social service,

företagsstrukturer och traditioner av företagande är sådant som

väsentligen kan skilja sig mellan olika regioner.

En viktig utgångspunkt för att kunna ta till vara dessa skillnader på ett

strategiskt sätt är att den tillväxt- och sysselsättningsfrämjande politiken

kan anpassas till lokala och regionala förhållanden. Politiken måste också

stimulera samverkan och samarbete mellan olika sektorer och aktörer för

att de åtgärder som genomförs skall vara så välinriktade och effektiva

som möjligt.

De regionala tillväxtavtalen är ett bärande instrument i den regionala

näringspolitik som regeringen introducerade våren 1998. Syftet är att

bättre ta till vara skillnader i förutsättningar och stimulera samverkan

mellan olika sektorer. Arbetsmarknadspolitiken utgör en väsentlig del i

detta. Det är regeringens uppfattning att denna process hittills har varit

mycket positiv. Staten skall självfallet ha ett övergripande ansvar för

utvecklingen i Sveriges alla regioner. Ingenting kan dock eller skall

ersätta de insatser som regionerna själva gör för att skapa förutsättningar

för tillväxt och nya jobb. Regeringen bedömer att

arbetsmarknadspolitiken har en fortsatt mycket viktig roll att spela i detta

långsiktiga strategiska arbete.

De lokala utvecklingsavtalen inom ramen för storstadspolitiken (prop.

1997/98:165) bör ses som ett komplement till de regionala

tillväxtavtalen. Dessa avtal mellan stat och kommun har som syfte att

genom samverkan mellan olika myndigheter bryta den etniska, sociala

och diskriminerande segregationen i storstadsregionerna samt att ge

storstadsregionerna goda förutsättningar för långsiktig hållbar tillväxt

bl.a. genom ökad sysselsättning och minskad arbetslöshet.

Problem inom arbetsmarknadspolitiken

Ett första problem är att det arbetsmarknadspolitiska skyddsnätet kan ge

incitament till lösningar på lokal nivå där aktörerna på denna nivå inte

beaktar de totala samhällsekonomiska kostnaderna. Det fattas beslut på

lokal nivå om centrala medel. Sådana lösningar kan t.ex. innebära avtal

om avvikelser från turordningsreglerna enligt lagen om

anställningsskydd för äldre arbetstagare kombinerat med att dessa

arbetstagare får ersättning fram till ålderspensionering från den passiva

och/eller den aktiva arbetsmarknadspolitiken och från andra offentliga

system.

Ett andra problem är en sistuation liknande den under 1990-talet där

arbetsmarknadspolitiken fått bära en alltför stor börda i ett svagt

sysselsättningsläge. Andra politikområden måste ha huvudansvaret för

att sysselsättningsläget är tillfredsställande. Avvägningen mellan att ha

en tillräckligt stor omfattning på de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna

för att upprätthålla arbetslinjen och kvaliteten i insatserna har visat sig

vara svår i ett läge med en omfattande arbetslöshet.

Ett tredje problem är att en kombination av passiv och aktiv

arbetsmarknadspolitik kan ge ersättning under mycket lång tid och på så

sätt kan personer vara utanför den reguljära arbetsmarknaden länge, s.k.

rundgång. Perioder med öppen arbetslöshet kan i vissa fall alterneras

med insatser som inte leder till arbete, särskilt under perioder med låg

arbetskraftsefterfrågan. Arbetsmarknadspolitiken tenderar att bli alltmer

passiv och de aktiva åtgärderna får enbart funktionen av

utförsäkringsskydd.

Ett fjärde problem är att arbetsmarknadspolitiken kan påverka

lönebildningen och därmed inflationstakten negativt. Ett starkt skyddsnät

i form av arbetsmarknadspolitik passiv eller aktiv kan göra att risken

för arbetslöshet inte har en lika återhållande effekt i löneförhandlingarna.

Det tyder på att arbetsmarknadspolitik och lönebildningssystem måste

ses i ett sammanhang.

Styrning och kontroll

Arbetsmarknadspolitiken har under 1990-talet drabbats av allvarliga

problem när det gäller styrning och kontroll och därmed åtföljande

effekter för kvalitet och kostnadsutveckling. Det har varit svårt att

erbjuda aktiv sysselsättning åt ca 500 000 arbetslösa och samtidigt bidra

till omvandling och utveckling på arbetsmarknaden.

Styrproblemen är omfattande. Ansvar och befogenheter hålls inte

samman. I revisionsberättelsen för AMS årsredovisning för 1998 riktade

Riksrevisionsverket (RRV) invändning, s.k. orent bokslut. Invändningen

avsåg att AMV inte uppfyllde kraven på god intern kontroll. AMV har

låg rating i Ekonomistyrningsverkets rating för statliga myndigheter.

Flera länsarbetsnämnder har enligt RRV brustit i kontrollen över sin

budget. I de s.k. frilänen skedde oacceptabla överskridanden av budgeten.

Ansvarsförhållandet mellan dessa självständiga myndigheter och

regeringen är för otydligt. Arbetslinjen hävdas inte konsekvent.

Handlingsplaner av god kvalitet upprättas sällan trots att detta åligger

arbetsförmedlingarna. Arbetslösa besöker för sällan förmedlingarna.

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU) liksom RRV,

hävdar att den bristande dokumentationen av försöksverksamheten med

friare användning av arbetsmarknadspolitiska medel innebär att det inte

går att göra någon bra utvärdering av dessa försök.

För att öka det lokala inflytandet och effektivisera styrningen av AMV

förändrades under 1990-talet bl.a. länsarbetsnämndernas styrelser och

arbetsförmedlingsnämnder infördes. Detta kom att försvåra

möjligheterna att upprätthålla en enhetlig statlig styrning av politiken.

Arbetsmarknadspolitiken har under 1990-talet haft en alltför stor

omfattning, vilket lett till vissa oönskade bieffekter. Detta påvisar att det

är angeläget att arbetsmarknadspolitikens utformning och omfattning

noga avvägs i ett helhetsperspektiv.

Sammanfattningsvis är det angeläget att:

- budgeterade kostnadsramar hålls,

- AMV:s verksamhet på ett tydligare sätt strävar efter att nå de mål

regeringen satt upp,

- medlen används för avsedda ändamål,

- förmedlingarna bättre tillämpar de instruktioner som finns vad

gäller krav på aktivt arbetsökande och rapporter om ifrågasatt

ersättning.

6 Arbetsmarknadspolitiken under 2000-talet

Arbetsmarknadspolitikens mål

Regeringens övergripande mål på kort sikt är att den öppna

arbetslösheten skall minska till 4 procent vid slutet av år 2000 och att

andelen reguljärt sysselsatta i befolkningen i åldern 20 64 år skall öka

till 80 procent år 2004. Därefter är målet full sysselsättning.

Arbetsmarknads- och arbetslivspolitiken skall bidra till tillväxt,

sysselsättning och ett konkurrenskraftigt näringsliv samt skapa

förutsättningar för flexibilitet, trygghet och delaktighet i arbetslivet.

Arbetsmarknadspolitikens uppgift är främst att öka anpassningsförmågan

på arbetsmarknaden. Det skall ske genom ett effektivt

platsförmedlingsarbete som tillsammans med kompetenshöjande insatser

och övriga åtgärder leder till hög rörlighet på arbetsmarknaden och på så

sätt bidrar till en ökad sysselsättning och bättre matchning mellan utbud

och efterfrågan på kompetens samtidigt som inflationsdrivande

flaskhalsar på arbetsmarknaden kan undvikas. Arbetsmarknadspolitiken

skall också verka för kvinnors och mäns rätt till arbete på lika villkor och

motverka en könsuppdelad arbetsmarknad.

I regleringsbrevet till AMV för budgetåret 2000 anger regeringen tre

mål för arbetsmarknadspolitiken och AMV;

- hålla vakanstiderna nere för lediga platser,

- minska långtidsarbetslösheten,

- motverka långa tider utan arbete.

Alla de tre konkreta målen inbegriper en satsning på kompetens. Målet

att hålla vakanstiderna nere kan uppfyllas dels genom effektivt

plastförmedlingsarbete, dels genom att tillhandhålla

arbetsmarknadsutbildning inom de områden där brist förväntas. Mål två

och tre handlar om att de långtidsarbetslösa/långtidsinskrivna skall ha det

stöd och den möjlighet till kompetensuppbyggnad som krävs för att de

åter skall få ett arbete. Den ökade kompetensen kan också erhållas på en

arbetsplats. Exempelvis kan personer som varit borta från

arbetsmarknaden en längre tid med hjälp av det förstärkta

anställningsstödet få anställning med lönesubvention för att på

arbetsplatsen åter bygga upp sin kompetens och produktivitet.

Arbetsmarknadspolitikens uppgifter

Matchning

Arbetsmarknadspolitikens första och viktigaste uppgift är att förmedla

arbete till arbetslösa och arbetskraft till arbetsgivarna. Genom att

vakanser kan tillsättas snabbt, fungerar arbetsmarknaden bättre och

friktionsarbetslösheten kan minimeras.

Arbetsmarknadens funktionssätt, dvs. förmågan att sammanföra

(matcha) arbetslösa individer med vakanta platser, kan illustreras med en

s.k. Beveridgekurva. Nedanstående figur visar förhållandet mellan de

arbetssökande, som här definieras som summan av antalet öppet

arbetslösa samt personer i konjunkturberoende program, och antalet

kvarstående lediga platser. Rörelser utmed Beveridgekurvan avspeglar

konjunkturella förändringar medan ett skifte utåt av kurvan pekar på

ökade matchningsproblem.

Källa: Finans- och Näringsdepartementen

Noteringen för år 1999 indikerar att antalet kvarstående lediga platser har

ökat något samtidigt som den totala arbetslösheten har minskat. Antalet

kvarstående platser i ekonomin är således något högre än tidigare vid en

given nivå på den totala arbetslösheten. Denna utveckling kan vara ett

tecken på att matchningsproblemen har tilltagit. Diagrammet tyder

således på att anpassningen försämrats något under 1990-talet.

Försämringen är dock betydligt mindre än i flertalet andra länder visar

studier som OECD gjort.

Det bör dock poängteras att statistiken över antalet lediga platser är

bristfällig. Det mått som har används här är antalet kvarstående lediga

platser anmälda till landets arbetsförmedlingar. Arbetsförmedlingens

marknadsandelar för platser uppgick till enbart 33 procent år 1999. Det

finns även studier som visar att de platser som inte anmäls till

arbetsförmedlingen har kortare vakanstider än de som anmäls.

Öka de arbetslösas kunskaper

Arbetsmarknadspolitikens andra och allt viktigare uppgift är att öka de

arbetslösas kompetens. På så sätt underlättas anpassningen på

arbetsmarknaden. Det sker främst via olika former av utbildningsinsatser

för arbetslösa. De lågutbildade är överrepresenterade bland de arbetslösa

och för många arbetslösa är bristande kompetens orsaken till

svårigheterna att få ett nytt arbete. Sammanfattningsvis betyder det att

det oberoende av konjunkturläget finns behov av

arbetsmarknadsutbildning.

Utöver insatser som riktas till arbetslösa sker vissa satsningar på

kompetensutveckling av redan anställda. Inom ramen för Europeiska

Socialfondens mål 1 och 3 genomförs under åren 2000 2002 en

satsning på kompetensutveckling av anställda, för vilken resursramen

uppgår till totalt 2,4 miljarder kronor. Dessutom förutsätts

medfinansiering av arbetsgivarna inom ramen för trepartssamverkan. En

särskild utredning tar nu fram förslag till hur ett system för individuell

kompetensutveckling kan utformas. Ett syfte med individuell

kompetensutveckling är att uppnå en allmänt högre kunskapsnivå i

arbetskraften. Det förebygger risken för arbetslöshet och förtida

pensionering. Ett andra syfte är att öka individens valfrihet. Individens

resurser stärks liksom inflytandet över den egna kompetensutvecklingen.

Det tredje motivet är att underlätta omställningar. Individen skall både ha

möjlighet och resurser till att vara mer yrkesmässigt rörlig än tidigare.

Att öka kompetensen hos den befintliga arbetsstyrkan kan också vara ett

sätt att lösa flaskhalsproblem.

Det finns inget som tyder på att det finns ett generellt

underkvalifikationsproblem på den svenska arbetsmarknaden, utan

snarare tvärt om. Enligt en studie av Rune[REDACTED_EFTERNAMN] från år 1999 har

andelen personer som har högre kompetens än vad som krävs i

okvalificerade arbeten ökat från 10 till 25 procent under tidsperioden

1975 1997. Att arbetskraften inte skulle klara av de tillgängliga jobben

är således till stor del inte sant. Många av dem som har mer

kvalifikationer än vad som krävs bör under den pågående

konjunkturuppgången kunna ta lediga arbeten som är mer kvalificerade

än de som de har och på så sätt ge plats för arbetslösa att överta deras

gamla arbetsuppgifter. Många av dessa kräver inte någon längre

utbildning eller erfarenhet. Med minskad arbetslöshet kommer också

arbetsgivare att sänka sina kvalifikationskrav. Därför finns det skäl för

optimism när det gäller möjligheten för en stor del av de arbetslösa att få

ett arbete.

Stödja dem som har svårast att få ett arbete

Den tredje uppgiften i arbetsmarknadspolitiken är att ta till vara under-

och outnyttjade resurser på arbetsmarknaden, det kan vara ofrivilligt

deltidsarbetande kvinnor, äldre långtidsarbetslösa, utrikesfödda

arbetslösa eller personer med funktionshinder utanför arbetsmarknaden.

Dessa individers svagare ställning på arbetsmarknaden beror bland annat

på att de avviker från den rådande normen; infödd svensk man i

medelåldern. Arbetsmarknadspolitiken kan och bör underlätta för alla

mänskliga resurser att utnyttjas till fullo. För samhället är varje krona

som produceras ett bidrag till samhällets gemensamma försörjning. Allas

insatser behövs.

För arbetsmarknadspolitiken finns nu en allt viktigare uppgift,

nämligen att öka sysselsättningen och förhindra marginaliseringen i de

grupper som har en svag eller ingen förankring på arbetsmarknaden. Det

handlar om människor som drabbats av glesbygdens

strukturförändringar, men också om arbetslösa socialbidragstagare i de

större städerna. Trots det goda konjunkturläget och tecken på tilltagande

brist- och flaskhalsproblem, finns det ett mycket stort potentiellt

arbetskraftsutbud som måste mobiliseras av främst två skäl.

För det första måste allas vilja till arbete tas tillvara om det skall vara

möjligt att förhindra bristsituationer i framtiden bl.a. på grund av de

demografiska förändringarna. För det andra är det viktigt att förhindra att

dessa personer slås ut från arbetsmarknaden med de ekonomiska och

sociala konsekvenser det får för dem. Att tillvarata alla individers vilja

till egen försörjning genom arbete är således nödvändigt om det skall

vara möjligt att åstadkomma en långsiktigt hög ekonomisk tillväxt.

Den ekonomiska tillväxten blir beroende av förmågan att upprätthålla

och öka arbetskraftsutbudet och av att med olika arbetsmarknadspolitiska

insatser se till att arbetsmarknaden fungerar effektivt och att

sysselsättningen kan öka även bland de grupper som fått stora svårigheter

på 1990-talets arbetsmarknad. Det är en viktig uppgift för

arbetsmarknadspolitiken att häva den djupa undersysselsättningen som

uppstått under 1990-talet.

