Regeringens proposition

1997/98:165

Utveckling och rättvisa en politik för storstaden på

2000-talet

Prop.

1997/98:165

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 14 maj 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs förslag fram till en nationell politik för

storstadsregionerna. Storstaden beskrivs som social, ekonomisk och

kulturell miljö. Storstädernas betydelse för övriga landet lyfts fram.

Den nationella storstadspolitiken syftar till att ge storstadsregionerna

goda förutsättningar för en långsiktigt hållbar tillväxt för att därmed

kunna bidra till att nya jobb skapas såväl inom regionerna som i övriga

delar av landet samt till att bryta den sociala och etniska segregationen i

storstadsregionerna och att verka för jämlika levnadsvillkor för

storstädernas alla invånare i storstäderna oavsett ursprung och kön.

Ytterligare en utgångspunkt för den nationella storstadspolitiken är att

större kraft måste läggas på att främja en god utveckling i storstädernas

utsatta bostadsområden, för att på detta sätt motverka de sociala klyftorna

i storstadsregionerna. Bakgrunden är att dessa tenderar att växa, samt att

denna utveckling också motverkar storstädernas utveckling i stort. Dessa

klyftor och ojämnheter i livschanser följer i stor utsträckning etniska

linjer. Stärkandet av det svenska språket lyfts därför fram som en av de

enskilt viktigaste åtgärderna för att bryta den etniskt betingade

segregationen.

Förslagen och bedömningarna vad gäller utformandet av en nationell

storstadspolitik är följande.

Regeringen tillsätter en storstadsdelegation som får till uppgift att

utveckla och samordna den nationella storstadspolitiken.

Regeringen föreslår att 5 000 nya permanenta platser bör tillföras

universitet och högskolor i storstadsregionerna från och med

höstterminen år 2000.

I syfte att skapa ökad trygghet mot brott aviserar regeringen en riktad

satsning till polisväsendet i storstadsregionerna.

I syfte att stärka kulturmiljövården och utveckla storstadens

arkitektoniska värden bör 10 miljoner kronor avsättas för vart och ett av

åren 1999 2001.

Lokala utvecklingsavtal bör tecknas mellan stat och kommun för de

mest utsatta bostadsområdena i storstadsregionerna.

Regeringen avser att i budgetpropositionen föreslå att 480 miljoner

kronor avsätts för år 1999, 480 miljoner kronor för år 2000, och 785

miljoner kronor för år 2001 för särskilt stöd till lokalt utvecklingsarbete i

de utsatta bostadsområdena i storstadsregionerna.

Kommuner som omfattas av lokala utvecklingsavtal ges möjlighet att

sluta avtal med länsarbetsnämnd och försäkringskassa i länet om lokal

samverkan med utvecklingsprogram för arbetslösa.

Regeringen avser att tillkalla en särskild utredare för att förbereda

överläggningar om sådana avtal. Utvecklingsprogrammen bör vara

inriktade på individuella åtgärder som utformas i en dialog med den

enskilde.

Regeringen anser att medborgarna i de utsatta stadsdelarna inom ramen

för de lokala utvecklingsavtalen bör få tillgång till gemensamma

medborgarkontor för såväl statliga som kommunala myndigheter.

I syfte att stimulera rekrytering av lågutbildade vuxna i storstäderna till

kunskapslyftet bör 5 miljoner kronor avsättas till detta ändamål.

För att utveckla IT-baserade läromedel för svenska som andra språk

och svenska för invandrare (sfi) bör 1,5 miljoner kronor avsättas.

De förslag och bedömningar som regeringen lämnar i denna

proposition skapar sammantaget nya och bättre möjligheter för en god

utveckling i våra storstadsregioner.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Ärendet och dess beredning 6

2.1 Utredningsförslag m.m. 6

2.2 Tillkännagivande av riksdagsutskott 6

2.3 Remissmöte med anledning av storstadskommitténs

betänkande 7

3 Storstaden 7

3.1 Regeringens storstadspolitiska utgångspunkter 7

3.2 Geografisk avgränsning 10

3.3 Storstaden som ekonomisk miljö 11

3.4 Sysselsättning och arbetslöshet i storstadsregionerna 12

3.5 Skolresultat och befolkningens utbildningsnivå i 13

3.6 Storstaden som kulturell miljö 15

3.7 Storstaden som ekologisk miljö 16

3.8 Storstaden som social miljö 19

3.9 Otrygghet och kriminalitet i storstadsregionerna 21

3.10 Demokrati och delaktighet i storstaden 23

3.11 Segregationen i storstäderna 24

3.12 Internationella erfarenheter av segregation 27

4 En nationell storstadspolitik 29

4.1 Storstadspolitiken en del av en regionalpolitik för hela

landet 29

4.2 Målen för storstadspolitiken 30

4.3 Ansvarsfördelningen mellan stat, kommun och landsting 32

4.4 Storstadsdelegation 35

5 Den långsiktigt hållbara storstaden 36

5.1 Den generella välfärdspolitiken 36

5.2 Likvärdiga och goda ekonomiska förutsättningar för

kommuner och landsting 38

5.3 Den regionala planeringen 40

5.4 En aktiv bostadspolitik 43

5.5 Ekologiskt hållbara storstäder 46

5.6 Integrationspolitik 49

5.7 Tryggare städer förstärkning av polisresurserna och

utveckling av närpolisverksamheten 54

5.8 Brottsförebyggande åtgärder 56

5.9 Internationellt samarbete för långsiktigt hållbar

 utveckling i storstäderna 58

6 Storstadsregionerna som motorer för tillväxt och ökad

sysselsättning i hela landet 61

6.1 Regional näringspolitik regionala tillväxtavtal 61

6.2 Näringspolitiska insatser och förenklingar för

företagare 62

6.3 Storstädernas roll i gränsöverskridande regionbildning 66

6.4 En förstärkning av högskolan i storstadsregionerna 67

6.5 Regional samverkan mellan högskola, näringsliv och

offentliga myndigheter 70

6.6 Internationell marknadsföring av Sverige och dess

storstadsregioner som besöksort och etableringsort för

internationella företag 71

6.7 Invandrare och företagande 72

7 Lokala utvecklingsavtal för storstädernas 73

7.1 Pågående statliga insatser i utsatta bostadsområden 73

7.2 Pågående kommunala insatser i utsatta 75

7.3 Lokala utvecklingsavtal 78

7.4 Det statliga åtagandet 82

8 Arbetslinjen i storstaden 84

8.1 Inledning 84

8.2 Arbetslinjen 85

8.3 En sammanhållen verksamhet med åtgärder för 86

8.4 Individuella utvecklingsprogram 90

8.5 Gemensamma medborgarkontor i de utsatta 93

8.6 Översyn av socialbidragen 94

9 Goda uppväxtvillkor för barn och ungdom och en förstärkning av

utbildningen i storstadsregionerna 96

9.1 Inledning 96

9.2 Deltidsförskola i socialt utsatta stadsdelar 97

9.3 Skolan och segregationen 99

9.4 Särskilda insatser för språkutveckling i skolan 99

9.5 Försöksverksamhet med lärlingsutbildning inom

gymnasieskolan 101

9.6 Utbildningsinsatser för vuxna 102

9.7 Folkbildningens roll för utsatta grupper i storstäderna 105

9.8 Kultur-, idrotts- och fritidsverksamheter i de utsatta

stadsdelarna 106

10 Förbättra boendemiljöerna och folkhälsoläget samt öka tryggheten i

storstäderna 108

10.1 Inledning 108

10.2 Utveckling av bostadsförvaltningen i utsatta 109

10.3 Investeringar för trivsel och miljö i utsatta stadsdelar 110

10.4 Storstadens arkitektur och kulturmiljö 111

10.5 Folkhälsoarbetet i utsatta stadsdelar 113

10.6 Hemlösa i storstäderna 115

11 En levande demokrati i storstäderna 116

11.1 Inledning 116

11.2 Statliga demokratiutredningar 117

11.2.1 Demokratiutvecklingskommittén 117

11.2.2 Kommunala förnyelsekommittén 117

11.2.3 Storstadskommittén 118

11.2.4 Demokratikommittén 118

11.2.5 Det fortsatta arbetet 119

11.3 Kommunala demokratireformer och 120

11.4 Folkrörelser i storstäderna 122

12 Ekonomiska konsekvenser 124

Bilaga 127

Utdrag ur protokoll 130

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

godkänner regeringens förslag om mål och inriktning för storstads-

politiken (avsnitt 4).