Den snabba strukturomvandlingen och den stora

sysselsättningsnedgången i bl. a industrin under 1990-talet har på många

orter medfört att den enda stora arbetsplatsen har försvunnit. Samtidigt

gjordes stora neddragningar inom den offentliga sektorn till följd av det

ansträngda statsfinansiella läget. Den mycket höga arbetslöshet som

följde på detta tillsammans med en betydande flyktinginvandring, ofta

orsakad av krig, skapade en betydande undersysselsättning hos vissa

grupper. Det gäller i vissa kommuner i skogslänen och särskilt i flera

storstadsområden. Det finns områden i storstädernas förorter där enbart

ca 30 procent av befolkningen i arbetsför ålder har arbete. Sveriges

arbetsmarknad är vilket framgår av de fakta som regeringen ovan

redovisat väsentligt annorlunda än tidigare. Sverige tillhör i dag de länder

i EU som har störst andel utlandsfödda. Det kräver att också att

arbetsmarknadspolitiken anpassas till de nya villkoren.

Ett problem är att de utlandsfödda är överrepresenterade bland de

långstidsinskrivna och har en betydligt lägre sysselsättning. De har

samtidigt en låg andel av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Ett

annat problem är äldre lokalt bunden arbetskraft som har svårt att få

reguljär sysselsättning efter en lång tid av rundgång mellan öppen

arbetslöshet och åtgärder och därför riskerar att marginaliseras.

Arbetsmarknadspolitikens uppgift att integrera undersysselsatta

grupper i arbetsmarknaden behöver således stärkas väsentligt. Det kräver

för det första att arbetsmarknadspolitikens instrument blir verkningsfulla

för dessa grupper. Aktiva insatser krävs för att bryta diskriminering och

fördomar på arbetsmarknaden. Andra länders utbildning måste bli lättare

att värdera för svenska arbetsgivare. System för validering ses över i

syfte att underlätta för utlandsfödda att komplettera sina kunskaper till att

bättre överensstämma med kraven på den svenska arbetsmarknaden. De

utlandsfödda bör ha en andel av åtgärderna som motsvarar deras utsatthet

på arbetsmarknaden. Vad gäller krav på geografisk och yrkesmässig

rörlighet bör den arbetslöses ålder samt sociala situation m.m. beaktas.

Arbetsmarknadspolitikens framtida inriktning

Arbetsmarknadspolitiken byggdes aldrig för att hantera så stora volymer

av åtgärder som funnits under 1990-talet. Den omfattande

åtgärdsarsenalen och den stora mängd personer som gick mellan

arbetsmarknadspolitiska åtgärder och öppen arbetslöshet medförde att en

stor del av förmedlingsarbetet tvingades inriktas på att få fram åtgärder

och placera de arbetssökande i dessa. Regelverket blev allt mer komplext

vartefter nya åtgärder tillkom. Systemet blev tungrott och kärnuppgiften,

att förmedla kontakt mellan arbetsgivare och arbetssökande kom i

skymundan. Den börda som lades på arbetsmarknadspolitiken och den

stora mängd försöksverksamheter och projekt som bedrivits under 1990-

talet har synliggjort de oklarheter och brister som funnits vad gäller

AMV:s styrning och organisation

Det som var en lämplig strategi under en lågkonjunktur kan vara direkt

olämplig då konjunkturen vänder. En stor omfattning på de

arbetsmarknadspolitiska programmen var nödvändig då många blev

arbetslösa och en snabb aktivering var angelägen så att de arbetslösa

förblev attraktiva på arbetsmarknaden. I en högkonjunktur behövs en

mindre omfattning på de arbetsmarknadspolitiska programmen samtidigt

som kvaliteten måste öka, vilket i vissa fall leder till att kostnaden per

deltagare ökar.

Den konjunkturuppgång som nu präglar arbetsmarknaden är dock inte

jämnt fördelad över landet eller mellan olika grupper. Samtidigt som

arbetslösheten minskar kraftigt finns tecken som tyder på att antalet

personer med mycket långa inskrivningstider ökar. Sysselsättningsgraden

är alltjämt relativt låg i vissa regioner och för vissa grupper.

Arbetsmarknadspolitikens övergripande mål är att skapa en väl

fungerande arbetsmarkand och låg arbetslöshet i hela Sverige.

Långsiktighet är nödvändig för att politiken skall vara effektiv.

Arbetsmarknadspolitiken har därför under det senaste åren lagts om

mot en tydligare tillväxtfrämjande inriktning, dvs. från stabilisering till

allokering eller från praktikåtgärder till matchning och utbildning.

Samtidigt har insatserna för dem som har svårast att få ett arbete stärkts.

Som ett led i detta har bl.a. volymmålet tagits bort, åtgärderna har i högre

grad inriktats mot sektorer där brist på utbildad arbetskraft kan bedömas

uppkomma eller börjat synas. Bristyrkesutbildning för redan anställda

har införts som en försöksverksamhet, det nationella programmet för IT-

utbildning i samarbete med Industriförbundet, SWIT, har förlängts,

antalet lönebidragsplatser har ökat, och ett förstärkt anställningsstöd har

införts för att öka de långtidsinskrivnas möjligheter att få ett reguljärt

arbete. Samtidigt har antalet personer i arbetspraktik dragits ner. Det har

även påbörjats ett arbete med att minska antalet åtgärder och att göra det

arbetsmarknadspolitiska regelverket enklare.

Denna förändring måste nu fortsätta och bli ännu tydligare. Insatserna

behöver koncentreras till kärnuppgifterna, dvs. platsförmedling, insatser

för att motverka flaskhalsar och för att hjälpa dem som har svårast att få

ett arbete. Politiken skall också präglas av respekt för individen, ökad

rättstrygghet och en stärkt arbetslinje.

Detta innebär bl.a. att insatserna i än större utsträckning måste inriktas

på ett effektivt platsförmedlingsarbete och företagskontakter för att

motverka inflationsdrivande flaskhalsar. Platsförmedlingen är och förblir

det viktigaste instrumentet. Det behövs vidare ett fortsatt omfattande

utrymme för en yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning av hög kvalitet

som komplement till den reguljära utbildningen. Det är viktigt att

arbetsmarknadsutbildning bedrivs i nära kontakt med arbetsmarknaden

och att praktik ingår. Goda erfarenheter finns av arbetsplatsförlagd

arbetsmarknadsutbildning, exempelvis den s.k. Vaggerydsmodellen.

Arbetsmarknadsutbildningen måste ges en tydligare yrkesinriktning

genom att andelen förberedande utbildning minskar.

Arbetsmarknadsutbildningen skall leda till arbete och vara ett instrument

för att motverka uppkomsten av bristsituationer på arbetsmarknaden.

Vidare bör regelförenklingsarbetet fortsätta för att arbetsförmedlarens tid

skall kunna användas mer effektivt till de väsentliga kärnuppgifterna,

förmedla arbete och arbeta med att stärka de svaga gruppernas

anställbarhet.

Utvecklingen innebär att 1990-talets överskott på arbetskraft under

2000-talets första årtionde riskerar att förbytas i en arbetskraftsbrist inom

många områden om inte det stora outnyttjade arbetsutbudet som finns

kan mobiliseras. Den könsuppdelade arbetsmarknaden liksom bristen på

att se mångfaldens fördelar i arbetslivet utgör också ett hinder för att fullt

ut tillvarata arbetskraftens kompetens.

Vid sidan om tillväxt och demografiska förändringar kommer

strukturomvandlingen på arbetsmarknaden att fortsätta ställa krav på ny

kompetens och förändringar i allt snabbare takt. Företagens produkt- och

processutveckling sker i snabb takt. Arbetsorganisationen förändras

fortlöpande och ställer krav på de anställdas kompetens. Företagens

teknologiutveckling riskerar att gå snabbare än arbetskraftens förmåga att

ta till vara ny teknik och ny arbetsorganisation.

I ljuset av dessa förändringar är det nödvändigt att mångfalden på den

svenska arbetsmarknaden bättre tas tillvara. Sverige kommer att behöva

arbetskraftens samlade kompetens för att öka tillväxten och trygga

välfärden. Den utmaning vi står inför är att skapa en arbetsmarknad för

alla med arbetsplatser där individen värdesätts och människor med olika

bakgrund och erfarenheter kan verka och mötas.

Inom Näringsdepartementet pågår ett projekt vars utgångspunkt är

bristen på ett mångfaldsperspektiv i svenskt arbets- och näringsliv.

Projektet skall i ett sammanhang och ur ett tillväxtperspektiv kartlägga

och beskriva hur aspekterna kön, ålder, klass, etnisk tillhörighet, sexuell

läggning samt funktionshinder påverkar en individs nuvarande och

framtida möjligheter i arbetslivet. Projektet skall senast den 1 december

2000 presentera ett förslag till nationellt program för ökad mångfald

inom arbetsmarknad och näringsliv. Regeringen återkommer därefter till

riksdagen med förslag till hur mångfalden i arbetslivet bättre kan

utnyttjas.

Så långt som nu kan överblickas kommer följande problemområden för

arbetsmarknadspolitiken under 2000-talets första årtionde att vara

centrala:

 Rekryteringssvårigheterna ökar inom expansiva delar av

arbetsmarknaden och kan komma att begränsa

sysselsättningsökningen och därmed den ekonomiska tillväxten.

 Obalansen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft mellan olika

yrken respektive orter innebär fortsatt stora krav på en effektiv

arbetsförmedling och att nödvändig yrkesmässig och geografisk

rörlighet kan upprätthållas.

 Obalansen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft ställer också

ökade krav på strategisk analys och konkret samverkan mellan

arbetsmarknads-, utbildnings-, närings- och även socialpolitiska

aktörer med syfte att mer långsiktigt försöka påverka de strukturella

obalanserna.

 Stora regionala skillnader i sysselsättningstillväxt riskerar att leda

till allt större regional obalans. De arbetsmarknadspolitiska

insatserna måste i ökad utsträckning utgå från dessa regionala

skillnader.

 Trots kraftigt ökad sysselsättning riskerar en stor grupp arbetslösa,

som inte fyller kompetenskraven för de nya arbetstillfällena, fortsatt

långvarig arbetslöshet och att hamna helt utanför arbetsmarknaden.

Det är av yttersta vikt att de lediga platser som uppkommer kan tillsättas

snabbt och att inte de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna skapar

inlåsning och undanträngning.

De regionala tillväxtavtalen innebär att trendbrott i svenskt regionalt

utvecklingsarbete. Arbetsformen innebär programläggning av

verksamheter som innehållsmässigt ligger nära varandra. Programmet

blir den gemensamma ramen för aktörer med olika bakgrund och

förutsättningar att komma överens om samarbete. På den regionala nivån

har länsarbetsnämnderna i stor utsträckning medverkat i framtagandet av

de regionala tillväxtavtalen. Regeringen bedömer att

arbetsmarknadspolitiken även fortsättningsvis kommer att ha stor

betydelse i denna samverkansprocess för tillväxt och sysselsättning.

En mycket viktig uppgift kommande år är således att utnyttja

sysselsättningsökningen och rekryteringssituationen för att reducera

gruppen långtidsinskrivna och andra grupper med svag ställning.

Det behövs en ökad samverkan med kommunerna och andra

myndigheter inom det sociala området. Detta blir en av uppgifterna för

de nya lokala arbetsmarknadsnämnder, som regeringen kommer att

inrätta som en fortsättning till de nuvarande

arbetsförmedlingsnämnderna. Samtidigt är erfarenheten av flera

decenniers arbetsmarknadspolitik att arbetsförmedlingen, för att kunna ha

bibehållen kvalitet, inte kan ta på sig socialpolitikens roll.

EU:s sysselsättningsriktlinjer

Den 1 maj i år kommer Sverige lämna in en nationell handlingsplan för

sysselsättning till rådet och kommissionen. Handlingsplanen bygger på

de riktlinjer för sysselsättning som antogs av ministerrådet i mars 2000.

EU:s sysselsättningsriktlinjer är indelade i fyra huvudområden; att

förbättra anställbarheten, att utveckla företagarandan, att uppmuntra

företagens och de anställdas anpassningsförmåga samt att stärka

jämställdhetspolitiken. Inom varje huvudområde finns riktlinjer som

anger vad länderna bör göra och i vissa fall finns konkreta mål.

Europeiska socialfonden skall användas för att stärka stödet för

genomförandet av riktlinjerna och den nationella handlingsplanen.

Socialfondens övergripande uppgift är att förebygga och bekämpa

arbetslöshet samt att utveckla de mänskliga resurserna.

Sysselsättningsriktlinjerna, vars inriktning Sverige aktivt har påverkat,

ligger väl i linje med den svenska arbetsmarknadspolitiken och innebär

framförallt att förhindra långtidsarbetslöshet bland alla grupper i

samhället genom en ökad prioritering av utbildning och aktiv

arbetsmarknadspolitik för att därigenom öka anställbarheten hos de

arbetslösa.

I tre fall anger riktlinjerna kvantitativa mål för medlemsländernas

sysselsättningspolitik. För det första skall alla arbetslösa ungdomar

erbjudas arbete, åtgärd, utbildning eller någon annan aktiverande insats

inom 6 månader. För det andra skall motsvarande erbjudas arbetslösa

vuxna inom 12 månader. Slutligen skall andelen arbetslösa som deltar i

aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder uppgå till genomsnittet för de tre

mest framgångsrika länderna, vilket är 20 procent. Sverige uppfyller de

tre kvantitativa målen. I flera fall är regeringens ambition mer

långtgående än vad riktlinjerna anger, bl. a. vad gäller åtgärder för unga

arbetslösa. I riktlinje 2 deklareras bland annat att arbetslösa vuxna, innan

de varit arbetslösa i tolv månader, skall få erbjudande om en ny start i

form av utbildning, omskolning, arbetslivserfarenhet, anställning eller

andra åtgärder som främjar deras anställbarhet för att effektivt integreras

i arbetslivet. Vidare fastslås att dessa förebyggande åtgärder och

åtgärderna för anställbarhet bör kombineras med åtgärder för de

långtidsarbetslösas återinträde på arbetsmarknaden.

Europeiska socialfondens mål 3 i Sverige planeras under

programperioden 2000-2006 inriktas på att stärka individens ställning på

arbetsmarknaden genom främst kompetensutveckling av såväl arbetslösa

som sysselsatta. Därutöver skall andra insatser göras som kompletterar

den nationella arbetsmarknadspolitiken, bl. a. insatser avseende

mångfald, integration och jämställdhet. Mål 3-programmet skall också

vara vägledande för socialfondsinsatser inom mål 1. Den nationella

medfinansieringen av mål 3 och motsvarande insatser inom mål 1

planeras till del viss ske inom ramen för ordinarie

arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I denna proposition föreslås bland

annat att en aktivitetsgaranti införs, vilket ligger helt i linje med ovan

nämnda sysselsättningsriktlinje och som delvis skall bedrivas inom

ramen för Europeiska socialfonden mål 3.

I de följande avsnitten kommer regeringen att redovisa de förslag och

bedömningar som bl.a. utifrån den beskrivning av problemen på

arbetsmarknaden som lämnats ovan och den inriktning på politiken som

förordas sammantaget skall leda till en bättre fungerande arbetsmarknad

där även de mest utsatta grupperna skall kunna beredas plats.

7 En effektivare platsförmedling

7.1 Personalresurserna inom Arbetsmarknadsverket

(AMV)

Regeringens bedömning: Regeringen avser att i budgetpropositionen

för år 2001 föreslå riksdagen att AMV under år 2001 får fortsätta att

använda högst 700 miljoner kronor av anslaget A2

Arbetsmarknadspolitiska åtgärder till personalförstärkningar vid

arbetsförmedlingarna och arbetsmarknadsinstituten. Av detta belopp

skall 100 miljoner kronor användas för att stärka ställningen på

arbetsmarknaden för personer med utländsk bakgrund som saknar

erfarenhet av svenskt arbetsliv.

Skälen för regeringens bedömning: Under ett antal år har AMV

kunnat använda medel under anslaget A2 Arbetsmarknadspolitiska

åtgärder för tillfälliga personalförstärkningar vid arbetsförmedlingarna

och arbetsmarknadsinstituten. Under budgetåret 2000 kan AMV använda

sammantaget högst 700 miljoner kronor för tillfälliga

personalförstärkningar. Av detta belopp skall 100 miljoner kronor

användas för att stärka ställningen på arbetsmarknaden för personer med

utländsk bakgrund som saknar erfarenhet av svenskt arbetsliv.

Arbetsmarknadsläget har under det senaste året fortsatt att utvecklas i

en positiv riktning med ökad sysselsättning och minskad arbetslöshet.

Bedömningen är att denna utveckling kommer att fortsätta de närmaste

åren. Personalbehovet är därför fortfarande stort på

arbetsförmedlingarna. Antalet arbetslösa arbetssökande per

arbetsförmedlare har minskat genom den minskade arbetslösheten. Det

totala antalet inskrivna vid landets arbetsförmedlingar uppgick till över

700 000 personer i början av år 2000. Av dessa var drygt 70 000 personer

långtidsinskrivna, dvs. de hade varit inskrivna vid landets

arbetsförmedlingar i mer än två år utan att ha haft ett reguljärt arbete. För

att alla skall få möjlighet att komma i fråga för de nya jobben krävs det

att de personer som har minst anknytning till arbetsmarknaden får bra

handlingsplaner, kompetensutveckling i form av

arbetsmarknadsutbildning, tillgång till jobbsökaraktiviteter och

platsförmedlingsinsatser m.m. Den under avsnitt 8.1 föreslagna

aktivitetsgarantin innebär ett mer personalintensivt arbete genom att

arbetsförmedlaren skall arbeta som handledare i en resultatinriktad

verksamhet.

Arbetsmarknadspolitiken och AMV:s verksamhet måste ständigt

förändras för att motsvara arbetsmarknadens krav. De främsta

uppgifterna för arbetsförmedlingen är att effektivt matcha arbetssökande

med lediga jobb för att därigenom förhindra flaskhalsar på

arbetsmarknaden och samtidigt förhindra att människor slås ut från

arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen måste utveckla

företagskontakterna och jobbsökaraktiviteter även för de arbetslösa som

inte kommer att ta del av aktivitetsgarantin. Arbetsförmedlingen behöver

intensifiera matchningsarbetet för personer som befinner sig i slutet av en

arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det kan t.ex. handla om personer som har

några veckor kvar på sin utbildning. För att dessa uppgifter skall kunna

utföras effektivt måste arbetsförmedlingen få utökat utrymme för mer

individuellt inriktade tjänster för arbetsgivare och arbetssökande, liksom

en differentiering av tjänster efter behov och möjligheter.

Regeringens bedömning är att utifrån den positiva utvecklingen på

arbetsmarknaden och arbetsförmedlarnas insatser kommer behovet av

extra personalförstärkningar att minska på sikt.

7.2 Utveckling av den individuella handlingsplanen

Regeringens bedömning: De individuella handlingsplanerna bör

vidareutvecklas. För varje arbetssökande som är anmäld hos en

offentlig arbetsförmedling bör den arbetslöse och arbetsförmedlingen

upprätta en ömsesidig handlingsplan inom rimlig tid, dock senast

inom tre månader. Den ömsesidiga handlingsplanen bör ange den

sökandes skyldigheter och planerade aktiviteter.

Skälen för regeringens bedömning: Förändringar på

arbetsmarknaden kräver att arbetsförmedlingens organisation och

arbetsmetoder i högre grad anpassas till de förutsättningar som föreligger

för att åstadkomma förkortade söktider. Den främsta uppgiften för

arbetsförmedlingen är att underlätta matchningen mellan arbetssökande

och arbetsgivare, bl.a. genom en snabb informationsspridning. Parallellt

med en effektiv informationsspridning är också de arbetssökandes

sökintensitet en viktig faktor för att korta sök- och vakanstider. Ju mer

intensivt en arbetssökande söker arbete desto större är sannolikheten för

denne att hitta ett arbete och desto kortare blir arbetslöshetsperioden. En

annan viktig faktor är den arbetssökandes vilja att acceptera ett nytt

arbete och till rådande förutsättningar på arbetsmarknaden. De flesta

arbetslösa vill naturligtvis ha ett arbete som överensstämmer med den

egna kompetensen, utbildningen och yrkeserfarenheten. Efter en tids

arbetslöshet är det normala dock att kraven på det nya arbetet måste

förändras, t.ex. längre pendling eller byte av bostadsort. Den lokala

bundenheten är i hög grad beroende av familjesituationen. Ensamstående

har rimligen lättare att flytta än en arbetssökande som har små barn och

en maka eller make som har arbete på bostadsorten.

Sedan ett antal år tillbaka skall arbetsförmedlingen utarbeta

individuella handlingsplaner för arbetssökande som är eller riskerar att

bli långtidsarbetslösa. I många fall har kvaliteten och delaktigheten i

handlingsplanerna ifrågasatts. Enligt AMS har merparten av samtliga

arbetssökande en handlingsplan, men kvaliteten och den arbetssökandes

delaktighet måste förstärkas väsentligt. Regeringens bedömning är att de

individuella handlingsplanerna måste vidareutvecklas till ett mer

effektivt instrument i matchningsarbetet. Det måste från första början

vara tydligt att den arbetssökande påbörjar en omställning för att få ett

nytt arbete. Den ömsesidiga handlingsplanen skall innehålla krav på

sökaktiviteter som tydliggör yrkesmässiga och geografiska sökområden.

Utöver de sökområden som är aktuella för den arbetssökande skall

handlingsplanen innehålla aktiviteter som kan bli aktuella, t.ex.

arbetsmarknadspolitiska program och/eller jobbsökaraktiviteter. I det

första skedet när handlingsplanen upprättas bör den arbetslöse ges

möjlighet att i första hand söka arbete på eller i nära anslutning till

hemorten och inom sitt yrkesområde. Detta under förutsättning att dessa

önskemål är realistiska utifrån den lokala arbetsmarknaden. Efter hand

måste kraven på geografisk och yrkesmässig rörlighet öka.

Arbetsförmedlingen skall kontinuerligt följa upp handlingsplanen

tillsammans med den arbetssökande. Handlingsplanen skall vara ett

levande dokument som anpassas och vid behov revideras utifrån de

förutsättningar som råder på arbetsmarknaden och för den arbetssökande.

Handlingsplanen skall vara tydlig, konkret och aktuell. En ovilja att följa

handlingsplanen skall leda till en tydlig reaktion från

arbetsförmedlingens sida, t.ex. gäller nuvarande bestämmelser att ett

avvisande av erbjudande om en lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd

skall leda till avstängning från rätten till arbetslöshetsersättning enligt

lagen om arbetslöshetsförsäkring.

Regeringen anser därför att varje arbetssökande skall ha en ömsesidig

handlingsplan upprättad mellan sig och arbetsförmedlingen efter en viss

tid av arbetslöshet, dock senast inom tre månader. Regeringen kommer

att föreskriva att AMS skall utfärda föreskrifter för arbetsförmedlingen

om handlingsplanernas innehåll och hur de regelbundet skall följas upp.

7.3 Ansträngningar att finna lämpligt arbete

Regeringens förslag: För att ha rätt till ersättning vid arbetslöshet skall

den arbetssökande anstränga sig för att finna ett lämpligt arbete men inte

kunna få ett sådant arbete

 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får rätt att

meddela ytterligare föreskrifter om lämpligt arbete.Förslaget träder i

kraft den 1 augusti år 2000.

Arbetsgruppens förslag: Förslaget i promemorian Ds 1999:58

Kontrakt för arbete stämmer i huvudsak överens med regeringens.

Remissinstanserna: Försäkringskasseförbundet, Institutet för

arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Statskontoret, Sociologiska

institutionen och Umeå universitet tillstyrker förslaget om en

kompletterande skrivning om aktivitetskrav i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring (lagen om arbetslöshetsförsäkring).

Socialstyrelsen bedömer det som rimligt att mer likartade krav på aktivt

arbetssökande ställs på dem som är anmälda som arbetssökande på

arbetsförmedlingen. I dag ställs det ofta högre krav på aktivt

arbetssökande på den som uppbär socialbidrag enligt socialtjänstlagen än

på den som gör anspråk på arbetslöshetsersättning. Glesbygdsverket

förutsätter att det förutom arbetsmarknadshänsyn kommer att tas

individuella hänsyn vid tillämpningen av grundvillkoren. Svenska

Arbetsgivareföreningen delar arbetsgruppens uppfattning att innebörden i

kravet att stå till arbetsmarknadens förfogande bör förtydligas i lagen,

men anser inte att den föreslagna skrivningen tillräckligt starkt ger

uttryck för kravet på aktivitet. Begreppet som sådant bör utmönstras,

eftersom det för tankarna till passivitet. Länsrätten i Stockholms län

(länsrätten) avstyrker förslaget med hänvisning till att tillägget är alltför

vagt formulerat och således kan komma att medföra

tillämpningssvårigheter. AMS gör samma bedömning som länsrätten,

men kan samtidigt se fördelar med att kravet på aktivitet tydligare

kommer till uttryck i lagen. Frågan om hur de arbetssökandes

sökaktivitet skall kunna utvärderas har enligt AMS inte belysts av

arbetsgruppen. Arbetslöshetskassornas Samorganisation anser att

grundvillkoren redan i sin nuvarande utformning uppställer ett rimligt

aktivitetskrav och att det därför vore olämpligt att införa ytterligare en

bedömningsfaktor.

Skälen för regeringens förslag

Aktivitetskrav

I 9 11§§ lagen om arbetslöshetsförsäkring regleras de allmänna villkoren

för att arbetssökanden skall ha rätt till arbetslöshetsersättning. Av 9 §

framgår att ett av grundvillkoren för ersättning är att arbetssökanden är

beredd att anta lämpligt arbete och inte kan få ett sådant arbete. En

arbetssökande kan inte passivt avvakta att hon eller han blir erbjuden ett

lämpligt arbete av arbetsförmedlingen utan skall själv aktivt delta i

sökprocessen för att finna ett nytt arbete. Redan enligt nu gällande regler

finns det alltså ett krav på att den arbetssökande aktivt skall försöka finna

ett lämpligt arbete för att ha rätt till ersättning. Den som är arbetslös och

får ersättning från arbetslöshetsförsäkringen måste därför vara aktiv. Det

innebär t.ex. att arbetslöshetsförsäkringen inte skall fungera som

ekonomisk utfyllnad i väntan på en nära förestående pensionering. Detta

gäller oavsett vad arbetstagaren och arbetsgivaren har kommit överens

om. Ett villkor för att få ersättning från arbetslöshetsförsäkringen är att

sökanden står till arbetsmarknadens förfogande.

Regeringen delar arbetsgruppens bedömning att det av lagen

uttryckligen bör framgå att arbetssökanden skall anstränga sig för att

finna ett lämpligt arbete. På så sätt tydliggörs det ansvar som i dag åvilar

arbetssökanden för att denne skall ha rätt till ersättning. Som

arbetsgruppen påpekat är det inte frågan om att sökanden måste visa att

denne sökt ett visst antal arbeten utan kravet på aktivitet får bedömas

utifrån de förutsättningar som råder på arbetsmarknaden. Det är

emellertid viktigt att betona att arbetssökanden hela tiden måste

medverka i försöken att finna ett nytt arbete och aktivt söka de lediga

arbeten som finns på arbetsmarknaden för att ta sig ur sin arbetslöshet.

Lämpligt arbete

Av 11 § lagen om arbetslöshetsförsäkring framgår att erbjudet arbete

bl.a. skall anses lämpligt om det inom ramen för tillgången på

arbetstillfällen tagits skälig hänsyn till den sökandes förutsättningar för

arbetet samt andra personliga förhållanden. AMS har i Regelbok för

arbetslöshetskassor kommenterat några situationer där personliga hänsyn

skall tas vid bedömning av vilka arbeten som är lämpliga.

Arbetsgruppen anser med något undantag att preciseringarna i

kommentaren är väl avvägda men ser en svaghet i att formen är en

kommentar. Arbetsgruppen föreslår därför att AMS bemyndigas att

utfärda föreskrift om lämpligt arbete. Utgångspunkten skall därvid vara

AMS nuvarande kommentar om lämpligt arbete.

Kritik har framförts angående bristande likabehandling och brister i

tillämpningen av lagregeln om lämpligt arbete. Regeringen finner därför

att, som ett led för ökad rättssäkerhet i tillämpningen av lagen om

arbetslöshetsförsäkring, regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer bör bemyndigas att utfärda föreskrifter om vad som är

lämpligt arbete. Utgångspunkten för sådana föreskrifter skall vara den

nuvarande lagregeln. Läget på arbetsmarknaden är det primära. Är

tillgången på arbetstillfällen god kan det finnas skäl att ta hänsyn till

personliga förhållanden i något större utsträckning eftersom sökande i det

fallet ändock relativt snabbt åter kan komma i arbete. Är tillgången på

arbetstillfällen sämre får de personliga förhållandena stå tillbaka något

till förmån för möjligheten att finna ett arbete.

Preciseringar i vad som skall anses vara lämpligt arbete, eller

egentligen vilka hänsyn som bör tas till sökandes förutsättningar för

arbetet och andra personliga förhållanden, bör alltså framgå av

föreskrifter. Exempel på vad som bör kunna ingå i sådana föreskrifter är

ålder, hälsoskäl, lokal bundenhet, kommunikationer, arbete på annan ort

och väntat arbete. Där kan också ingå en bedömning av arbete vid sidan

av delpension.

Det är också angeläget att i detta sammanhang betona

arbetslöshetsförsäkringens roll av omställningsförsäkring och att den inte

varit och inte är avsedd att bli en yrkesförsäkring.

Sammanfattning

Regeringens förslag är således att i 9 § lagen om arbetslöshetsförsäkring

förs in en uttrycklig regel för rätt till ersättning att den sökande

anstränger sig att finna ett lämpligt arbete men inte kan få sådant arbete

och att i 11 § samma lag införs ett bemyndigande för regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om lämpligt

arbete. Ändringarna bör gälla från och med den 1 augusti år 2000.

8 Insatser för att förhindra och bryta

långtidsarbetslöshet

8.1 Bakgrund

Sysselsättningen ökar och tillväxten förstärks i Sverige. Trots det finns

det ett stort antal arbetslösa som med hjälp av de olika

arbetsmarknadspolitiska åtgärderna inte har kunnat bryta sin arbetslöshet.