2 Ärendet och dess beredning

2.1 Utredningsförslag m.m.

Storstadsutredningens betänkande Storstadsliv rika möjligheter men

hårda villkor SOU 1990:36 togs fram i en period som karakteriserades av

överhettning på arbetsmarknaden, i synnerhet i Stockholmsregionen.

Utredningen konstaterade att utslagningen från arbetsmarknaden trots

detta var stor i de socialt utsatta bostadsområdena. Betänkandet

behandlar i högre utsträckning än den storstadspolitiska kommittén

frågor om bostäder och infrastrukturinvesteringar i storstadsregionerna.

Bland utredningens förslag kan nämnas:

Regeringen beslutade den 16 mars 1995 om tilläggsdirektiv för

Storstadskommittén (S 1994:03). Kommittén avlämnade i februari 1998

sitt slutbetänkande Tre städer en storstadspolitik för hela landet (SOU

1998:25). Under kommitténs arbete redovisades ett antal delbetänkanden

och underlagsrapporter:

- Delbetänkandet Att röja hinder (SOU 1995:142)

- Delbetänkandet Egenmakt att återerövra vardagen (SOU 1996:177),

med antologin Att återerövra vardagen (SOU 1996:146)

- Delbetänkandet Att växa bland betong och kojor (SOU 1997:61), med

antologin Rosor av betong (SOU 1997:62)

- Underlagsrapporten Kooperativa möjligheter i storstadsområdena

(SOU 1996:54)

- Underlagsrapporten Välfärden i verkligheten (SOU 1997:24)

- Underlagsrapporten Delade städer (SOU 1997:118)

- Antologin Bidrag genom arbete (SOU 1996:151)

I samband med arbetet med denna proposition har flera skrivelser

inkommit från de berörda kommunerna. Skrivelser har inkommit från

Stockholm, Göteborg, Malmö, Botkyrka, Södertälje och Sigtuna

kommuner. Därutöver har skrivelser inkommit från Stockholms läns

landsting och från länsarbetsnämnderna i Stockholms län och Västra

Götalands län.

2.2 Tillkännagivande av riksdagsutskott

Riksdagen har i en skrivelse (rskr 1997/98:128) gjort ett tillkännagivande

om regionalpolitiken och storstäderna efter hemställan från

arbetsmarknadsutskottet. Utskottet anser att problemen med ökad

segregation i storstäderna måste tas på stort allvar. Den offentliga

servicen i utsatta områden måste fungera och arbetsmarknadspolitiska

och utbildningspolitiska åtgärder framstår enligt utskottet som centrala

för att motverka segregationen. Slutligen anför utskottet att det bör riktas

ett tillkännagivande till regeringen med innebörden att frågor rörande

segregation och utanförskap i storstäderna bör beaktas av regeringen som

senast i samband med 1998 års ekonomiska vårproposition bör

återkomma till riksdagen med förslag av denna innebörd.

2.3 Remissmöte med anledning av storstadskommitténs

betänkande

Av tidsskäl har det inte funnits möjlighet att genomföra en traditionell

remissbehandling av Storstadskommitténs betänkande. Istället

genomförde Socialdepartementet och Finansdepartementet ett

gemensamt remissmöte den 25 mars 1998. Vid remissmötet gavs de

berörda statliga myndigheterna möjlighet att lägga synpunkter på

kommitténs betänkande. Likaså bereddes kommun- och

landstingsförbunden, länsstyrelsen i Stockholm samt de berörda

storstadskommunerna möjlighet att framlägga sina synpunkter. Även

arbetsmarknadens parter hade inbjudits. En sammanfattning av

remissmötet finns i bilaga till denna proposition.

3 Storstaden

3.1 Regeringens storstadspolitiska utgångspunkter

Det vänder för Sverige. Tillväxten tar fart, sysselsättningen ökar,

arbetslösheten sjunker. Efter år av ekonomisk tillbakagång och

nedrustning kan människor åter börja se framtiden an med tillförsikt.

Uppgången har hittills märkts tydligast i storstäderna: allt fler företag

startar, sysselsättningen ökar, inflyttningen ökar, trycket på

arbetsmarknaden och bostadsmarknaden hårdnar. Dessa tecken har blivit

allt tydligare under våren 1998. De tre storstadsområdena Stockholm,

Göteborg och Malmö är tillväxtcentra i Sverige och utgör en strukturell

ryggrad i vårt land.

I de tre storstadsområdena lever och verkar mer än var tredje svensk,

drygt 3 miljoner människor. För dem är storstaden hembygd. Dessa

miljoner människor har också miljoner möjligheter: storstäderna har ett

större utbud av kultur, utbildning, boende och arbete än vad andra

regioner kan erbjuda. Till storstäderna söker sig människor för att

förverkliga sina livsdrömmar och visioner. Mycket av forskningen och

utvecklingen av nya produkter sker i storstäderna. Storstädernas

möjligheter ligger i just denna mångfald, skapandekraft och kreativitet.

Storstadsområdenas geografiska belägenhet förstärker möjligheterna

ytterligare. Storstadsområdena har kommit att fungera som portar

gentemot omvärlden.

Stockholmsområdet har möjligheter att bli ett centrum för den

expansiva Östersjöregionen. I Östersjöns kustregioner bor närmare 50

miljoner människor. Vi har ännu bara sett början på en utveckling där

Östersjöregionen åter kan bli ett centrum för tillväxt, handel, kultur och

utbildning av internationell betydelse. Från att i ett halvt sekel ha varit ett

hav som skilde öst från väst, kommer Östersjön att kunna bli ett hav som

förenar människor och kulturer.

Göteborgsregionen är porten västerut, med förbindelser till hela

världen men med tyngdpunkt mot den expansiva Nordsjöregionen och

mot EU. Industri och sjöfart är traditionella näringsgrenar som utgör

grunden för regionens nationella betydelse.

I Malmö kommer Öresundsbron att öppna nya möjligheter på båda

sidor av sundet. Sydvästra Skåne blir en brygga inte bara över till

Danmark, utan till hela den europeiska kontinenten. Utmed linjen

Roskilde-Köpenhamn-Malmö-Lund skapas ett av Europas största centra

för högre utbildning och forskning.

Samarbetet över nationsgränserna är en viktig dimension i en politik

för att utveckla storstäderna. I en allt mer internationaliserad ekonomi

står ofta valet av lokalisering av företag och investeringar mellan olika

nationer, snarare än mellan olika orter i ett visst land. De svenska

storstäderna konkurrerar i många fall med andra länders

storstadsområden i det avseendet, och för att lyckas väl i den

konkurrensen är ett välfungerande internationellt nätverk och god

samfärdsel och infrastruktur en nödvändighet.

Ökade klyftor på 1990-talet

I storstäderna bor de rikaste människorna i Sverige. Men där bor också

de fattigaste. Under krisen på 1990-talet har klyftorna kommit att öka

krisen har slagit hårt mot framför allt storstädernas utsatta

bostadsområden. Den växande arbetslösheten har ställt stora grupper

utanför samhällsgemenskapen, och därtill har klassamhället fått en etnisk

karaktär.

Segregationen är en ödesfråga för Sverige. Segregationen hotar att

undergräva den grundläggande förutsättningen för varje samhälle:

medborgarnas känsla av ansvar för varandra och för samhället. I många

storstäder runt om i världen existerar inte längre detta grundläggande

ansvar. I slutänden av segregationsspiralen finns ett uppdelat samhälle,

där en stor grupp ställs utanför. Det är ett samhälle som alla förlorar på,

eftersom det i dess spår följer ökade sociala spänningar, otrygghet och

kriminalitet. Istället för solidaritet och samhörighet, så blir egenintresse

och misstro grunden i samhället.