Detta beror på en mängd faktorer. Många av de personer som varit utan

arbete under en längre tid saknar grundläggande utbildning, vilket gör att

de har svårt att tillgodogöra sig yrkesinriktade

arbetsmarknadsutbildningar. Andra saknar helt eller delvis

arbetslivserfarenhet, t.ex. många ungdomar och invandrare.

De arbetsmarknadspolitiska insatserna måste ständigt anpassas till

utvecklingen på arbetsmarknaden. Det är nu viktigt att utforma

åtgärderna så att också de som står längst från arbetsmarknaden får del av

sysselsättningsuppgången och att det förhindras att dessa personer

marginaliseras. De måste ges en möjlighet att åter komma in på

arbetsmarknaden nu under den rådande konjunkturuppgången, annars är

risken mycket stor att de mer permanent slås ut från arbetsmarknaden.

Uppdrag till AMS

Regeringen uppdrog åt AMS under år 1999 att redovisa förslag på hur de

arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kan användas mer effektivt för

särskilda insatser för arbetslösa som under en längre tid har stått utanför

den reguljära arbetsmarknaden. I uppdraget betonades vikten av insatser

som förhindrar att äldre arbetslösa som bor på orter med svag lokal

arbetsmarknad förtidspensioneras. Syftet angavs vara att insatserna för de

mest utsatta grupperna skulle effektiviseras så att de arbetssökande med

egna insatser, kompetensutveckling, praktik m.m. kan öka sina

möjligheter att komma tillbaka till den reguljära arbetsmarknaden eller

utveckla egen verksamhet.

AMS rapport

AMS har redovisat uppdraget i en rapport den 17 december 1999. AMS

föreslår att gällande arbetsmarknadspolitiska åtgärder om vanligen sex

månader utnyttjas inom ramen för ett större sammanhållet program. Detta

innebär att grupper om 10 15 arbetssökande bereds möjligheter till

handledarstödd rehabilitering och/eller kompetensutveckling. Åtgärden

skall bedrivas på heltid med kvalificerad personal från

arbetsförmedlingar och arbetsmarknadsinstitut. Målet skall vara att de

arbetssökande skall få ett reguljärt arbete eller som ett steg på vägen till

sådant arbete får alternativ sysselsättning på regionalt anordnade

övergångsarbetsmarknader. Arbete på en övergångsarbetsmarknad

innebär arbete som kan inrättas vid sidan av den reguljära

arbetsmarknaden, utan risk för undanträngning. Huvudmän för dessa

regionala övergångsarbetsmarknader kan vara såväl företag som

myndigheter och organisationer. Det bör vara möjligt att inrätta

övergångsarbeten upp till tre år för t.ex. äldre, lokalt bundna arbetslösa

som bor på orter utan andra möjligheter till arbete. Målgruppen skall vara

arbetssökande som under lång tid varit utan reguljärt arbete. Syftet är att

bryta den nuvarande rundgången i de arbetsmarknadspolitiska insatserna,

ge de arbetslösa en reell möjlighet till rehabilitering och/eller

kompetensutveckling och för att därpå så snabbt som möjligt kunna få ett

reguljärt arbete. Rapporten har inte remissbehandlats.

Utredningen om socialbidragsberoende

Utredningen om socialbidragsberoende lämnade sin rapport "Samverkan

för färre bidrag och fler i jobb" (Ds 1999:54) i september 1999. I

rapporten föreslås att den s.k. utvecklingsgarantin för ungdomar utvidgas

till att omfatta även vuxna och bör införas som ett komplement till de

ordinarie arbetsmarknads- och utbildningspolitiska åtgärderna.

Åtgärden skall vara på heltid under ett års tid och vara individuellt

anpassad och innehålla såväl utbildning som praktik.

Vidare föreslås i rapporten att kommuner och länsarbetsnämnder skall

vara gemensamma huvudmän för åtgärden, men den skall kunna

anordnas av ideella föreningar, kooperativ, studieförbund och privata

företag. Ersättningen föreslås antingen motsvara lägsta

utbildningsbidraget eller socialbidragsnormen samt därutöver 500 kronor

i stimulansersättning. Kostnaden föreslås delas mellan stat och kommun

så att staten betalar kostnaden för aktiviteten och halva ersättningen för

deltagarna. Kommunen står för den andra halvan. Arbetsförmedlingen

och socialtjänsten bestämmer tillsammans vilka som skall komma i fråga

för åtgärden. Den som vägrar att delta i sådan åtgärd skall inte längre ha

rätt till ersättning.

Utvecklingen under 1990-talet har lett till att en stor grupp människor

blivit hänvisade till socialbidrag på grund av arbetslöshet. Många av

dessa är inskrivna på arbetsförmedlingen. Det finns emellertid också en

grupp som inte är inskriven vid arbetsförmedlingen och som därför inte

kommer i åtnjutande av förmedlingens insatser, eller som är inskrivna

vid förmedlingen men av olika skäl inte placeras i någon

arbetsmarknadspolitisk åtgärd då de bedöms inte kunna få ett arbete. För

att utreda och föreslå åtgärder för personer som är socialbidragsberoende

på grund av svårigheter att etablera sig på arbetsmarknaden tillkallade

regeringen under år 1999 en särskild utredare.

Särskild åtgärd för de som varit arbetslösa mer än 4 år

Det finns nu ca 35 000 arbetslösa som varit inskrivna vid

arbetsförmedlingen i mer än 4 år utan att ha haft ett reguljärt arbete under

denna tid. Chanserna för dessa att få ett arbete är mycket liten trots den

starka konjunkturen. Regeringen återkommer i 2000 års ekonomiska

vårproposition med förslag till åtgärder för denna grupp.

8.2 Aktivitetsgaranti

Regeringens förslag: En aktivitetsgaranti införs i hela landet från och

med den 1 augusti år 2000. Till aktivitetsgarantin kan personer som är

eller riskerar att bli långtidsinskrivna anvisas. Inom ramen för

aktivitetsgarantin skall de arbetslösa erbjudas en heltidsaktivitet till

dess att de kan få ett arbete eller påbörjar en utbildning i det reguljära

utbildningsväsendet.

 Vidare bör inom ramen för aktivitetsgarantin ett nytt särskilt

anställningsstöd skapas för äldre personer vars möjligheter till

reguljära arbeten ter sig särskilt ogynnsamma. En anställning med

särskildt anställningsstöd skall kunna komma i fråga för den som fyllt

57 år, varit arbetslös eller har deltagit i en arbetsmarknadspolitisk

åtgärd i minst 24 månader och omedelbart före anvisningen under

samma tid varit anmäld som arbetssökande hos den offentliga

arbetsförmedlingen samt tagit del av aktivitetsgarantin i minst tre

månader. Stödet lämnas i 24 månader med 75 procent av

lönekostnaden, dock högst 525 kronor per dag.

 Ersättning för kringkostnader skall i vissa fall kunna lämnas till den

som anordnar aktiviteter inom ramen för aktivitetsgarantin.

 Anställningsskyddslagen ändras på så sätt att den som är anställd

med särskilt anställningsstöd inte omfattas av lagen.

Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens.

AMS förslag överensstämmer delvis med regeringens.

Remissinstanserna (såvitt gäller Samverkan för färre bidrag och fler

i jobb ): En majoritet av remissinstanserna är positiva till en åtgärd inom

ramen för en utvidgad utvecklingsgaranti men inte enligt förslagets

nuvarande utformning. De flesta kan ställa sig bakom syftet och det

allmänna innehållet i förslaget, samtidigt som de efterlyser en långsiktig

strategi för att arbeta med problemet. En utvidgad utvecklingsgaranti

riskerar att bli en i raden av åtgärder för långtidsarbetslösa och arbetslösa

socialbidragstagare. Nästan samtliga instanser är positiva, dels till

arbetslinjen, dels till åtgärder som är anpassade till individen inklusive ett

tydligt och väl utarbetat handlingsprogram för varje deltagare. De flesta

instanserna är också positiva till ökad samverkan mellan stat och

kommun i denna och även i andra liknande åtgärder.

Förslaget är däremot inte utformat på ett tillfredsställande sätt anser

flertalet av remissinstanserna. I enlighet med utredningen menar många

att det är fel att använda socialbidrag som ersättning vid arbetslöshet och

utan krav på motprestation. Flera av remissinstanserna anser att

målgruppen inte bör definieras utifrån försörjningsform. Åtgärden bör i

stället rikta sig mer aktivt till specifika grupper, främst invandrare,

flyktingar och kvinnor. Många remissinstanser påpekar att en utvidgad

utbildningsgaranti skulle kräva mer resurser än dagens utvecklingsgaranti

då den riktar sig till en annan typ av målgrupp.

Flera av instanserna betonar att individen måste få incitament till

deltagande. Ersättningen skall vara tillräckligt hög för att individen skall

kunna leva av den. Åtgärden bör utformas för att rymma större

flexibilitet för att passa individen, både när det gäller längden på

programmet, handlingsplan och ersättning. Den bör sättas in tidigare än

vad som föreslagits för att önskad effekt skall kunna uppnås. Alla

instanserna som lämnat synpunkter på innehållet i åtgärden är positiva till

att utbildning, praktik och arbete varvas.

Skälen för regeringens förslag: Det finns i dag ett stort antal personer

som har varit inskrivna hos arbetsförmedlingen under en längre tid och

för vilka de nuvarande åtgärderna inte visat sig effektiva. Det är nu när

konjunkturen är på väg uppåt som chanserna att få ett arbete är goda även

för dem som varit arbetslösa länge. Under 1990-talets lågkonjunktur

hamnade vissa arbetslösa i en olycklig rundgång mellan åtgärder och

arbetslöshetsersättning. Enligt nuvarande regelverk är det möjligt att

under obegränsad tid varva arbetslöshetsperioder med

arbetslöshetsersättning med arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det finns

också personer som inte är anmälda på arbetsförmedlingen och som

kommunerna gör insatser för i syfte att de skall komma in på

arbetsmarknaden.

Uppdrag till AMS

Regeringen fattade den 10 februari 2000 beslut om att utforma och

genomföra en aktivitetsgaranti för personer som har särskilt svårt att få

ett arbete. Verksamheten bedrivs på ca 40 orter i landet. Försöksorterna

har valts ut för att spegla lokala arbetsmarknader med olika karaktär och

problem respektive olika grupper av arbetslösa. På detta sätt speglas

exempelvis både arbetslöshetsproblem bland utomnordiska medborgare i

storstäderna och bland äldre i Norrlands inlandskommuner.

AMS kan inom ramen för denna verksamhet anvisa arbetssökande som

har fyllt 20 år och som har varit inskrivna som arbetslösa hos den

offentliga arbetsförmedlingen i minst 24 månader till en åtgärd benämnd

aktivitetsgaranti. Inom ramen för aktivitetsgarantin kan befintliga

arbetsmarknadspolitiska åtgärder användas, men basen i verksamheten

består av organiserade jobbsökaraktiviteter. Beslut om deltagande i

aktivitetsgarantin får fattas för högst sex månader i taget med en

genomgång och eventuell revidering av handlingsplanen där emellan.

Insatserna skall regelbundet följas upp. Nära samarbete med

bemanningsföretag kan bedrivas under perioden. Även andra insatser kan

utvecklas inom ramen för aktivitetsgarantin, där erfarenheterna från olika

projekt riktade till långtidsarbetslösa är möjliga att ta till vara. Den

arbetssökande skall aktivt stå till arbetsmarknadens förfogande från den

första arbetslösa dagen vilket innebär att hon eller han skall söka arbete

samt delta i de åtgärder som arbetsförmedlingen anvisar. Särskilda

hänsyn skall tas till olika yrkesgruppers särskilda förutsättningar, detta

gäller särskilt kulturarbetare. Utbildningsbidrag lämnas till deltagarna på

samma sätt som gäller för inskrivna vid arbetsmarknadsinstitut.

Ersättning för kringkostnader kan lämnas med högst 150 kronor per

person och dag till aktivitetsanordnare.

Åtgärden leds av en arbetsgrupp inom AMS, som i samverkan med

berörda länsarbetsnämnder har till uppgift att svara för projektens

inriktning, lokalisering, metodmässiga utformning etc. och som har

ansvar för utvärderingen av verksamheten. AMS har även ansvar för att

åtgärderna inom garantin inte leder till inlåsningseffekter eller

konkurrenssnedvrider arbetsmarknaden.

En aktivitetsgaranti

Regeringen anser mot den bakgrund som nu nämnts att en ny

arbetsmarknadspolitisk åtgärd, aktivitetsgarantin, bör tillskapas från och

med den 1 augusti år 2000.

Målgrupp

Målgruppen för åtgärden skall vara personer som är 20 år eller äldre som

söker arbete genom den offentliga arbetsförmedlingen och som är eller

riskerar att bli långtidsinskrivna. De skall också stå till arbetsmarknadens

förfogande. Detta bör gälla oavsett om deras försörjning är

arbetslöshetsersättning och/eller socialbidrag. Regeringen betonar vikten

av att personer som uppbär socialbidrag av arbetsmarknadsskäl erhåller

samma möjligheter att omfattas av aktivitetsgarantin som arbetslösa som

uppbär arbetslöshetsersättning. De socialbidragstagare som är aktuella

skall vara de som har socialbidrag av arbetsmarknadsskäl. En aktiv

samverkan mellan kommunen och arbetsförmedlingen är särskilt

angelägen för att arbetslösa socialbidragstagares behov av

arbetsmarknadspolitiska insatser skall tillgodoses. Regeringen förutsätter

därför att ett formaliserat samråd sker mellan arbetsförmedlingen och

socialtjänsten om vilka personer som anvisas till aktivitetsgarantin.

Arbetsförmedlingsnämnderna har också en viktig roll när det gäller att

finna formerna och skapa utrymme för insatser inom ramen för

aktivitetsgarantin för dessa personer. AMS kommer att få i uppdrag av

regeringen att i samråd med socialstyrelsen närmare utforma kriterierna

för vilka socialbidragstagare som kan placeras i åtgärden.

Om förmedlingen gör bedömningen att det finns en risk för

långtidsinskrivning och att personens framtida anställbarhet främjas av

snabba insatser kan individen komma att omfattas av aktivitetsgarantin

från första inskrivningsdagen.

AMS kommer också att få i uppdrag att utveckla metoder och insatser

inom aktivitetsgarantin.

Syfte

Aktivitetsgarantin innebär en aktivitet på heltid. Den har fyra syften. För

det första skall den ge den arbetslöse en stabil och uthållig aktivitet fram

till en anställning på den öppna marknaden, eller som ett steg på vägen

till ett sådant arbete, eller en utbildning i det reguljära

utbildningssystemet.

För det andra skall den bryta rundgången mellan åtgärder och öppen

arbetslöshet. Det gör den genom att den arbetslöse erbjuds en

heltidsaktivitet, eller en aktivitet på den tid den arbetslöse söker arbete.

Genom stöd och stimulans motverkas passivisering. Därigenom innebär

aktivitetsgarantin en särskilt aktiv arbetsmarknadspolitik som präglas av

att den arbetslöse har tätare kontakt med sin arbetsförmedlare och deltar i

ett mer sammanhållet program.

För det tredje skall aktivitetsgarantin säkerställa att de arbetslösa aktivt

söker arbete även under den tid som tillbringas i praktik, utbildning eller

anställning med särskilt anställningsstöd. Därigenom motverkas att olika

arbetslöshetskulturer utvecklas där upprepade långa perioder av öppen

arbetslöshet ses som en naturlig del av livet. Aktivitetsgarantin gör det

också möjligt för arbetsförmedlingen att förhindra missbruk av

arbetslöshetsförsäkringen genom att de som "pensioneras med a-kassa"

tidigt kan erbjudas en heltidsaktivitet. Ett aktivt arbetssökande är också

rättvist mot den som har arbete och finansierar arbetslöshetsförsäkringen.

Det fjärde syftet med aktivitetsgarantin är att underlätta att utveckla

metoder som gör det lättare att aktivera de som drabbas av glesbygdens

strukturproblem och de större städernas segregation där utrikes födda har

en mycket låg sysselsättningsnivå.

Sammantaget bör aktivitetsgarantin leda till att kompetensen hos de

arbetslösa hålls uppe och bättre motsvarar arbetsgivarnas krav, att

utslagning motverkas och missbruk av försäkringen förhindras. På så sätt

kan allas vilja till arbete bättre tillvaratas, flaskhalsar motverkas och

tillväxten stimuleras ytterligare.

Aktivitetsgarantin skall dock pågå under den tid det är

arbetsmarknadspolitiskt motiverat. Inom ramen för aktivitetsgarantin

skall den individuella handlingsplanen och åtgärderna regelbundet

omprövas, dock minst en gång per år.

Aktiviteter

Den enskildes medverkan i aktivitetsgarantin skall bygga på den

handlingsplan som upprättats i samråd med den arbetslöse.

Handlingsplanerna skall även innehålla krav på geografisk och

yrkesmässig rörlighet med beaktande av den enskildes sociala situation.

Befintliga arbetsmarknadspolitiska åtgärder och Europeiska

Socialfondens mål 3 skall utnyttjas inom ramen för ett större

sammanhållet program. Erfarenheterna från tidigare projekt riktade mot

långtidsarbetslösa skall tas till vara för att utveckla nya insatser för denna

grupp inom ramen för aktivitetsgarantin. Grupper om 10 15

arbetssökande skall beredas möjligheter till handledarstödd rehabilitering

och/eller kompetensutveckling. Åtgärden skall bedrivas på heltid med

kvalificerad personal från arbetsförmedlingar och arbetsmarknadsinstitut,

eller på den tid den arbetslöse söker arbete. Den arbetslöse kan normalt

endast lämna garantin genom ett arbete, utbildning eller genom

avstängning från åtgärden.

Basen i verksamheten skall vara organiserade jobbsökaraktiviteter. De

arbetssökande skall i första hand söka arbete på den reguljära

arbetsmarknaden. De skall kontinuerligt pröva om de kan få ett reguljärt

arbete på arbetsmarknaden med hjälp av arbetsförmedlingen. Detta

innebär att arbetsförmedlingen på olika sätt skall bedöma den

arbetssökandes möjligheter att skaffa sig ett reguljärt arbete. Även om en

anvisning omfattar 12 månader skall innehållet i aktivitetsgarantin

omprövas senast var sjätte månad. Denna omprövning skall ske i samråd

med den arbetssökande vid en revidering av handlingsplanen.

De arbetssökande skall, från första arbetslösa dagen, aktivt stå till

arbetsmarknadens förfogande, dvs. de skall aktivt söka arbete samt delta i

de åtgärder som arbetsförmedlingen anvisar. Arbetsförmedlingen är i

dessa fall ansvarig för att lämpliga insatser, dvs. själva aktiviteten, kan

erbjudas de arbetssökande. Arbetsförmedlingen skall för ändamålet

kunna samverka med bl.a. kommuner, grupper av arbetsgivare,

bemanningsföretag, ideella och ekonomiska föreningar exempelvis

kooperativ. De arbetssökande kan inom ramen för sådana avtal t.ex. ha

tillfälliga jobb. Verksamheten skall bedrivas inom ramen för gällande

regler.Länsarbetsnämnden skall samråda med den lokala fackliga

organisationen innan anvisning sker i de fall verksamheten är förlagd till

en arbetsplats. Insatserna skall följas upp regelbundet.

Insatser inom aktivitetsgarantin skall delvis ske inom ramen för

Europeiska socialfondens mål 3.

Särskilt anställningsstöd

Regeringen anser att det finns skäl att inom ramen för aktivitetsgarantin

ytterligare utvidga anställningsstödet för att underlätta för äldre personer

som har varit arbetslösa mycket långa perioder att komma in på den

reguljära arbetsmarknaden. Det är viktigt att även dessa grupper får del

av den konjunkturuppgång Sverige nu befinner sig i. Många arbetsgivare

är tveksamma till att anställa personer, särskilt äldre, som har varit

arbetslösa mycket länge och det är därför extra viktigt att incitament

skapas som underlättar för dessa personer att få fotfäste på

arbetsmarknaden.

Regeringen föreslår därför att ett särskilt anställningsstöd införs för

den som fyllt 57 år, varit arbetslös eller deltagit i en

arbetsmarknadspolitisk åtgärd i minst 24 månader och omedelbart före

anvisningen under samma tid varit anmäld på arbetsförmedlingen och

tagit del av aktivitetsgarantin i minst 3 månader. Stödet bör lämnas med

75 procent av lönekostnaden, dock högst 525 kronor per dag, i 24

månader. Stödet bör kunna utgå till såväl privata som offentliga

arbetsgivare.

Anställningsskyddslagen

Den vars anställning finansieras med det särskilda anställningsstödet

skall inte omfattas av lagen (1982:80) om anställningsskydd (anställ-

ningsskyddslagen).

Regeringen föreslår därför ändringar i lagens tillämpningsområde.

Ordet "beredskapsarbete" bör utmönstras ur lagtexten eftersom sådana

arbeten inte längre finns. I stället bör från lagens tillämpning undantas

också arbetstagare som är anställda med särskilt anställningsstöd.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 augusti år 2000.

Tid i aktivitetsgarantin

Den arbetssökande deltar i aktiviteter inom ramen för

aktivitetsgarantin tills dess hon eller han har haft ett reguljärt arbete i

minst sex månader utan att parallellt med arbete ha deltagit i andra

aktiviteter inom ramen för aktivitetsgarantin, påbörjat andra studier än

arbetsmarknadsutbildning eller själv väljer att lämna de

arbetsmarknadspolitiska systemen. Den individuella handlingsplanen och

åtgärderna inom ramen för aktivitetsgarantin skall regelbundet omprövas,

dock minst en gång per år.

Ersättning

Till personer som deltar i aktivitetsgarantin lämnas aktivitetsstöd såvida

han eller hon inte har en anställning för vilken det lämnas någon form av

anställning med anställningsstöd. Då utgår avtalsenlig lön.

Aktivitetsstödet motsvarar den ersättningen den arbetslöse får från

arbetslöshetsförsäkringen om den arbetslöse är berättigad till sådan. I

annat fall lämnas ett aktivitetsstöd på 103 kronor per dag. I de fall

arbetsmarknadspolitiska åtgärder används med en annan ersättningsform

än aktivitetsstöd används den ersättningsformen.

Till den som organiserar en aktivitet inom ramen för aktivitetsgarantin

kan i vissa fall ett bidrag lämnas.

Uppföljning

Aktivitetsgarantin skall kontinuerligt följas upp och utvärderas. Statistik

skall föras på ett sådant sätt att detta är möjligt. AMS kommer att få i

uppdrag att utfärda föreskrifter för vad som skall dokumenteras så att

detta blir möjligt.

9 Regelförenklingar

9.1 Inledning

Det arbetsmarknadspolitiska regelverket har under senare år steg för steg

gjorts mer överskådligt och lättillgängligt. Strävan har varit i huvudsak

att minska antalet åtgärder och att uttrycka bestämmelserna på ett mer

kortfattat och lättläst sätt. Som exempel kan nämnas att åtgärderna

invandrarpraktik, akademikerpraktik, vidgad arbetsprövning,

arbetsprövning inom arbetsmarknadsinstitut (Ami) och praktikdelen

inom ungdomsintroduktion den 1 juli 1995 ersattes av åtgärden

arbetsplatsintroduktion (API). API och den tidigare åtgärden

arbetslivsutveckling (ALU) har därefter ersatts av programmet

arbetspraktik, vilket sedan den 1 januari 1999 regleras tillsammans med

programmen arbetsmarknadsutbildning, datortek, start av

näringsverksamhet och yrkesinriktad rehabilitering i en gemensam

förordning, förordningen (1998:1784) om arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter. Från och med år 1998 gäller också ett nytt och enhetligt

anställningsstöd som ersatt beredskapsarbeten, rekryteringsstöd och

utbildningsvikariat. Dessa ändringar har medfört en icke obetydlig

regelförenkling och ökad lättillgänglighet.

Men arbetet med förenklingar av det arbetsmarknadspolitiska

regelverket måste gå vidare och i budgetpropositionen för år 2000 (prop.

1999/2000:1) aviserades att det arbetsmarknadspolitiska regelverket

skulle reduceras väsentligt samt fokuseras på arbetsmarknadspolitikens

huvuduppgifter.

Regelverket skall säkerställa konkurrensneutralitet samt minimera

undanträngnings- och inlåsningseffekter. Regeringen anförde vidare att

det trots de regelförändringar som genomförts under senare år återstod ett

stort antal arbetsmarknadspolitiska åtgärder med olika inriktning,

målgrupper, stödnivåer och stödperioder. Det hade dessutom tillkommit

en rad förslag om regeländringar i det omfattande arbete som gjorts av

länen i samband med utarbetandet av de regionala tillväxtavtalen.

Regeringen aviserade vidare i budgetpropositionen att

arbetsmarknadspolitiken i högre grad skall styras genom att riksdag och

regering anger prioriteringar och tydliga och uppföljningsbara mål. Detta

inte minst mot bakgrund av den omfattande projekt- och

försöksverksamhet som pågått inom det arbetsmarknadspolitiska området

under senare år. Reglerna för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, som

föreslogs benämnas arbetsmarknadspolitiska program, borde utformas så

att de blir enkla och överblickbara samt anpassningsbara utifrån den

enskildes behov och de lokala förutsättningarna. De skall dessutom

utformas så att de utvecklar möjligheterna till samverkan med andra

aktörer såsom arbetsgivare, arbetsmarknadens parter, försäkringskassan,

kommuner och utbildningsväsendet. Det nya regelsystemet bör vara så

utformat att regering och riksdag kan besluta om nya satsningar eller en

förändrad inriktning av insatserna utan att nya regelsystem och ny

administration behöver byggas upp.

Förenklingen av regelsystemen skulle bygga på följande principer:

- Antalet program (åtgärder) bör reduceras väsentligt,

- Program med i princip samma syfte bör föras samman,

- Inom varje enskilt program bör det finnas enhetliga, enkla, tydliga

och transparenta regler. Undantag och särregler bör undvikas,

- Vikten av en väl utformad redovisning av hur medlen använts och

vad de lett till betonas,

- Otraditionella insatser bör ingå i ett nytt särskilt program; projekt.

Regeringen kommer att reglera de övergripande principerna i

förordningen om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten. Övriga

regler kommer att finnas i ett fåtal förordningar.

9.2 De arbetsmarknadspolitiska programmen

Regeringens bedömning: De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna bör

från och med den 1 augusti år 2000 indelas i sju olika

arbetsmarknadspolitiska program. Dessa program bör vara

arbetsmarknadsutbildning, arbetspraktik, anställningsstöd,

utvecklingsgaranti, start av näringsverksamhet, projekt med

arbetsmarknadspolitisk inriktning samt särskilda insatser för

arbetshandikappade.

 Åtgärder inom de olika programmen bör kunna kombineras för att

uppnå önskad effekt, dvs. att deltagare snabbare kommer i arbete.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen menar att det är av

stor vikt att en kontinuerlig prövning av det arbetsmarknadspolitiska

regelverket sker så att åtgärderna får avsedd effekt. Arbetsmarknadens

förändrade krav på kompetens i samband med att sammansättningen av

de arbetslösa varierar gör det nödvändigt att ha arbetsmarknadspolitiska

åtgärder som svarar upp till de behov som uppstår. Detta gör att

utgångspunkten för regeringens arbete, gällande regelförenklingar inom

arbetsmarknadspolitikens område, fokuseras på att de insatser som skall

finnas är så effektiva och rättvisa som möjligt. Reglerna skall klara av de

förändringar som ständigt sker på arbetsmarknaden samtidigt som de

skall kunna tillämpas med hänsyn till den enskildes behov.

Regeringen anser vidare att det är viktigt att de

arbetsmarknadspolitiska programmen i högre grad skall kunna

kombineras med varandra för att på detta sätt kunna användas på ett

effektivt sätt.

De arbetsmarknadspolitiska programmen

Program den 1 augusti år 2000 Exempel på insatser

Arbetsmarknadsutbildning

Arbetsmarknadsutbildning

Arbetspraktik

Arbetspraktik

Anställningsstöd

Anställningsstöd och stöd till

utbildning på ett företag

Utvecklingsgaranti

Aktivitetsgaranti och ungdomsgaranti

Start av näringsverksamhet

Start av näringsverksamhet

Projekt med arbetsmarknads-

Datortek, Kommunalt ungdomsprogram

politisk inriktning

och projekt

Särskilda insatser för

personer med arbetshandikapp

Lönebidrag, skyddat arbete hos offentliga

arbetsgivare och merkostnader för t.ex.

arbetsbiträde, arbetshjälpmedel och särskilt

 stöd vid start av näringsverksamhet

Av tabellen framgår programmen och exempel på insatser under

programmen. Flera insatser kan tillkomma och de exemplifierade

insatserna kan komma att inordnas under andra program. Regeringen har

de senaste budgetåren successivt minskat antalet program och förenklat

regelverket kring dessa.

9.3 En ny lag om arbetsmarknadspolitiska program och

följdändringar i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Regeringens förslag: En ny lag lagen om arbetsmarknadspolitiska

program införs från och med den 1 augusti år 2000. Den ersätter

lagen (1995:706) om kommuners ansvar för ungdomar, lagen

(1997:1268) om kommuners ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år

och lagen (1998:1781) om arbetsmarknadspolitiska aktiviteter som

upphör att gälla vid samma tidpunkt.

 Förslagen om nya program föranleder också ändringar i lagen

(1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. Lagändringarna bör gälla från

och med den 1 augusti år 2000.

Skälen för regeringens förslag: De arbetsmarknadspolitiska

programmen har i dag stöd i tre lagar. Det är lagen (1995:706) om

kommuners ansvar för ungdomar, lagen (1997:1268) om kommuners

ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år och lagen (1998:1781) om

arbetsmarknadspolitiska aktiviteter. Som ett led i regelförenklingsarbetet

bör de tre lagarna slås samman till en lag, en ny lag om

arbetsmarknadspolitiska program.

Lagen skall liksom de lagar den ersätter innehålla bestämmelser

om framför allt kommunala förhållanden och om att den som tar del av

programmen i allmänhet inte är att betrakta som arbetstagare men att

vissa regler i arbetsmiljölagen (1977:1160) ändå skall gälla. Ingen

ändring i sak är avsedd i förhållande till de lagar som finns i dag.

De tre lagar som finns i dag bör upphävas och den nya lagen bör träda i

kraft den 1 augusti år 2000.