Men ökade klyftor är inte bara ett socialt problem. Det är också ett

ekonomiskt problem, i den meningen att samhället inte förmår att ta vara

på alla människors skaparkraft och vilja till arbete. I storstädernas utsatta

bostadsområden deltar mindre än hälften av den arbetsföra befolkningen

i arbetslivet. I en omvärld där språklig och kulturell mångfald blir allt

viktigare är det utomordentligt allvarligt att arbetslösheten bland många

utrikes födda är flerfalt högre än bland den del av befolkningen som är

född i Sverige. Det är hög tid att sluta slösa med den kraft och den

kompetens som finns i de socialt utsatta bostadsområdena.

En politik för social och etnisk integration syftar till att alla, oavsett

ursprung och kön, skall ha samma möjligheter att förverkliga sina

livsprojekt. En förutsättning för detta är rätten till arbete.

Sveriges förbättrade ekonomiska läge måste därför komma alla

människor till del. Förbättringen på arbetsmarknaden måste märkas

också i de utsatta bostadsområdena i storstäderna.

En modern framtidsinriktad storstadspolitik

Med denna proposition lägger regeringen grunden för en modern

framtidsinriktad och sammanhållen storstadspolitik.

En sådan politik måste syfta till att bejaka och utveckla alla de positiva

sidor som våra storstadsområden har det rika utbudet av kultur, arbete,

utbildning och boende, de goda förutsättningarna får en ekologiskt

hållbar utveckling, den väldiga skaparkraften och innovationsförmågan

hos tusentals människor som flyttar till staden för att förverkliga sina

livsdrömmar, de växande möjligheterna som följer av det ökande

internationella samarbetet och samtidigt minska klassklyftorna och öka

trivseln i storstäderna. Alla som bor i staden skall kunna känna sig

hemma i sin egen hembygd.

Förutom tillväxt och minskade klassklyftor är också kultur och

estetiska värden nyckelord i en storstadpolitik för framtiden. Städerna är

centra för nationens teater, musik och konst, och mycket av storstädernas

dragningskraft på moderna människor kommer därav. Att vidmakthålla

och förstärka kulturutbudet i storstäderna är således en viktig del i en

sammanhållen storstadspolitik.

En vacker stad är en stad att vara stolt över. En genomtänkt arkitektur,

en vacker stadsbild och en tilltalande stadsmiljö är en förutsättning för att

människor skall kunna trivas i staden. Underhåll och upprustning av

byggnader och parker är således också viktiga delar i en modern

storstadspolitik.

Samtidigt måste städerna utgöra goda och hälsosamma livsmiljöer.

Byggnader, transportinfrastruktur och andra anläggningar bör lokaliseras

och utformas på ett miljöanpassat sätt och så att en långsiktigt god

hushållning med mark, vatten, energi och andra resurser främjas.

Regeringens principiella utgångspunkter för den föreliggande

storstadspolitiska propositionen är densamma som för den

regionalpolitiska propositionen, som överlämnades till riksdagen i mars

1998. Politiken syftar till att utjämna de strukturella orättvisor som finns

mellan olika områden, såväl mellan olika regioner i riket som mellan

olika områden i regionerna. Men alla regioner kan inte, och skall inte,

utvecklas i samma riktning. Varje region har unika resurser och unika

konkurrensfördelar. För att hela landet skall kunna utvecklas i positiv

riktning krävs att alla regioner får förutsättningar att utnyttja sina resurser

på bästa sätt. Då regionalpolitiken och storstadspolitiken utgår från

samma principer kan de förstärka varandra.

Storstadspolitiken är en viktig del i regeringens arbete för att förena en

ekologisk hållbar utveckling med en ekonomisk och social utveckling.

Detta ställer krav på att alla åtgärder analyseras utifrån hur de påverkar

såväl miljön som den ekonomiska tillväxten. Storstadspolitiken skall

utformas med utgångspunkt från att ekonomisk utveckling, social

utveckling och skydd av miljön är inbördes beroende och ömsesidigt

förstärkande delar av en hållbar utveckling.

Det är av yttersta vikt för framtiden att storstadsområdena kan fungera

som harmoniska, vackra, sjudande och internationella tillväxtcentra och

välfärdssamhällen, där människor trivs och kan känna sig hemma. Endast

så kan vi utnyttja Sveriges möjligheter för framtiden fullt ut.

3.2 Geografisk avgränsning

Begreppet storstad är inte tydligt definierat. I ett större internationellt

perspektiv kan knappast någon av de svenska stadsregionerna definieras

som storstad. De största stadsregionerna i Europa och Nordamerika har

omkring 10 miljoner invånare, och i Asien och Latinamerika finns

storstäder med upp till 20 miljoner invånare.

Å andra sidan kan en stad på 50 000 100 000 invånare fungera som

storstad i en region. Dessa städer kan i viss utsträckning uppvisa samma

problem och möjligheter som kännetecknar storstaden. Den sociala och

etniska segregationen är t.ex. ett stort problem även för städer som

Västerås, Norrköping, Jönköping, Helsingborg och Sundsvall.

När begreppet storstäder används i denna proposition är det dock

begränsat till Stockholm, Göteborg och Malmö. Dessa tre stadsregioner

har väsentligt fler invånare än övriga svenska städer, och de uppvisar

också storstadens särdrag i en helt annan utsträckning än övriga svenska

städer.

Storstäderna är i denna proposition liktydigt med storstadsregionerna

och inte storstadskommunerna. Även om kommunerna i högsta grad är

viktiga aktörer för storstadspolitiken så har storstadsregionerna en

gemensam arbets- och bostadsmarknad över kommungränserna.

Urbaniseringsprocessen och segregationsmekanismerna påverkar

regionen i sin helhet och inte endast centralkommunen.

Stor-Stockholm omfattar nästan hela Stockholms län, varför denna

proposition för enkelhetens skull utgår från länsbegreppet, bl.a. i de

statistiska beskrivningarna. I Göteborg utgår propositionen från samma

avgränsning av storstadsregionen som Storstadskommittén. Det innebär

förutom Göteborgs kommun också Mölndals, Partille, Kungälvs, Ale,

Härryda, Kungsbacka och Lerums kommuner. I Malmö avses med

storstadsregionen förutom Malmö kommun också Burlövs, Trelleborgs,

Kävlinge, Lunds, Svedala, Lomma, Staffanstorps och Vellinge

kommuner.

I vissa delar av propositionen diskuteras insatser i socialt utsatta

bostadsområden i storstäderna. I denna proposition används den

avgränsning som har gjorts av Storstadskommittén och som utgår från en

statistisk genomgång av olika bostadsområdens ekonomiska status

(Delade städer, SOU 1997:118). Det innebär att när denna proposition

redovisar statistik och åtgärder för socialt utsatta storstadsområden avses

stadsdelar inom sju kommuner: Botkyrka, Göteborg, Haninge, Huddinge,

Malmö, Stockholm och Södertälje.

3.3 Storstaden som ekonomisk miljö

Storstäderna utgör tillsammans med vissa entrepenörstäta regioner de

områden i Sverige där flest nya jobb skapas. De tre regionerna har en

bruttoregionalprodukt (BRP) per invånare som kraftigt överstiger

genomsnittet i riket . Av rikets samlade BRP svarade

Stockholmsregionen år 1993 för 24,9 procent, Göteborgsregionen för 9,6

procent och Malmöregionen för 6,5 procent. De tre stora regionerna

svarade därmed för 41 procent av landets samlade BRP.

I löpande priser ökade BRP i Stockholmsregionen med 86 procent

mellan åren 1985 och 1993, Göteborgsregionen med 68 procent och

Malmöregionen med 66 procent. Motsvarande förändring för resten av

riket var 60 procent. Tillväxten var således starkare i storstadsregionerna

än i riket i övrigt.

Sedan mitten på 1980-talet har tillväxten i Stockholmsregionen varit

dubbelt så hög som i resten av landet. Härigenom har

Stockholmsregionen till stor del burit upp den nationella tillväxten. Ett

uttryck för detta är att mellan åren 1985 och 1996 ökade landets samlade

BRP med 200 miljarder kronor i 1991 års priser. Stockholmsregionens

BRP ökade under samma period med 80 miljarder kronor, eller 40

procent av den nationella ekonomins tillväxt.