Med anledning av den nya regleringen kring de

arbetsmarknadspolitiska programmen, bör följdändringar göras i lagen

om arbetslöshetsförsäkring. Ändringar bör göras i 14, 16, 17 och 19 §§

om prövning av arbetsvillkoret, ramtidens beräkning och

återkvalificering samt i 30 och 46 §§.

Enligt nu gällande lydelse av 19 § är arbete som finansierats med stöd

av anställningsstöd återkvalificerande. Denna ordning bör bestå som

huvudregel, men genom ett tillägg anges att arbete med särskilt

anställningsstöd inte skall vara återkvalificerande.

Lagändringarna bör träda i kraft den 1 augusti år 2000.

9.4 Tid i aktivitet

Regeringens förslag: De arbetsmarknadspolitiska aktiviteterna där

aktivitetsstöd lämnas, skall pågå under längst sex månader. Endast vid

särskilda skäl skall aktiviteterna kunna pågå under längre tid.

 Aktivitetsgarantin skall dock pågå under den tid det är

arbetsmarknads-politiskt motiverat. Inom ramen för aktivitetsgarantin

skall den individu-ella handlingsplanen och åtgärderna regelbundet

omprövas, dock minst en gång per år.

 Aktivitetsstöd lämnas förutom för de aktiviteter som omfattas i dag

också till den som hos arbetsförmedlingen tar del av heltidsaktiviteter

i form av vägledning samt aktiviteter inom ramen för

arbetslivsinriktad rehabilitering.

 Förslaget träder i kraft den 1 augusti år 2000.

Skälen för regeringens förslag: I dagens regelverk finns olika

tidsgränser och möjligheter till undantag från tidsgränser. Undantagen

har tillkommit för att möjliggöra att de grupper som regering och riksdag

prioriterar skall kunna ta del av längre åtgärdstider i de fall det varit

motiverat. Arbetspraktik kan pågå i högst 6 månader. För invandrare och

arbetshandikappade kan dock praktiken förlängas med 6 månader. Vid

start av näringsverksamhet får bidrag lämnas under högst 6 månader. Om

särskilda skäl finns kan dock bidraget beviljas under ytterligare högst 6

månader. Vid arbetsmarknadsutbildning finns idag ingen tidsgräns för

tiden i åtgärd.

Regeringens arbete med det nya arbetsmarknadspolitiska regelverket

har haft som utgångspunkt att öka förutsättningarna för att de

arbetsmarknadspolitiska programmen på bästa sätt skall kunna bidra till

att öka den arbetslöses möjligheter att åter få ett reguljärt arbete.

Ytterligare en utgångspunkt i regelförenklingsarbetet är att skapa

enhetliga regler för de arbetsmarknadspolitiska programmen. Regeringen

föreslår därför att en enhetlig tidsgräns införs för de aktiviteter där

aktivitetsstöd lämnas. Förslaget innebär att aktiviteten skall kunna utgå

under längst sex månader, vilket är den norm som gäller även i dagens

regelverk. Därefter är det endast om särskilda skäl föreligger som

aktiviteten kan pågå under längre tid.

Regeringens förslag innebär alltså att arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter endast vid särskilda skäl skall kunna pågå i mer än 6 månader.

Regeringens avsikt med detta förslag är att förenkla regelverket och

skapa en ökad flexibilitet. Avsikten är inte att den genomsnittliga tiden i

arbetsmarknadspolitiska aktiviteter skall öka. Den praxis som finns idag

vad gäller skäl till förlängning av tid i vissa åtgärder samt hur lång tid

som beviljas vissa prioriterade grupper - t.ex. arbetshandikappade och

invandrare - bör utgöra ett riktmärke för vad som skall kunna anses som

lämpligt i det nya regelverket. Detta gäller också vid den yrkesinriktade

arbetsmarknadsutbildningen där det även framöver skall vara möjligt att

deltaga i utbildningar som pågår i mer än 6 månader.

Det är samtidigt viktigt att framhålla att inom de grupper som

regeringen och riksdagen prioriterar finns både arbetslösa med

svårigheter att få ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden och

arbetslösa vilka har goda möjligheter att snabbt få ett reguljärt arbete.

Särskilda skäl kan t.ex. föreligga för arbetslösa inom de prioriterade

grupperna som har en svag ställning på arbetsmarknaden och har behov

av särskilda insatser. Den förlängda tiden i åtgärd ska bedömas kunna

stärka deras ställning på arbetsmarknaden och därmed öka deras

möjligheter att återkomma till den reguljära arbetsmarknaden.

9.5 Åtgärden utbildningsstöd upphör

Regeringens förslag: Den arbetsmarknadspolitiska åtgärden

utbildningsstöd upphör från och med den 1 augusti år 2000.

Skälen för regeringens förslag: I dag finns två former av stöd till

arbetsgivare som utbildar sina anställda; bidrag till utbildning i företag

och utbildningsstöd.

Utbildning i företag innebär att en arbetsgivare kan få bidrag om den

av arbetsmarknadspolitiska skäl anordnar utbildning för sina anställda.

Bidragsbeloppet är högst 60 kronor per utbildningstimme, dock högst

55 200 kronor per deltagare. För att förhindra uppsägningar inom den

offentliga sektorn har AMV lämnat bidrag med upp till 50 000 kronor per

individ som deltar i utbildning.

Utbildningsstöd kan ges för en viss utbildning som arbetsgivaren

bekostar för en arbetstagare om arbetsgivaren samtidigt anställer en

ersättare med anställningsstöd. Arbetsgivare kan få utbildningsstöd med

högst 40 kronor per utbildningstimme, dock högst 20 000 kronor per

anställd.

Regeringen menar att bidrag till utbildning i ett företag och

utbildningsstöd i stora delar liknar varandra och har i samband med

översynen av regelverket funnit att utbildningsstödet bör avvecklas från

och med den 1 augusti år 2000.

Det är även i framtiden viktigt att stimulera arbetsgivare till

kompetensutveckling av sina anställda. Regeringen menar att bidrag till

utbildning i företag fortsättningsvis bör ha denna uppgift och att stödet

skall kunna användas som delfinansiering inom det nationella

programmet för Europeiska socialfondens Mål 3. Stödet skall också

kunna användas för att finansiera IT-utbildning för anställda inom

offentlig sektor, framför allt riktad till kvinnor.

9.6 Stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen m.m. för

personer med arbetshandikapp

Regeringens bedömning: Beteckningarna för de

arbetsmarknadspolitiska insatserna för personer med arbetshandikapp

kommer att ändras så att insatsernas innebörd blir tydligare.

 Beslut om stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen, personligt biträde

och särskilt stöd vid start av näringsverksamhet (näringshjälp) får inte

längre överklagas till regeringen.

Regeringens förslag: Stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen m.m. skall

avse personer med arbetshandikapp. Stöd till hjälpmedel på

arbetsplatsen till företagare och fria yrkesutövare skall lämnas enligt

samma villkor som för närvarande gäller för anställda. Möjligheterna

till stöd för reparationer av hjälpmedel utvidgas.

 Stöd till personligt biträde skall kunna lämnas vid samtliga

arbetsmarknadspolitiska program. En person i behov av en SIUS-

konsulent kan få sådant stöd under högst sex månader.

Skälen för regeringens bedömning: Beteckningarna för de

arbetsmarknadspolitiska insatserna för personer med arbetshandikapp

kan för närvarande vara svåra att förstå. Regeringen avser därför att

förtydliga deras innebörd genom att ändra namn på följande insatser:

 Stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen ersätter "bidrag till

arbetshjälpmedel".

 Stöd till personligt biträde ersätter "bidrag till arbetsbiträde".

 På detta sätt framgår det tydligare att stöden inte enbart lämnas för

 den som får ett arbete utan även när en person deltar i t.ex. ett

 arbetsmarknadspolitiskt program, vilket redan nu är möjligt när det

 gäller arbetspraktik.

 Särskilt stöd vid start av näringsverksamhet ersätter "näringshjälp".

Namnbytet förtydligar kopplingen till stöd till start av

näringsverksamhet ("starta-eget").

Enligt nu gällande regler kan länsarbetsnämndens beslut om stöd till

hjälpmedel på arbetsplatsen, stöd till personligt biträde och särskilt stöd

vid start av näringsverksamhet överklagas till AMS och därefter till

regeringen. Detta innebär att ärendena prövas av tre instanser:

länsarbetsnämnden, AMS och regeringen. Möjligheten att överklaga

besluten till regeringen bör upphöra i enlighet med den allmänna strävan

att avlasta regeringen förvaltningsärenden och principen om

tvåinstansprövning. Besluten bör således i fortsättningen endast kunna

överklagas till AMS.

Överklaganden av AMS beslut före den 1 augusti år 2000 skall dock

prövas av regeringen.

Skälen för regeringens förslag: För närvarande riktas de insatser som

behandlas i förordningen (1987:409) om arbetshjälpmedel m.m., dvs.

arbetshjälpmedel, arbetsbiträde och näringshjälp, till funktionshindrade.

Lönebidrag och stöd till skyddat arbete, dvs. OSA och arbete i Samhall,

kan däremot lämnas till arbetsgivare som anställer personer med

arbetshandikapp. Det finns en skillnad mellan dessa två begrepp.

Funktionshinder innebär i dessa sammanhang att individen har en fysisk,

medicinsk eller psykisk nedsättning, som kan medföra begränsningar i

det dagliga livet. Ett arbetshandikapp medför att individen har nedsatt

arbetsförmåga i förhållande till arbetsuppgiften. Detta är en bedömning

som görs av arbetsförmedlingen eller Ami. Ett funktionshinder behöver

alltså inte leda till ett arbetshandikapp. Regeringen anser att endast

beteckningen "arbetshandikapp" skall användas i bestämmelserna om

arbetsmarknadspolitiska program för personer med arbetshandikapp.

Begreppet är dels direkt relaterat till arbetslivet, dels underlättar det att

använda sig av endast ett begrepp i dessa sammanhang.

Enligt nu gällande regler kan en företagare och fria yrkesutövare med

arbetshandikapp få stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen endast om det

finns särskilda skäl för det. Regeringen anser att villkoren för stödet bör

vara desamma för alla som kan komma i fråga som mottagare.

Särregleringen för företagare bör därmed avskaffas.

Stöd kan för närvarande inte lämnas för reparationer av hjälpmedel på

arbetsplatsen som består av en fast anordning, en maskin eller en

byggnad. Inte heller kan AMV ersätta kostnader om en expert måste

undersöka om det finns behov av att reparera hjälpmedlet. Regeringen

anser att dessa undantag skapar ett otydligt regelverk. Ersättning bör

kunna lämnas för reparationer av hjälpmedel utan de nu nämnda

undantagen och kostnader för expertundersökningar bör kunna ersättas

även om undersökningen gäller reparationer.

Stöd till personligt biträde till deltagare i arbetsmarknadspolitiska

program kan enligt nu gällande regler lämnas endast till den som tar emot

personer i arbetspraktik. Regeringen anser att stöd till personligt biträde

bör kunna lämnas för deltagare i alla arbetsmarknadspolitiska program.

Möjligheten till stöd för anställda, företagare, fria yrkesutövare och den

som tar del av arbetslivsinriktad rehabilitering och praktisk

arbetslivsorientering skall därutöver kvarstå som hittills.

De nuvarande bestämmelserna om särskilt stöd för introduktion och

uppföljning (SIUS) speglar inte hur åtgärden används i praktiken.

Reglerna är för närvarande utformade inom ramen för lönebidraget,

vilket ger en oklar bild av insatsens reella innebörd. Bestämmelsen om

att SIUS-konsulenten kan vara verksam i upp till två år begränsas till vad

som nu vanligtvis tillämpas. Det bör därför av bestämmelserna framgå att

personligt stöd kan lämnas under högst sex månader och att SIUS-

konsulenten därefter medverkar vid uppföljningen av anställningen.

Förslagen bör träda i kraft den 1 augusti år 2000.

Reformen i sin helhet är kostnadsneutral.

Förslagen påverkar inte ramen för utgiftsområdet.

9.7 Lönebidrag och skyddat arbete hos offentliga

arbetsgivare (OSA)

Regeringens förslag: Stöd till OSA får inte lämnas om det skyddade

arbetet bedrivs inom konkurrensutsatt sektor eller verksamhet.

Skälen för regeringens förslag: Enligt nu gällande regler får skyddat

arbete i form av OSA inte avse industriell tillverkning. Regeringen anser

att konkurrensaspekten är så viktig att stöd till OSA inte skall lämnas om

det skyddade arbetet bedrivs inom konkurrensutsatt sektor eller

verksamhet.

Regeringen kommer att föreskriva att rekvisitionstiden för ersättning

för lönebidrag och OSA kortas till 30 dagar, med möjlighet till dispens

om det finns synnerliga skäl. Ekonomistyrningsverket har i sin

slutrapport "Ekonomistyrning av det statliga lönebidraget" (Dnr

N2000/333/A), som presenterades i januari år 2000, föreslagit att tiden

för arbetsgivare som vill rekvirera ersättning för anställning med

lönebidrag och OSA minskas från nuvarande tre månader till tio dagar.

Den kortare rekvistionstiden har föreslagits med anledning av att AMV

har problem med att periodisera kostnaderna för lönebidrag och OSA.

För att AMV skall få en uppfattning om vad anställningar med

lönebidrag och OSA kostade under exempelvis januari 2000, får

myndigheten vänta till april månad, då samtliga arbetsgivare har

rekvirerat sina medel för januari månad. Detta skapar problem med att

bl.a. göra prognoser för medelsförbrukningen. Endast om det finns

synnerliga skäl kommer en längre rekvisitionstid att medges.

Förslaget bör träda i kraft den 1 augusti år år 2000.

10 Styrning och uppföljning

10.1 Arbetsmarknadsverkets ledningsform

Utvecklingen under 1990-talet har visat att styrningen och uppföljningen

av AMV:s verksamhet inte har fungerat tillfredsställande. Det finns även

brister i internkontrollen och styrningen inom verket.

Som tidigare redovisats i budgetpropositionen för år 2000 har

Riksrevisionsverket (RRV) haft invändningar vid granskningen av

AMV:s årsredovisning. RRV menar att AMV inte uppfyller kraven på

intern kontroll i vissa avseenden. Bidrag har betalats ut för utbildning i

företag med belopp som överstiger den verkliga kostnaden och

underlagen för utbetalningar har varit bristfälliga. RRV har också

uppmärksammat att vissa beslut om arbetsgivarstöd har fattats med

retroaktiv verkan. Vidare har RRV synpunkter på redovisningen av AMS

verksamhetsstatistik och dess betydelse för måluppfyllelsen för

verksamhetsmålen.

Kritik har även riktats mot AMV i andra sammanhang. I samband med

utvärderingen av friare användning av arbetsmarknadspolitiska medel,

som pågått som försök i fem län, har såväl RRV som Institutet för

arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU) haft allvarliga invändningar

mot AMV:s sätt att redovisa hur medlen använts. Både IFAU och RRV

har framhållit att utvärderingen varit svår och i vissa avseenden omöjlig

att genomföra tillfredsställande därför att det statistiska underlaget varit

bristfälligt. Av respektive slutredovisning framgår också att medlen inte

alltid använts på avsett sätt.

Regeringen bedömer också att det finns brister i ekonomistyrningen.

Regeringen har med anledning av detta gett AMS i uppdrag att utarbeta

och till regeringen redovisa en handlingsplan som syftar till att förbättra

ekonomistyrningen.

Bland annat har Ekonomistyrningsverket på regeringens uppdrag

analyserat ekonomistyrningen av lönebidraget och konstaterar i sin

slutrapport att detta inte fungerar på ett tillfredsställande sätt.

Det är också uppenbart att det funnits oklarheter i AMS roll som

chefsmyndighet i relation till länsarbetsnämnderna. AMS har som

chefsmyndighet ansvar för att anslagen för arbetsmarknadspolitiken

används enligt de riktlinjer och intentioner som statsmakterna har

beslutat. Det betyder att AMS har ett absolut ansvar för att planering,

statistiksystem och ekonomisystem är av sådan kvalitet att uppföljning

och redovisning av verksamheten blir möjlig. Detta har inte alltid varit

fallet. Regeringen aviserade därför i budgetpropositionen för år 2000 att

den skulle återkomma till riksdagen med information i denna fråga under

våren 2000.

Enligt propositionen, Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst, (prop.

1997/98:136, bet.1997/98:KU31, rskr.1997/98:294) skall regeringen

välja den ledningsform för myndigheten som bäst gagnar verksamheten

och de uppställda målen.

Arbetsmarknadsverkets nuvarande organisation

AMV består av AMS och en länsarbetsnämnd i varje län samt Rådet för

Europeiska socialfonden i Sverige (Svenska ESF-rådet). I

länsarbetsnämnderna ingår den offentliga arbetsförmedlingen och

arbetsmarknadsinstituten. AMV är alltså den sammanfattande

benämningen på myndigheterna AMS, länsarbetsnämnderna och Svenska

ESF-rådet. AMV:s organisation och ledning framgår av förordningen

(1999:1423) med instruktion för Arbetsmarknadsverket och

verksförordningen (1995:1322).

Arbetsförmedlingsnämnderna

Arbetsförmedlingsnämnden är ett samarbetsorgan vars uppgift är att

utforma den arbetsmarknadspolitiska verksamheten utifrån lokala

förutsättningar och behov. Länsarbetsnämnden avgör vilka frågor som

skall prövas av arbetsförmedlingsnämnden.

Ordförande och andra ledamöter i arbetsförmedlingsnämnden utses av

länsarbetsnämnden för en bestämd tid.

Länsarbetsnämnden avgör också hur många ledamöter som skall ingå.

I nämnden skall det finnas företrädare för länsarbetsnämnden,

arbetsförmedlingen, berörda kommuner, det lokala näringslivet och

lokala arbetstagarorganisationer. En majoritet av ledamöterna, däribland

ordförande, skall utses på förslag av berörda kommuner.

10.2 Styrningen inom Arbetsmarknadsverket

Både AMS och länsarbetsnämnderna har ledningsformen styrelse med

fullt ansvar. En styrelse med fullt ansvar utgör det högsta

ledningsorganet inom en myndighet. Det faktum att ledningsformen

styrelse med fullt ansvar varit densamma på båda myndighetsnivåerna

har lett till otydligheter i vissa avseenden. Såväl förhållandet mellan de

båda styrelserna som förhållandet till regeringen har varit oklart och

bidragit till att styrningen, framför allt internt, inte varit

tillfredsställande.

Både generaldirektören och respektive länsarbetsdirektör har att sköta

den löpande verksamheten enligt sin styrelses direktiv och riktlinjer.

Av instruktion och verksförordning framgår att AMS är central

förvaltningsmyndighet för allmänna arbetsmarknadsfrågor och

chefsmyndighet för länsarbetsnämnderna. Som chefsmyndighet och

ytterst ansvarig för verksamheten åligger det AMS att vidta relevanta

åtgärder så att riksdagens och regeringens beslut blir verkställda. AMS

lyder direkt under regeringen och länsarbetsnämnderna lyder under

AMS. Såsom chefsmyndighet skall AMS sätta upp mål och riktlinjer för

verksamheten vid länsarbetsnämnderna samt följa upp och utvärdera den

arbetsmarknadspolitiska verksamheten. Det är också AMS som har att

fördela resurserna till länsarbetsnämnderna. Detta innebär att

länsarbetsnämnderna skall eftersträva att uppnå de mål och riktlinjer som

AMS har angivit. AMS ansvarar också för återrapportering av

verksamhets- och ekonomiska resultat till regeringen.

Länsarbetsnämnderna har att lämna sådana underlag till AMS så att det

blir möjligt.

Regeringens slutsats är följande. De senaste årens allvarliga kritik mot

brister i ekonomistyrning innebär krav på åtgärder. Många

länsarbetsnämnder har inte klarat av verksamheterna på ett godtagbart

sätt och AMS förfogar inte i tillräcklig omfattning över erforderliga styr-,

uppföljnings- och kontrollsystem. Det är angeläget att budgetar hålls,

verksamhetsmålen uppnås och medlen används för avsedda ändamå.

Vidare är det viktigt att förmedlingen bättre tillämpar de regler och

instruktioner som finns dels vad gäller kontrollen av att sökande aktivt

söker arbete dels rapporter om ifrågasatt ersättning.

Regeringen kommer därför att vidta erforderliga åtgärder som innebär

att ekonomistryning, kontroll och uppföljning inom

arbetsmarknadsverket väsentligt förbättras.

Arbetsförmedlingsnämnder blir Arbetsmarknadsnämnder

Arbetsförmedlingsnämnderna är ett samarbetsorgan som fick sin

nuvarande utformning år 1996 i samband med att en försöksverksamhet

med lokal samverkan infördes i ett antal kommuner. Kommunerna fick

då majoritet i nämnderna och därigenom ett större inflytande. De fick

också rätt att utse ordföranden. De utvärderingar som gjorts av

arbetsförmedlingsnämndernas verksamhet ger som helhetsintryck att

ledamöterna anser att arbetet fungerar bra. Kommunerna anser att deras

kunskaper och engagemang om arbetsmarknadsfrågor har ökat och att

ledamöterna i nämnderna har fått ökad förståelse för varandras arbete.

Konkreta projekt och aktiviteter har kunnat genomföras genom beslut i

arbetsförmedlingsnämnderna. Vad som också framkommit är att

rollfördelningen mellan arbetsförmedlingsnämnden och chefen för

arbetsförmedlingen varit oklar och att det funnits tydliga målkonflikter

vad gäller de nationella och lokala målen för arbetsmarknadspolitiken.

Utvärderingarna pekar på att den kommunala majoriteten skapat det

felaktiga intrycket att kommunernas arbetsmarknadspolitik går före

riksintressen.

Regeringen anser därför att instruktionen för AMV bör förtydligas vad

gäller arbetsförmedlingsnämnderna så att det blir tydligt att målen för

den nationella arbetsmarknadspolitiken skall prioriteras. Detta innebär

inte någon inskränkning av nuvarande uppgifter utan är mer en

markering av att en av huvuduppgifterna för arbetsmarknadspolitiken är

att den skall underlätta geografisk och yrkesmässig rörlighet. De snävt

kommunala egenintressena får inte prioriteras framför bekämpningen av

arbetslöshet och begynnande flaskhalsar eftersom det kan ge oönskade

effekter på arbetsmarknadens funktionssätt.

Regeringen anser dock att den kommunala majoriteten skall gälla även

forsättningsvis.

Det är angeläget att olika lokala intressen företräds i arbetet med att

minska arbetslösheten bland annat genom utformningen av

efterfrågehöjande insatser. Lokalt inflytande och frihet inom en väl

utbyggd och resursstark arbetsförmedling är avgörande för att åtgärderna

skall bli väl anpassade till lika förutsättningar och att regionala obalanser

skall motverkas. Utgångspunkten för arbetet skall vara att samordna

insatserna utifrån individens perspektiv. Likaså är det nödvändigt med ett

väl organiserat samarbete på lokal nivå för att det samverkansuppdrag

som Socialstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Arbetarskyddsstyrelsen och

AMS har skall få full effekt i och mellan respektive fältorganisationer.

Regeringen menar också att det är relevant att byta namn från

arbetsförmedlingsnämnd till arbetsmarknadsnämnd för att betona att

uppdraget är mer omfattande än den rena förmedlingsverksamheten.

Arbetsmarknadsnämndens uppdrag skall vara

 att medverka till att målen för den nationella

arbetsmarknadspolitiken uppnås,

 att medverka till att finna former och skapa utrymme för

aktivitetsgarantin för personer med svag ställning på

arbetsmarknaden,

 att ansvara för kvaliteten i ungdomsgarantin för ungdomar,

 att skapa samsyn mellan olika aktörer för att främja att varje

individs arbetsförmåga tas tillvara så att det blir möjligt för den

enskilde att försörja sig genom eget arbete,

 att mobilisera det lokala arbetsmarknadsutbudet, och

 att medverka till att den arbetsmarknadspolitiska verksamheten

utformas utifrån lokala förutsättningar och behov inom ramen för

den statliga arbetsmarknadspolitiken.

Bland ledamöterna från den kommunala sidan skall det finnas personer

med insikt om bland annat sociala frågor, arbetsmarknad och skola. Det

är även lämpligt att kunskaper om försäkringskassans område finns bland

ledamöterna. Ordföranden skall besitta goda kunskaper om såväl den

nationella arbetsmarknadspolitiken som den lokala arbetsmarknaden.

Övriga ledamöter skall föreslås av det lokala näringslivet och

arbetstagarorganisationerna.

Kompetensförsörjning

Förutsättningen för att kunna fullgöra ett uppdrag är att ledamöterna i

såväl styrelse som i arbetsmarknadsnämnder får en god introduktion och

fortlöpande utbildning inom det område där de skall verka.

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU) har på

regeringens uppdrag genomfört en genomförandestudie av

arbetsförmedlingsnämnderna. Av denna framgår att endast 20 procent av

ledamöterna anser att den utbildning de fått för uppdraget varit

tillräcklig. Siffran är illavarslande och åtgärder måste vidtas.

Det åligger AMS och länsarbetsnämnderna att se till att samtliga

ledamöter får en sådan introduktion och kompetensförsörjning att mål

och resurser för verksamheten klargörs samt att ledamöternas ansvar och

uppdrag blir tydligt.

Arbetsmarknadsinstituten (Ami)

AMS fick i regleringsbrevet för år 1999 regeringens uppdrag att

analysera och beskriva hur den yrkesinriktade rehabiliteringen vid Ami

bör bedrivas i framtiden. Syftet var att uppnå ökad effektivisering och att

säkerställa att resurserna används på ett för den enskilde sökande

effektivt sätt. I rapporten föreslår AMS i huvudsak följande.

 Begreppet yrkesinriktad rehabilitering föreslås ersatt av

arbetslivsinriktad rehabilitering.

 Yrkesinriktad rehabilitering föreslås bli ett eget tjänsteområde

tillsammans med platsförmedling och yrkesvägledning inom

arbetsförmedlingen och beteckningen Ami ersätts därmed med

Arbetsförmedling med lämplig underrubrik.

 Arbetssökande med arbetshandikapp skall även i fortsättningen vara

en prioriterad grupp men tjänsterna inom den yrkesinriktade

rehabiliteringen bör byggas ut även för andra sökandegrupper med

stora servicebehov.

 Regionala och interregionala särskilda resurser för olika

arbetshandikapp skall finnas.

 Resultatet av insatserna skall mätas genom resultatindikatorn

"omsättning till arbete och utbildning" samt genom

kundundersökningar.

Bakgrund

AMV fick det samlade ansvaret för den yrkesinriktad rehabiliteringen år

1980. Olika insatser inom området hade dessförinnan varit splittrade på

olika huvudmän. Nu skedde en sammanslagning av landstingens

arbetsvårdsinstitut, Statens arbetsklinik, viss kursverksamhet inom

Skolöverstyrelsen samt verksamhet som bedrevs av de

arbetspsykologiska instituten. Motivet var att en samordnad organisation

skulle kunna öka möjligheterna att snabbt och effektivt anpassa

insatserna efter den enskildes behov och förutsättningar och framför allt

kunna anpassa verksamheten till utvecklingen på arbetsmarknaden. Inom

institutens verksamhet samlades sådan kompetens som gagnade kvalitet i

rehabiliteringen såsom psykologer, socialkonsulenter, arbetsterapeuter

osv.

Ami inrättades i samtliga län och institut med särskilda resurser för

olika handikappgrupper inrättades i olika delar av landet med

interregionalt uppdrag.

Instituten skulle ha en bred inriktning mot såväl yrkesobestämda

sökande som personer med begränsad arbetsförmåga. De skulle på

uppdrag av arbetsförmedlingen planera och genomföra väglednings- och

rehabiliteringsinsatser för arbetssökande vid arbetsförmedlingen.

Utvecklingsarbetet under 1990-talet

Under 1990-talet har den ökade efterfrågan på rehabiliteringsservice

medfört en omstrukturering av verksamhetens organisation och

serviceutbud. De förändringar som genomförts har inneburit att sökande

fått kortare väg till institutens service- och handläggnings- och

rehabiliteringstider har förkortats. Uppgifts- och ansvarsfördelningen

mellan arbetsförmedlingen och Ami har förändrats och visst dubbelarbete

som tidigare funnits i samarbetet har försvunnit. I flertalet län har den

nya fördelningen inneburit att instituten har eget slutföraransvar för

arbetssökande med nedsatt arbetsförmåga och de har även egen

medelstilldelning vad gäller de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. På

mindre orter har kompetens och personal inom området yrkesinriktad

rehabilitering tillförts arbetsförmedlingen.

Regeringens ställningstagande

Genom ändring av instruktionen för AMV har regeringen i december

1999 accepterat benämningen arbetslivsinriktad rehabilitering på den

verksamhet som bland annat bedrivs vid Ami.

Regeringen är angelägen om att betona vikten av att de resurser som

AMV tilldelats för verksamheten arbetslivsinriktad rehabilitering

kvalitetsäkras och bibehålls i omfattning.

Olika utredningar har bedömt att behovet av arbetslivsinriktad

rehabilitering kommer att öka. Det är också väsentligt att verksamhetens

tjänster tydliggörs för de personer som har behov av den. Ett namnbyte

från arbetsmarknadsinstitut till arbetsförmedling påverkar varken

omfattning av eller kvalitet i verksamheten. Detta måste säkerställas i

annan ordning.

Regeringen har alltså inget att erinra beträffande AMS förslag om

namnbyte.

Enligt instruktionen för AMV skall AMS bl.a. utveckla den

arbetsmarknadspolitiska verksamheten. Regeringen anser att

förutsättningen för att verket skall kunna tillhandahålla en

kvalitetsmässig och omvärlds- och individanpassad arbetslivsinriktad

rehabilitering är att medel avsätts på såväl central som regional nivå för

kompetens- och metodutveckling inom området. Det centrala

utvecklingsråd för Ami med särskilda resurser som finns inrättat inom

AMV bör kunna stå modell för regionala råd med särskilt ansvar för

kompetens- och metodutveckling inom den arbetslivsinriktade

rehabiliteringen.

Regeringen vill också kraftigt betona vikten av att särskilda resurser

för olika funktionshinder säkerställs. AMS föreslår inte heller några

förändringar i det avseendet.