Regionen har många unika produktionsförutsättningar och en stor

anpassningsförmåga. Marknadens storlek, en väl utvecklad infrastruktur,

närhet till internationella kontaktpunkter, ett stor och diversifierat utbud

av arbetskraft är alla viktiga faktorer för kunskaps- och

forskningsintensiva företag, vilket kan förklara varför

Stockholmsregionen är lämplig lokalisering för denna typ av produktion.

Koncentrationen möjliggör specialiserad utbildning som drar till sig

företag vilket i sin tur lockar arbetskraft till regionen. Närheten till andra

liknande företag, leverantörer och kunder gör att förbättringar och

innovationer blir fler och lättare sprids. Närheten till universitet och

högskolor stimulerar samarbetet mellan företagen och de högre

utbildningsinstitutionerna.

Storstadsregionerna spelar en viktig roll i den regionala specialiseringen

Globaliseringen av ekonomin där varor, tjänster, kapital och arbetskraft

kan röra sig relativt fritt över långa avstånd och till allt lägre kostnader

begränsar handlingsutrymmet för en nationellt självständig ekonomisk

politik. För att skapa goda förutsättningar för produktion av varor och

tjänster måste politiken inriktas på åtgärder som främjar företagens

utvecklingskraft. Samtidigt som varje region måste ges möjligheter att

utvecklas utifrån de egna förutsättningarna måste

utvecklingsmöjligheterna vara likvärdiga med dem som ges i andra

länder för motsvarande regioner. Sverige deltar på ett nationellt plan i

den internationella arbetsfördelningen. Beroende på att olika typer av

näringsverksamhet ställer olika krav på det regionala resursutbudet

förekommer det även en specialisering inom landet. Storstäderna spelar

en viktig roll i detta samspel. I takt med att olika barriärer för handel

mellan länder minskar får den regionala dimensionen ökad betydelse.

Den geografiska fördelningen av industriproduktionen har varit

förhållandevis stabil över tiden. Ungefär 40 procent av industrins

produktionsvärde produceras i de tre storstäderna. Utvecklingen och

inriktningen av industriproduktionen skiljer sig dock åt mellan olika

regioner. Arbetsintensiv produktion finns i hela landet medan FoU-

intensiv industri är koncentrerad till ett fåtal ställen. Denna tendens har

förstärkts sedan 1970-talet. Stockholmsregionen dominerar med 40

procent av den FoU-intensiva produktionen. Inkluderas Linköping och

Malmö täcks 55 procent av produktionen in.

Produktionens regionala specialisering är en följd av att all produktion

inte har samma behov när det gäller produktionsförutsättningarna. För

den kunskaps- och teknikintensiva industrin är tillgång till en utvecklad

infrastruktur, kvalificerade produktionstjänster och högutbildad

arbetskraft nödvändig. Denna typ av produktion är inte lika

kostnadskänslig som den arbetsintensiva industrin, som värderar låga

kostnader på arbetskraft och fastigheter relativt sett högre. Företag som i

hög utsträckning konkurrerar med låga priser uppvisar bättre resultat i

perifera lägen än i storstäderna.

Storstadsregionerna fungerar genom sin storlek och dynamik som

motorer för övriga regioners tillväxt. Genom nätverk och

underleverantörssystem påverkas även andra regioner av utvecklingen i

storstadsregionerna. Utmaningen ligger i att få fullt genomslag av de

större regionernas tillväxt i landets övriga regioner. Detta kräver ett väl

fungerade signalsystem så att företagen uppfattar omvärldsförändringar

på ett tidigt stadium och kan anpassa sig till de nya förutsättningarna. Det

kan t.ex. handla om samverkan mellan flera mindre företag för att bredda

produktutbudet och kunskapsbasen så att de tillsammans kan leverera

hela system snarare än enskilda komponenter var för sig. Lyckas man

inte svara upp till kundernas förändrade krav ökar risken att kunderna

söker nya samarbetspartners, kanske i ett annat land.

3.4 Sysselsättning och arbetslöshet i storstadsregionerna

Under 1990-talet har alla regioner i Sverige drabbats hårt av arbetslöshet.

Det s.k. obalanstalet, dvs. andelen arbetslösa personer samt personer i

arbetsmarknadspolitiska åtgärder, har femdubblats mellan åren 1990 och

1995, från 2,6 till 12,8 procent av arbetskraften. I Stockholms län har

obalanstalet sjudubblats mellan åren 1990 och 1995 från 1,4 procent till

10 procent av arbetskraften. Stockholm har det lägsta obalanstalet i riket

såväl år 1990 som år 1995, samtidigt som man har den största

försämringen av alla län. De senaste åren har konjunkturen stärkts mer i

Stockholm än i riket som helhet och obalanstalet var år 1997 så pass lågt

som 8,5 procent. Malmöregionen har halkat ner från ett av de starkaste

länen år 1980 till ett av de svagaste år 1997, med ett obalanstal på ca 14

procent. Storlänet Västra Götaland där Göteborg ingår har hållit sig i

mitten vad gäller obalanstalen i riket och hade år 1997 ett obalanstal av

ca 12 procent.

Arbetslösheten är dock högre i städerna Stockholm, Göteborg och

Malmö än i länen. Det är framförallt Malmö stad som har mycket hög

arbetslöshet. År 1997 var den öppna arbetslösheten hela 12,8 procent,

vilket kan jämföras med rikssiffran 8,0 procent. Arbetslösheten i Malmö

var betydligt högre bland män, hela 15,3 procent, medan den var 10,2

procent bland kvinnor. Arbetslösheten var under samma period 9,5

procent i Göteborg och 7,3 procent i Stockholm. Även i Stockholm och

Göteborg, liksom för riket i helhet, är arbetslösheten högre bland män än

bland kvinnor.

Arbetsmarknadsläget är således betydligt bättre inom

Stockholmsregionen än i de två andra storstadsområdena.

Sysselsättningsgraden är också klart högst i landet i Stockholms län med

ca 76 procent av befolkningen i arbetsför ålder som är sysselsatta, vilket

kan jämföras med rikssnittet på 71 procent. Såväl Göteborg som Skåne

län ligger under snittet för riket med en sysselsättningsgrad kring 69 resp

68 procent.

Liksom för arbetslösheten är situationen något sämre beträffande

sysselsättningen i städerna än i storstadslänen. Framför allt har Malmö en

mycket låg andel sysselsatta i sin befolkning. I Malmö var

sysselsättningsgraden så låg som 63 procent för männen och 62 procent

för kvinnorna. Sysselsättningsgraden är generellt ett par procent högre

för män än för kvinnor såväl i storstadsregionerna som för riket som

helhet.

Storstadsregionerna skiljer sig från övriga landet så tillvida att man

inom regionen kan ha stora skillnader i sysselsättning och arbetslöshet. I

Storstockholms välmående villaförorter har man en sysselsättninggrad

kring 80 procent och en arbetslöshet av 3 till 4 procent. I vissa

ytterstadsområden är sysselsättningsgraden nere på 35 procent och

arbetslösheten uppe på ca 20 procent.

Även i ett internationellt perspektiv kännetecknas de svenska

storstäderna av stora skillnader i sysselsättning och arbetslöshet mellan

områden inom städerna. I en del områden var arbetskraftsdeltagandet

enbart 67 procent av arbetskraftsdeltagandet i den övriga regionen. För

övriga länder i studien var arbetskraftsdeltagandet i de fattiga

bostadsområdena mellan 91 och 96 procent av arbetskraftdeltagandet i

den övriga regionen.

3.5 Skolresultat och befolkningens utbildningsnivå i

 storstadsregionerna

Även när det gäller skolresultaten och befolkningens utbildningsnivå

återfinns mönstret att skillnaderna inom storstäderna är mycket stora och

att de områden i storstäderna som har dåliga förutsättningar ligger långt

under den genomsnittliga nivån i riket.

Det genomsnittliga medelbetyget i årskurs 9 var läsåret 1996/97 3,25 i

riket som helhet att jämföra med 3,36 för Stockholm, 3,26 för Göteborg

och 3,21 för Malmö. Av Skolverkets statistik över utbildningsresultat i

grundskolan våren 1997 framgår dock att andelen elever som saknar

betyg i två eller fler ämnen är nära dubbelt så stor i storstäderna jämfört

med genomsnittet för riket. I Stockholm saknar 6,2 procent av eleverna

betyg i två eller fler ämnen, i Göteborg 6,2 procent och i Malmö 7,3

procent medan genomsnittet för riket är 3,3 procent.

Dessa genomsnittssiffror rymmer inom sig mycket stora skillnader

mellan olika stadsdelar. I Storstadskommitténs delbetänkande Att växa

bland betong och kojor (SOU 1997:61) redovisas att år 1994 var andelen

elever som slutade grundskolan med låga eller ofullständiga betyg

omkring 20 procent i de utsatta stadsdelarna, att jämföra med 9 procent i

storstäderna i sin helhet. I Stockholms stad har man sammanställt antalet

elever som höstterminen i årskurs 9 inte når upp till godkänt betyg i

något av de ämnen som krävs för tillträde till ett nationellt

gymnasieprogram (svenska, alt. svenska som andraspråk, matematik och

engelska). Andelen elever som inte nått godkänt i något eller några av

dessa ämnen skiljer sig mellan 4 procent i den socialt starka stadsdelen

Västerled och 60 procent i den utsatta stadsdelen Rinkeby.

Befolkningens allmänna utbildningsnivå skiljer sig inte nämnvärt

mellan storstadsregionerna och riket i sin helhet. Göteborgsregionen

ligger nästan exakt på rikssnittet, Malmöregionen har en något lägre

utbildningsnivå och Stockholmsregionen en något högre genomsnittlig

utbildningsnivå i förhållande till riket i sin helhet.

Tabell 1 Befolkningens utbildningsnivå i storstadsregionerna,1997-01-01.

Andel av befolkningen med

Grundskola

Gymnasium

Högre

utbildning

Uppgift

saknas

Riket totalt

25

47

27

1

Göteborgs- och Bohuslän

24

44

30

2

Stockholms län

19

43

35

3

Skånelän

27

44

27

2

Källa: SCB Utbildningsnivå i kommunerna, länen och riket, 1997:2

Not. Med högst grundskola avses folkskoleutbildning eller grundskoleutbildning.

Med

gymnasium avses både gymnasial utbildning högst två år och längre än två år. Med

eftergymnasial utbildning avses utbildning kortare än tre år t.o.m.

forskarutbildning.

Däremot uppvisar olika områden inom storstäderna stora skillnader i

utbildningsnivå. Skillnaderna mellan två kommuner kan vara så stora

som mellan Botkyrka, där 21 procent av befolkningen har eftergymnasial

utbildning, och Täby där motsvarande siffra är 46 procent.

Även inom kommunerna är skillnaderna i utbildningsnivå mycket

stora. Inom Göteborg redovisar t.ex. Biskopsgården och Bergsjön de

lägsta utbildningsnivåerna med 11 respektive 14 procent av befolkningen

med eftergymnasial utbildning medan motsvarande siffra för Örgryte är

46 procent. Liknande skillnader finns även inom Malmö där andelen av

befolkningen med eftergymnasial utbildningsnivå i Västra Skrävlinge

församling (som bl.a. innefattar Rosengård) uppgår till 10 procent medan

motsvarande andel i Slottsstaden är 37 procent.

3.6 Storstaden som kulturell miljö

Storstaden är idag livsrum och hembygd för en tredjedel av landets

invånare och utgör därmed en viktig del av de förhållanden som bygger

upp en nationell och personlig identitet. Storstadens kulturella miljö

präglas framför allt av mångfald. I de stora städerna finns utrymme för

olika livsstilar och skilda kulturella preferenser. Toleransen för det nya

och annorlunda är oftast större än på mindre orter och ur detta uppstår en

mängd olika kulturmönster och delkulturer. Framför allt bland ungdomar

kan många delkulturer, som för en utomstående betraktare kan vara både

obegripliga och provocerande, innebära identitet, samhörighet och ett led

i deras utveckling till vuxna och självständiga individer.

Storstaden kan vara öppen och tillåtande men också anonym. För

många upplevs storstadsmiljön som lockande och välkomnande men för

andra som isolerande och hård. Anonymiteten, bristen på samhörighet

och gemenskap är mångfaldens baksida. För att motverka detta behövs

bland annat kulturella mötesplatser. Det finns ett nära samband mellan ett

rikt och mångsidigt kulturliv och ett öppet och demokratiskt samhälle.

Kulturen och konsten är vidare ett omistligt medel för att levandegöra

människans mångfald och okränkbara värde.

Den stora andelen storstadsbor som är födda eller har föräldrar som är

födda i ett annat land, har fört med sig att mångfalden av kulturer, främst

i storstäderna, har breddats. Influenser från andra länder, på grund av nya

resvanor, förbättrade kommunikationsmöjligheter och en omfattande

invandring, har gjort att de svenska storstäderna under de senaste tjugo

åren genomgått en omfattande förvandling vad gäller musikliv, teater,

konst, matkultur och umgängesvanor. Invandringen har påverkat hela det

svenska samhället och särskilt berikat storstäderna kulturellt och gjort

dem till metropoler av internationellt snitt. Den kulturella mångfalden

ökar de svenska storstädernas attraktionskraft och drar till sig

internationella lokaliseringar.

Storstaden med sina många invånare och sin sammansatta befolkning

har med bredd och variation i sitt kulturliv ett omfattande kulturutbud.

Medvetenheten om kulturens roll som drivkraft i samhällsutvecklingen

och dess betydelse för människors och företags val av bostads-

respektive etableringsort har ökat under senare år och trots det senaste

decenniets kärva ekonomiska klimat kan en viss ökning av offentliga

satsningar på kultur noteras.

Stockholm, Göteborg och Malmö har växt fram ur skilda historiska

förutsättningar. Olika sociala, ekonomiska och ideologiska strukturer har

bidragit till att ge städerna dess fysiska utformning, vilket skett i ett

kontinuerligt samspel med omlandet och omvärlden. Detta har gett

karaktär och identitet åt stadsplaner, bebyggelsemiljöer och enskilda

byggnader och anläggningar. Det har gett ett historiskt innehåll och i

stadens planmönster och bebyggelse kan samhällets utveckling och

historia avläsas. Omsorgen om de kulturvärden som har skapats av

tidigare generationer är en viktig förutsättning för att vidmakthålla och

skapa en god livsmiljö i staden.

Variationen i den successivt framvuxna bebyggelsen är värd att slå

vakt om genom att vårda det gamla och verka för kvalitet i det nya som

tillkommer. Kunskap om storstädernas historiska utveckling och

kulturvärden skall vara lätt tillgänglig för invånare och besökare, men

även för de som äger och förvaltar bebyggelsen.

Stora kulturpolitiska satsningar har redan genomförts i storstäderna. En

av de större under mandatperioden är den nya byggnaden för Moderna

museet och Arkitekturmuseet som invigdes i Stockholm i februari 1998.

Staten har även lämnat ett kraftigt bidrag till Stockholm Europas

Kulturhuvudstad 1998. Vidare har t.ex. särskilda insatser gjorts för

nationalscenerna Dramaten och Operan. Ett nytt musikcentrum har

inrättats för Rikskonserter vid Nybrokajen i Stockholm. Inom

bildkonsten har nya institutioner med statligt stöd, t.ex. Färgfabriken och

Skulpturens Hus, etablerats i huvudstaden. I Göteborg har Stadsteatern

och Folkteatern erhållit särskilda statliga medel under år 1998 för att

upprätthålla den konstnärliga nivån på verksamheten. Där kommer även

det nya statliga Världskulturmuseet att ha sitt säte.[REDACTED_EFTERNAMN] Teater, som är

verksam i förorten Angered, har fått ett nationellt uppdrag att utveckla

barn- och ungdomsteatern under tre år. I Malmö har Malmö Musikteater,

Malmö Dramatiska teater och Malmö symfoniorkester i likhet med

institutionerna i Göteborg erhållit särskilda statliga medel under år 1998.

Projektet Mazettifabriken i Malmö har fått statliga bidrag och till dess

centrala grupper hör det uppmärksammade Dramatiska teaterkompaniet.