AMS anger i sin rapport att resurser behöver omfördelas från

arbetsförmedling till den yrkesinriktade rehabiliteringen. Huruvida en

sådan omfördelning är nödvändig kan bäst bedömas av AMV med

hänsyn tagen till tillströmningen av arbetssökande med behov av

arbetslivsinriktad rehabilitering i förhållande till utvecklingen på

arbetsmarknaden. Regeringen har inget att invända mot att sådana

resurser används för t.ex. en intensifiering av insatserna för utslussning

på arbetsmarknaden.

Regeringen samtycker alltså till AMS förslag beträffande den framtida

organisationen av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Det är dock

nödvändigt att betona vikten av att såväl kvantitet som kvalitet i

verksamheten tillförsäkras på ett sådant sätt att det svarar mot de behov

som utsatta grupper har för att komma ut på arbetsmarknaden.

Regeringen kommer att följa utvecklingen noga bland annat genom att

uppdra till AMS att redovisa

 i vilken omfattning tjänsteutbud och personalresurser finns

tillgängliga för arbetssökande med behov av arbetslivsinriktad

rehabilitering

 omfattningen av servicen och de särskilda resurserna inom den

arbetslivsinriktade rehabiliteringen för olika grupper av

arbetshandikappade samt

 insatser för kompetens och metodutveckling inom den

arbetslivsinriktade rehabiliteringen på olika nivåer inom AMS

verksamhet.

Regeringen avvaktar vidare resultatet av Utredning om Den

Arbetslivsinriktade Rehabiliteringen (S 1999:08).

11 En aktivare och tydligare

omställningsförsäkring

Arbetslöshetsförsäkringens roll som omställningsförsäkring har kommit

att betonas allt starkare under de senaste åren. Betydande ändringar har

gjorts av ersättningsreglerna i syfte att förstärka denna utveckling.

Ytterligare steg bör nu tas i denna riktning. Inte bara för att befästa att

arbetslöshetsersättningen är och skall vara en ersättning som lämnas

endast under en övergångsperiod från ett arbete till ett annat eller till en

lämplig åtgärd som underlättar återinträdet på arbetsmarknaden för den

arbetslöse utan också för att betona att perioder av arbetslöshet skall

präglas av aktivitet.

Bl.a. mot denna bakgrund har en översyn av arbetslöshetsförsäkringen

genomförts under det gångna året. Översynen har genomförts av en

arbetsgrupp inom Näringsdepartementet. Gruppens arbete finns redovisat

i Ds 1999:58 Kontrakt för arbete Rättvisa och tydliga regler i

arbetslöshetsförsäkringen. Förutom att behandla en rad

försäkringstekniska frågor har arbetsgruppen övervägt ett antal mer

genomgripande frågor som har bäring på legitimiteten i

arbetslöshetsförsäkringssystemet.

Systemets legitimitet har ifrågasatts från flera håll bl.a. mot bakgrund

av den omfattande rundgång mellan arbetslöshetsersättning och

arbetsmarknadspolitiska åtgärder som det nuvarande systemet tillåter.

Vidare har tillämpningen av reglerna ifrågasatts, särskilt vad gäller

kraven på att stå till arbetsmarknadens förfogande och vad som skall

anses som s.k. lämpligt arbete. Tillämpningen skiljer sig åt inte bara

mellan olika arbetslöshetskassor utan även i hög grad mellan olika

arbetsförmedlingar. Detta tar sig uttryck bl.a. i att vissa

arbetsförmedlingar aldrig eller mycket sällan ifrågasätter en arbetslös

persons rätt till ersättning medan andra förmedlingar mer konsekvent

tillämpar gällande regler. Denna ordning är klart otillfredsställande ur

rättssäkerhetssynpunkt. För den arbetslöse skall det i detta avseende inte

spela någon roll i vilken arbetslöshetskassa han eller hon är medlem, inte

heller var i landet han eller hon söker arbete. Samma tillämpning skall

gälla oavsett arbetslöshetskassa eller arbetsförmedling.

Regeringen avser att i maj i år i en proposition till riksdagen föreslå en

rad ändringar i reglerna för arbetslöshetsförsäkringen. Regeringens

förslag kommer att syfta till en försäkring präglad av aktivitet och till att

skapa en större tydlighet i reglerna samt en större rättssäkerhet i

tillämpningen och ett hävdande av inkomstbortfallsprincipen.

Reglerna kommer att utformas så att de på ett kraftfullt sätt

understödjer den effektivisering av sökprocessen hos arbetsförmedlingen

som nyss (avsnitt xx) har redogjorts för. Reglerna skall också samverka

väl med syftet med den aktivitetsgaranti som regeringen i det tidigare

(avsnitt 8.1) har förslagit skall införas i hela landet.

12 Förslagens ekonomiska konsekvenser

De reformer inom arbetsmarknadspolitiken som regeringen föreslår ryms

inom de medelsramar riksdagen anvisat under utgiftsområde 14

Arbetsmarknad och arbetsliv. Förslaget om ett särskilt anställningsstöd

för äldre personer inom den föreslagna aktivitetsgarantin påverkar dock

statsbudgetens inkomstsida. Ersättningen till arbetsgivarna sker i form av

en kreditering av arbetsgivarnas skattekonto på samma sätt som för de

nuvarande allmänna och förstärkta anställningsstöden. Inkomsterna

beräknas minska med 70 miljoner kronor år 2000, 490 miljoner kronor år

2001, samt 490 miljoner kronor från år 2002. Regeringen avser därför att

återkomma till riksdagen i 2000 års ekonomiska vårproposition med

förslag om utgiftsminskningar under utgiftsområde 14 Arbetsmarknad

och arbetsliv med ett belopp motsvarande de beräknat minskade

inkomsterna.

13 Författningskommentar

13.1 Förslag till lag om arbetsmarknadspolitiska program

Den nya lagen om arbetsmarknadspolitiska program ersätter lagen

(1995:706) om kommuners ansvar för ungdomar, lagen (1997:1268) om

kommuners ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år och lagen

(1998:1781) om arbetsmarknadspolitiska aktiviteter. I huvudsak innebär

förslaget att befintliga bestämmelser utan ändring i sak sammanförs i en

ny lag. 6 § är dock ny i förhållande till de lagar som nu föreslås

upphöra att gälla.

Lagen har behandlats i avsnitt 9.2.

1 §

Av 1 § framgår att lagen innehåller övergripande bestämmelser om de

arbetsmarknadspolitiska programmen. I denna lagens övergripande

karaktär ligger att bestämmelserna är allmänt hållna och utgör

nödvändigt lagstöd för närmare regler om arbetsmarknadspolitiska

program i förordningar.

Programmen handhas i allmänhet av Arbetsmarknadsverket (AMV). I

några fall är dock kommuner huvudmän för verksamheten. De fallen

framgår av 2 4 §§.

2 §

Bestämmelsen motsvarar 1 och 2 §§ i lagen (1995:706) om

kommuners ansvar för ungdomar. Den medför ingen ändring i sak.

3 §

Bestämmelsen motsvarar 1, 3, 4 §§ i lagen (1997:1268) om

kommuners ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år. Den medför ingen

ändring i sak.

4 §

Bestämmelsen motsvarar 6, 8, 9 och 10 §§ i lagen (1997:1268) om

kommuners ansvar för ungdomar mellan 20 och 24 år. Den medför ingen

ändring i sak.

5 §

Bestämmelsen motsvarar 2 § lagen (1998:1781) om

arbetsmarknadspolitiska aktiviteter. Den medför ingen ändring i sak.

6 §

Bestämmelsen är ny i förhållande till de lagar som upphör att gälla.

Den ger lagstöd för Arbetsmarknadsstyrelsens granskning av

arbetsgivare eller anordnare av program som tar emot ekonomiskt stöd

inom ramen för ett arbetsmarknadspolitiskt program.

7 §

Bestämmelsen motsvarar 3 § lagen (1995:706) om kommuners ansvar

för ungdomar, 5 § lagen (1997:1268) om kommuners ansvar för

ungdomar mellan 20 och 24 år och 2 § lagen (1998:1781) om

arbetsmarknadspolitiska aktiviteter. Den medför ingen ändring i sak.

13.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1980:82) om

anställningsskydd

1 §

Ändringen, som behandlas i avsnitt 8.1, innebär följande.

Ordet "beredskapsarbete" har utmönstrats ur lagtexten eftersom sådana

arbeten inte längre finns. Förordningen (1987:411) om beredskapsarbete

upphörde att gälla hösten 1999.

Vidare anges att från anställningsskyddslagens tillämpning undantas

också arbetstagare som är anställda med särskilt anställningsstöd. Det

särskilda anställningsstödet är det särskilda stöd inom ramen för den

arbetsmarknadspolitiska aktivitetsgarantin som inriktas mot äldre

personer vars möjligheter till reguljära arbeten ter sig särskilt

ogynnsamma.

En ytterligare förändring är att ordet "anvisats" bytts ut mot "är

anställda". Detta gäller förutom anställningar med det särskilda

anställningsstödet även skyddat arbete, dvs. arbete hos arbetsgivare inom

Samhallkoncernen och arbete hos offentliga arbetsgivare som får

statsbidrag för att ta emot personer med arbetshandikapp (OSA). De som

är anställda hos Samhall anvisas inte sådana arbeten. Beteckningen

anvisning är således något oegentlig i sammanhanget och har därför

ändrats. Detta innebär inte någon ändring av förhållandena i sak.

13.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

Ändringarna i lagen har behandlats i avsnitten 7.3 och 9.2.

9 §

Paragrafen har ändrats på så sätt att det i fjärde punkten införts ett krav

på att den arbetssökande skall anstränga sig för att finna ett lämpligt

arbete. Syftet med lydelsen har varit att förtydliga kravet på aktivitet som

redan i dag gäller för den arbetssökande.

11 §

Ett nytt andra stycke har tillförts paragrafen. Det anger att regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare

föreskrifter om lämpligt arbete.

14 §

I 14 § anges vilka typer av förvärvsarbete som bortses från när

arbetsvillkoret prövas. Redaktionella ändringar har gjorts. Dels har

hänvisningen till förordningen om beredskapsarbete utgått. Dels har

referensen till stöd till start av näringsverksamhet ändrats så att det

framgår att åtgärden regleras i den nya förordningen om

arbetsmarknadspolitiska program.

16 §

I lagens 16 och 17 §§ anges s.k. överhoppningsbar tid, dvs. tid som

inte räknas när man bestämmer den ramtid inom vilken arbetsvillkoret

skall uppfyllas.

Enligt 7 § lagen (1997:1268) om kommuners ansvar för ungdomar

mellan 20 och 24 år skall tid då den unge varit hindrad att arbeta på

grund av deltagandet i verksamhet som anordnas av kommunen enligt

den lagen inte räknas vid bestämmande av ramtiden enligt 12 §. Denna

bestämmelse har nu överförts från 1997 års lag, som upphört att gälla, till

en ny åttonde punkt 16 §.Detta medför ingen ändring i sak.

17 §

I 17 § har den redaktionella ändringen gjorts att hänvisningen till

förordningen om arbetsmarknadspolitiska aktiviteter ersatts med

uppgiften att tid i arbetsmarknadsutbildning, arbetspraktik,

datorteksverksamhet och arbetslivsinriktad rehabilitering är

överhoppningsbar i den mån den inte jämställs med förvärvsarbete enligt

19 §.

19 §

Förutsättningarna för att en arbetssökande skall kunna kvalificera sig

för en ny ersättningsperiod anges i 19 §. Bestämmelsens lydelse har

anpassats redaktionellt på så sätt att det anges att

arbetsmarknadsutbildning, arbetspraktik, datorteksverksamhet och

arbetslivsinriktad rehabilitering jämställs med förvärvsarbete.

Enligt nu gällande lydelse av 19 § är arbete som finansierats med stöd

av anställningsstöd återkvalificerande. Denna ordning består som

huvudregel, men genom ett tillägg har angetts att arbete med särskilt

anställningsstöd inte är återkvalificerande.

Även i 19 § har hänvisningen till 1987 års förordning om

beredskapsarbete utmönstrats.

30 och 46 §§

Ändringarna i 30 och 46 §§ är av redaktionell art.

Instanser som har yttrat sig över rapporten (Ds1999:58) Kontrakt för

arbete - Rättvisa och tydliga regler i arbetslöshetsförsäkringen

Kammarrätten i Stockholm

Länsrätten i Stockholms län

Riksförsäkringsverket

Socialstyrelsen

Riksrevisionsverket

Arbetsgivarverket

Statskontoret

Arbetsmarknadsstyrelsen efter hörande av länsarbetsnämnderna

Arbetslivsinstitutet

ILO-kommittén

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering

Glesbygdsverket

Uppsala Universitet, Nationalekonomiska institutionen

Umeå Universitet, Sociologiska institutionen

Svenska Kommunförbundet

Landstingsförbundet

Landsorganistionen i Sverige

Tjänstemännens centralorganisation

Sveriges Akademikers Centralorganisation

Svenska Arbetsgivareföreningen

Arbetslöshetskassornas samorganisation

Företagarnas Riksorganisation

Försäkringskasseförbundet

Konstnärliga och Litterära Yrkesutövares Samarbetsnämnd

Dessutom har ett stort antal enskilda personer och lokala föreningar och

organisationer inkommit med synpunkter på förslagen.

Instanser som har yttrat sig över betänkandet (Ds 1999:54) Samverkan

för färre bidrag och fler i jobb

Riksdagens ombudsmän (JO)

Kammarrätten i Stockholm

Länsrätten i Göteborg och Bohus län

Kriminalvårdsstyrelsen

Statskontoret

Statens invandrarverk

Utlänningsnämnden

Riksförsäkringsverket

Försäkringskasseförbundet

Socialstyrelsen

Handikappombudsmannen

Riksrevisionsverket

Arbetsgivarverket

Ungdomsstyrelsen

Diskrimineringsombudsmannen

Integrationsverket

Arbetsmarknadsstyrelsen

Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering (IFAU)

Jämställdhetsombudsmannen

Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen i Skåne län

Länsstyrelsen i Jönköpings län

Länsstyrelsen i Örebro län

Länsstyrelsen i Västra Götalands län

Länsstyrelsen i Norrbottens län

Länsarbetsnämnden i Västra Götalands län

Länsarbetsnämnden i Jämtlands län

Nynäshamns kommun

Oxelösunds kommun

Jönköpings kommun

Malmö kommun

Göteborgs kommun

Marks kommun

Lidköpings kommun

Västerås kommun

Gävle kommun

Skellefteå kommun

Svenska kommunförbundet

Landstingsförbundet

Sveriges Akademikers Centralorganisation

Landsorganisationen i Sverige

Sveriges Kommunaltjänstemannaförbund

Företagarnas riksorganisation

Föreningen Sveriges socialchefer

Riksförbundet för social och mental hälsa

Handikappförbundens Samarbetsorgan

Verdandi

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 28 mars 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:98 Förnyad

arbetsmarknadspolitik för delaktighet och tillväxt

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lagen (1998:1781) om

arbetsmarknadspolitiska

aktiviteter

 2 §

Lagen (1999:591) om

kreditering av

anställningsstöd på

skattekonto

Lag om

arbetsmarknadspolitiska

program

Lag (1997:238) om

arbetslöshetsförsäkring

 5 §

11 §

 Senaste lydelse 1992:324

 Senaste lydelse 1998:1783

 Senaste lydelse 1998:1783

Prop. 1999/2000:98

83

1

Prop. 1999/2000:98

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:98

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:98