3.7 Storstaden som ekologisk miljö

Bebyggelseutveckling har sedan femtiotalet inneburit en utglesning av

stadsbygden och en uppdelning av dess funktioner på olika områden.

Storstäderna har omvandlats till storstadsregioner. Miljonprogrammets

bostadsområden i storstadens ytterområden gjorde det möjligt att klara

efterkrigstidens urbanisering utan framväxt av slumområden och

möjliggjorde en stor befolkningsökning i storstadsområdena utan att i

stort sett några bostäder har tillkommit i stadens centrala delar. Bilen och

utbyggnaden av kollektivtrafik har varit en förutsättning för denna

utveckling.

Luften i de svenska tätorterna har blivit bättre de senaste 15 åren

genom utbyggnad av fjärrvärme, installation av reningsutrustning och

övergång till svavelfattig olja. Trots förbättringar i luftkvaliteten har

antalet människor som har allergier eller astma mer än fördubblats.

Någon tillfredsställande förklaring till detta har dock inte kunnat ges.

Den utspridda bebyggelsestrukturen och den uppdelade staden har

inneburit ett kraftigt ökat transportbehov. Det ökade transportarbetet har

lett till att trafiken i dag är den största källan till luftföroreningar i

tätorter. Andra källor till utsläpp av hälsopåverkande luftföroreningar i

tätorter är lokaluppvärmning och industriella utsläpp.

Luftföroreningar från trafiken kan påverka människors hälsa på flera

olika sätt. I första hand drabbas luftvägarna, astmatiker och barn är de

känsligaste grupperna. Vissa ämnen medverkar till uppkomst av cancer.

Allergiska besvär misstänks kunna förvärras av luftföroreningar. Hos

vissa känsliga grupper har akuta dödsfall kunnat observerats efter

exponering av partiklar.. Vägtrafiken är också den största

bullerstörningskällan i storstadsmiljön. Boende längs hårt trafikerade

trafikleder i tätorter är särskilt utsatta för bullerstörningar. Trafiken ger

också störningar i parker och grönområden. Flygplatser i eller i

anslutning till staden utgör också en stor bullerkälla.

En stadsplanering där bilinnehav är en förutsättning för att kunna ta del

av stadens utbud medför inte bara påfrestningar på miljö och människors

hälsa och välbefinnande, utan kan också ge negativa sociala

konsekvenser för den del av befolkningen som inte har tillgång till bil.

Därtill kommer svårigheter för människor, djur och växter att passera de

barriärer som större vägar utgör.

Städernas energianvändning avser bl.a. transporter, industriproduktion

och uppvärmning av hushåll och kontor. Användningen av icke

förnybara energikällor leder till klimatförändringar, luftföroreningar och

följdproblem för miljön och för människors hälsa och kan utgöra ett

allvarligt hot mot en hållbar utveckling.

Avfallshanteringen är ett särskilt problem i storstäder och tätorter.

Ökad återanvändning och återvinning krävs för att uppnå en bättre

resurshushållning och för att minska avfallsmängderna. Avfallet

innehåller också i vissa fall gifter som kan läcka ut i naturen med risk för

allvarliga störningar i miljön som följd. Avfallsdeponeringen innebär

dessutom i sig ett volymmässigt och estetiskt problem i landskapet och

skapar ofta konflikter vid markanvändningen, främst i och i anslutning

till tätorterna.

Den ekologiskt hållbara storstaden

Storstäderna är viktiga för omställningen till ett hållbart samhälle. Den

stora befolkningen och den täta bebyggelsen erbjuder stora möjligheter

för hållbara lösningar i exempelvis trafik-, energi- och bostadsfrågor. För

att en ekologisk omställning av Sverige skall lyckas är det av största vikt

att storstädernas potentiella ekologiska fördelar utnyttjas.

Det ekologiska perspektivet handlar om resurshushållning, kretslopp,

återvinning och försiktighet. Att bygga ekologiskt i tät stadsbygd är en

utmaning. De nya krav kan komma att ställas på transporter, distribution

och kommunalteknik måste anpassas till nya krav. Lösningar som bygger

på naturliga kretslopp måste komma fram. Ett ekologiskt synsätt måste

komma tidigt i planeringen. Storstaden har samtidigt speciella

förutsättningar för långsiktiga investeringar i storskaliga system för

hantering av energi, vatten, avlopp och avfall. Systemen är ofta

sammanvävda med varandra och är ytsnåla, energisnåla och utnyttjar

avancerad reningsteknik.

En storstad är mer eller mindre beroende av sitt omland för sin

försörjning med föda, energi, vatten m.m. och för avsättning av

restprodukterna. Dessa måste, genom att bli bättre sorterade och renare

från miljögifter, i framtiden i högre grad kunna återföras och återvinnas i

slutna kretslopp. Möjligheten till effektiva och miljövänliga transporter

för det som inte kan tillvaratas lokalt måste beaktas.

Närheten till parker och naturområden är av stor betydelse för

livskvaliteten i storstäderna. I många av våra städer finns centrala park-,

natur- och rekreationsområden bevarade som inte bara har stora natur-

och kulturvärden utan också ger möjlighet att bibehålla det nära

samspelet mellan stadsbebyggelsen och landskapet. I Stockholm har en

nationalstadspark inrättats för att stadens centrala parklandskapet och

naturmiljö skall kunna skyddas. Att värna och utveckla de stadsnära

grönområdena och deras samband med större sammanhängande

naturområden är viktigt inte bara ur miljö- och rekreationssynpunkt utan

även för den biologiska mångfalden.

Trafik i storstadsregionerna

Resvanorna varierar i landet. I storstäderna finns ett mer välutvecklat

resande med kollektivtrafik än på andra håll i landet. 60 procent av de

lokala och regionala bussresorna, samtliga tunnelbaneresor och den

övervägande delen av spårvagnsresorna i landet sker i storstäderna. Även

tågresandet sker till stor del inom de tre storstadsregionerna. Endast 9

procent av resor med regionaltågtrafik sker utanför storstadsområdena. I

Stockholmsregionen sker hela 70 procent av resorna till och från arbetet

med kollektivtrafik.

Det bör dock påpekas att resvanorna i hög grad även skiljer sig åt inom

storstäderna. Enligt en undersökning av Stockholms läns landstings

regionplane- och trafikkontor svarar den tiondel av befolkningen som

reser mest med bil i Stockholms län för 60 procent av trafikarbetet med

bil men bara för 2 procent av resandet med kollektivtrafik. Förhållandet

är det motsvarande för den tiondel av befolkningen som åker mest

kollektivtrafik. De svarar för mer än 60 procent av det totala

kollektivtrafikresandet och bara 2 procent av trafikarbetet med bil.

Storkonsumenterna av biltrafik och kollektivtrafik reser i genomsnitt 76

km respektive 50 km per dag med sitt transportmedel.

Den typiske storkonsumenten av bilresor är en förvärvsarbetande,

heltidsanställd man med hög inkomst. Storkonsumenterna av bilresor bor

oftare än andra i villa eller radhus och har oftare flera bilar. Typiska

storkonsumenter av kollektivtrafik bor oftare i lägen med bättre

kollektivtrafikförsörjning men inte i innerstaden. De saknar oftare än

andra tillgång till bil i hushållet. Med tanke på biltrafikens stora

miljöpåverkan så är det av nationellt intresse att andelen resande med

kollektivtrafik i städerna kan ökas ytterligare.

Ett av de större folkhälsoproblemen i Sverige är de dödsfall och

allvarliga personskador som uppstår till följd av trafikolyckor. Ungefär

en tredjedel av dödsfallen och två tredjedelar av de allvarliga skadefallen

i trafiken sker inom tätbebyggda områden. Starka hälso- och

trafiksäkerhetspolitiska skäl talar för att på olika sätt begränsa trafikens

skadeverkningar.

3.8 Storstaden som social miljö

Storstaden som social miljö präglas av ovanligt stora skillnader mellan

olika grupper, av en stor mångfald och av en lösare social struktur än

andra delar av landet.

Invånarnas inkomster i de tre storstadsregionerna är som genomsnitt

något högre än i riket som helhet. Den genomsnittliga sammanräknade

inkomsten i Stockholm ligger på 170 500 kronor per år, för Göteborg på

154 300 kronor per år medan Malmö ligger på riksgenomsnittet på

147 100 kronor per år. Inkomstklyftorna inom städerna är dock enorma.

Den genomsnittliga medelinkomsten per invånare i Stockholmsförorten

Rinkeby ligger på 78 200 kronor per år, att jämföra med 283 500 kronor i

området runt Karlaplan. I Göteborg varierar medelinkomsten mellan

65 000 kronor per år i stadsdelen Hjällbo och 240 000 kronor per år i

stadsdelen Hovås. Liknande klyftor finns också i Malmö. De rikaste

stadsdelarna har alltså mellan tre och fyra gånger så höga

medelinkomster som de fattigaste.

Ett annat uttryck för segregationen är skillnader i

arbetsmarknadsdeltagande. Förvärvsfrekvens är egentligen ett bättre mått

på delaktigheten på arbetsmarknaden än arbetslösheten.

Förvärvsfrekvens mäter hur stor andel av befolkningen i arbetsför ålder

som förvärvsarbetar eller söker arbete. Den genomsnittliga

förvärvsfrekvensen för Stockholmsregionen är något högre än i riket som

helhet, medan Göteborg och Malmö ligger något under rikssnittet.

Skillnaderna inom städerna är dock mycket stora. I Stockholm har

Rinkeby den lägsta förvärvsfrekvensen av alla stadsdelar med 33 procent

och Västerled har stadens högsta förvärvsfrekvens med knappt 79

procent. I Malmö har stadsdelen Rosengård en förvärvsfrekvens på 32

procent att jämföra med Västra Innerstadens 81 procent. I Göteborg är

skillnaden stor mellan stadsdelen Hjällbo med 32 procent i

förvärvsfrekvens och Hovås med 93 procent. Kvinnorna i de utsatta

stadsdelarna har genomgående en något lägre förvärvsfrekvens än

männen.

Storstäderna präglas av en annorlunda befolkningssammansättning

med större rörlighet och lösare sociala strukturer än andra orter. Den

årliga omflyttningen inom storstadsregionerna är betydande. Som

exempel kan nämnas att inte mindre än 153 794 (av totalt ca 700 000 )

stockholmare flyttade under år 1995. Drygt 80 000 flyttade in eller ut

över kommungränsen, resten flyttade inom stadens gränser. Andelen

personer som under året flyttat in eller ut ur kommunen eller inom

kommunen var år 1996 23,3 procent för Göteborgs kommun, 22,9

procent för Malmö kommun och 21,7 procent för Stockholms kommun,

att jämföra med 17,1 procent för riket i genomsnitt.

Storstäderna präglas också av en mycket hög andel ensamhushåll och

en mycket hög andel ensamstående föräldrar med barn. År 1995 var

andelen barnhushåll bestående av en ensamstående förälder 32,5 procent

i Stockholmsregionen, 27,5 procent i Malmöregionen och 26,8 procent i

Göteborgsregionen, att jämföra med 20,7 procent i övriga delar av riket

(SCB Hink 1996). Här är skillnaderna inom storstadsregionerna

betydande. I Storstadskommitténs rapport Delade städer (SOU 1997:118)

redovisas att i stadsdelar med mycket hög eller extremt hög inkomst

består ca 10 procent av barnhushållen av en ensamstående förälder.

Motsvarande siffra i stadsdelar med mycket låg eller extremt låg inkomst

är ca 30 procent. Den helt övervägande delen av de ensamstående

föräldrarna är kvinnor.

Befolkningens genomsnittliga ålder skiljer sig inte så mycket åt mellan

storstadsregionerna och riket i sin helhet. Däremot är ålderssegregationen

inom storstadsregionerna betydande. De mest utsatta bostadsområdena är

mycket barnrika. Andelen barn och ungdomar under 25 år uppgår i

genomsnitt till över 40 procent av befolkningen, att jämföra med 25 35

procent i övriga områdestyper (SOU 1997:118). En annan siffra som

visar på samma fenomen är att 36 procent av samtliga barn och

ungdomar i storstadsregionerna växer upp i områden med mycket låga

eller extremt låga inkomster. Detta skall jämföras med att dessa

stadsdelar totalt endast har 18 procent av storstadsregionernas

befolkning. Dessa demografiska fakta visar tydligt att en mycket stor del

av storstädernas framtida vuxna befolkning kommer att ha vuxit upp i de

fattigaste stadsdelarna. Det innebär också att dagens uppväxtvillkor för

barn och ungdomar i de utsatta stadsdelarna är mycket avgörande för

storstadsregionernas framtid.

Storstadsregionerna har en betydligt mer blandad befolkning med

avseende på ursprungsland än resten av riket. Andelen utlandsfödda

invånare är 16,8 procent i Stockholmsregionen, 13,8 procent i

Göteborgsregionen och 15,5 procent i Malmöregionen att jämföra med

10,7 procent i riket som helhet. De mest utsatta stadsdelarna har ännu

högre andelar utlandsfödda, i genomsnitt 53 procent. Andelen barn och

ungdomar med utländsk bakgrund (dvs. någon av föräldrarna födda

utomlands) i de mest utsatta stadsdelarna är så hög som 85 procent att

jämföra med 28 procent i storstadsregionerna som helhet (Tre städer

SOU 1998:25).

Storstadsregionernas bostadsbestånd och därmed invånarnas boende

skiljer sig också en del från riket i övrigt. Betydligt fler lägenheter i

storstäderna finns i flerbostadshus (75 procent) att jämföra med 30

procent i övriga riket. Av storstädernas lägenheter i flerbostadshus är 71

procent hyresrätter och 29 procent bostadsrätter. 50 procent av

storstädernas hyreslägenheter ägs av allmännyttiga bostadsföretag och 50

procent är privatägda. I de socialt utsatta stadsdelarna ägs den

övervägande delen av lägenheterna av de allmännyttiga bostadsbolagen.

Storstäderna har den i särklass högsta andelen socialbidragsberoende,

dvs. personer som är helt eller delvis beroende av socialbidrag för sin

försörjning. Under nittiotalet har socialbidragskostnaderna näst intill

tredubblats i de tre storstadsregionerna.

Diagram 1: Socialbidragskostnader 1991 97 i kronor per invånare. Jämförelse

Stockholm, Göteborg, Malmö och riket.

Källa: Svenska kommunförbundet samt respektive kommun

Arbetslösheten har stor betydelse när det gäller socialbidragstagandet

men arbetslöshetens betydelse varierar över tid och med

konjunkturförhållanden. Arbetslösa som blivit hänvisade till socialbidrag

är ofta personer som inte hunnit kvalificera sig för

arbetslöshetsersättning. Det är framförallt flyktingar, ungdomar och

andra med svårigheter att ta sig in på arbetsmarknaden som blir beroende

av socialbidrag för sin försörjning. Även sociala och medicinska problem

hos människor, t.ex. missbruk, psykiska problem, andra hälsoproblem

eller sociala problem kan ha betydelse för socialbidragsberoende.

Socialbidragstagare har sämre levnadsförhållanden än andra

låginkomsttagare, sämre hälsotillstånd , svagare position på

arbetsmarknaden och är mer utsatta för våld. Det betyder att de i större

utsträckning än andra låginkomsttagare har andra problem än bara

ekonomiska.

Storstäderna har den högsta andelen hushåll med socialbidrag och det

högsta genomsnittliga bidraget per hushåll. I glesbygdskommuner är

andelen socialbidragstagare lägre men istället har fler människor

ersättning från det generella socialförsäkringssystemet såsom

förtidspension eller arbetslöshetsersättning. Som storstadskommittén

visat så är andelen socialbidragstagare särskilt högt i storstädernas utsatta

områden. Skillnaden mellan de olika bostadsområden är emellertid stor.

Huvuddelen av socialbidragskostnaderna betalas av kommunerna.

Statlig ersättning utgår emellertid för mottagandet av flyktingar och vissa

andra utlänningar. Kommunerna får en schabloniserad ersättning för

varje mottagen flykting och annan utlänning som omfattas av

flyktingmottagandet.

3.9 Otrygghet och kriminalitet i storstadsregionerna

Under perioden 1950 1996 har antalet polisanmälda brott i Sverige ökat

från ca 200 000 till ca 1 200 000 brott per år. Under 1990-talet har den

anmälda brottsligheten legat på en relativt stabil nivå, men sett under den

längre period som efterkrigstiden utgör rör det sig om en ökning med 500

procent. Förklaringen till denna ökning står främst att finna i vissa

strukturella faktorer som vi har gemensamt med övriga västeuropeiska

länder. Den kraftiga förbättringen av människors levnadsnivå och en

förändrad livsstil medförde en likaledes kraftig ökning av antalet

brottstillfällen. Urbaniseringen ökade anonymiteten och minskade

därmed den sociala kontrollen människor emellan. Normsystemen

förändrades liksom familjens och skolans roll.

Brottsligheten har dock ökat olika mycket i olika delar av landet. I ett

längre perspektiv har brottsökningen varit större i storstadsregionerna än

i övriga områden, även om hänsyn tas till skillnader i

befolkningstillväxten. Antalet anmälda brott mot brottsbalken var år

1996 hela 60 procent högre i de tre storstadslänen än i övriga landet

(15 565 i jämförelse med 9 734 brott per 100 000 invånare).

Även inom städerna, och det gäller särskilt för Stockholm, Göteborg

och Malmö, finns stora skillnader i brottsnivå. Vissa bostadsområden är

således mer utsatta än andra. Dessa skillnader kan till stor del förklaras

av boendesegregationen och dess sociala konsekvenser. Vidare pekar

utvecklingen mot att skillnaderna i brottsnivå mellan olika stadsdelar

tenderar att öka. I de områden där brottsligheten redan är hög, ökar

brottsligheten snabbare än i andra delar av staden.

I Storstadskommitténs betänkande Tre städer (SOU 1998:25) visas att

invånarna i storstädernas utsatta stadsdelar i större utsträckning utsätts

för våld och skadegörelse än övriga storstadsinvånare.

Tabell 2: Utsatt för brott, 1994/95 16 74 år

Procent

Utsatta stadsdelar

Övriga stadsdelar

Utsatt för något våld eller hot om våld

11,2

9,4

Utsatt för våld som vållade kroppsskada

3,5

2,6

Utsatt för våld som krävde läkarbesök

2,1

1,2

Utsatt för stöld eller skadegörelse

42,1

34,6

 i lägenheten

18,5

11,8

 av bil

12,5

14,0

Förekomsten av skadegörelse i bostadsområdet

ja, mycket vanligt

18,3

4,6

ja, ganska vanligt

17,9

10,1

Källa: SCB, ULF

Detta är en mycket oroande utveckling. Hög brottslighet och otrygghet i

ett område följer hand i hand med en ökad omflyttning av invånarna,

vilket starkt motverkar eventuella försök att skapa en känsla av

delaktighet och social stabilitet. De som har ekonomiska och andra

möjligheter flyttar därifrån och området kommer efterhand att domineras

av resurssvaga människor med olika slags sociala problem.

Om inga åtgärder vidtas är risken stor att vi hamnar i en etnisk,

ekonomisk och social segregationsspiral som i slutänden kan leda till

strängt uppdelade städer. Erfarenheterna från många nordamerikanska

och västeuropeiska städer är skrämmande. I den anglosaxiska

kriminologiska litteraturen används i dessa sammanhang begreppet

övertippningseffekt, vilket innebär att det finns en utvecklingspunkt där

ett område uppfattas som bortom all räddning. I Sverige har vi inte

kommit dithän att vissa stadsdelar har gått förlorade, men erfarenheterna

från andra delar av världen visar att om inget görs finns till slut små

möjligheter att vända riktning på utvecklingen.

3.10 Demokrati och delaktighet i storstaden

Storstäderna kännetecknas av att de har ett mer mångfacetterat och

specialiserat fritidsutbud än övriga delar av landet. Denna utveckling har

bidragit till att de traditionella folkrörelserna har tappat mer mark i

storstadsregionerna än i övriga riket. Om man utgår från medlemskap i

traditionella folkrörelser och politiska partier som ett mått på politiskt

engagemang så ter sig framtidsbilden mörk. Så har t.ex. de politiska

partierna i landet som helhet tappat i medlemskap så att de nu organiserar

9 procent av den vuxna befolkningen mot 15 procent för tio år sedan.

Bland ungdomar 16 24 år har andelen medlemmar i politiska partier

sjunkit från 11 procent år 1980 till 4 procent år 1994. Nu vet vi att det

politiska engagemanget delvis tar sig nya former i enfrågerörelser,

kampanjer och aktionsgrupper men också i direkt ansvarstagande i

brukarkooperativ av olika slag. Det innebär en stor utmaning för det

demokratiska systemet att kunna ta tillvara detta engagemang inom

ramen för det parlamentariska systemet.

Om man studerar valdeltagandet i storstäderna i sin helhet ligger det

något under genomsnittet i riket. I kommunalvalen år 1994 var t.ex.

valdeltagandet i Stockholm 81,2 procent, Göteborg 81,2 procent och

Malmö 80,9 procent att jämföra med 84,4 procent i riket i sin helhet.

Inom städerna är skillnaderna mycket stora. I kommunalvalet år 1994 var

valdeltagandet i stadsdelen Rinkeby i Stockholm 53,1 procent,

motsvarande siffra för stadsdelen Västerled var 87,1 procent. I Göteborg

varierade valdeltagandet från 60 procent i Hjällbo till 92,6 procent i

Hovås. I Malmö är skillnaden stor mellan 43 procent i delar av

Rosengård och 90 procent i delar av Västra Innerstaden.

I undersökningen av levnadsförhållanden (ULF) år 1996 har SCB ställt

frågor om medlemskap och aktivitet i politiska, fackliga och andra

organisationer.

Tabell 3. Medborgerliga och politiska aktiviteter i riket i jämförelse med

storstadsregionerna procent av vuxen befolkning

Aktivitet

Riket

Stockholm

Göteborg

Malmö

män

kvinnor

män

kvinnor

män

kvinnor

män

kvinnor

Medlem i parti

11

9

8

6

9

5

6

4

Aktiv i parti

3

2

3

1

1

1

1

1

Delt i politiskt möte

6

4

6

2

6

3

3

1

Medlem. i

fackförening eller

liknande

81

85

69

73

77

80

71

82

Aktiv i fackförening

eller liknande

12

10

9

7

14

8

8

15

Medlem i annan

förening

68

62

66

59

71

63

66

56

Källa: SCB- ULF 1996

3.11 Segregationen i storstäderna

I den bild som här ovan tecknats av storstadsregionerna framträder de

svenska storstäderna som ekonomiskt, socialt, etniskt och demografiskt

segregerade städer.

Sveriges historia är intimt sammankopplad med skeenden i övriga

Europa och världen. Det som vi idag kallar det svenska samhället, den

svenska kulturen och det svenska språket är vid en närmare analys

produkten av århundradens kontakter med andra samhällsbildningar,

kulturer och språk. Intensiteten i utbytet har varierat genom åren, främst

på grund av strukturella faktorer som nya produktionsmetoder och

kommunikationer. Migrationsströmmarna mellan olika delar av världen

har också berott på strukturomvandlingar. Det finns förmodligen ingen

period i den mänskliga historien under vilken strukturomvandlingen har

gått så fort som just nu.

Om man skall förstå den växande segregationen i Europas storstäder

måste man ha ett internationellt och historiskt perspektiv. Segregationens

grundläggande orsaker står alltså att finna i den pågående

strukturomvandlingen, i vilken stora mängder människor frigörs från

produktionen och blir i ekonomisk mening obehövda. I denna situation

drabbas i första hand de grupper som står längst bak i kön, dvs. de som

har minst anknytning till arbetsmarknaden och till samhället. För

personer med utländsk bakgrund tillkommer också ett hinder i form av

medveten eller omedveten diskriminering på arbetsmarknaden.

Arbetsgivare tenderar att välja det kända framför det okända. Kontakter

är ofta viktigare än kompetens. Så länge som många människor står utan

arbete kommer det att vara mycket svårt att komma åt den etniska eller

sociala segregationen.

Segregationen i storstäderna beror således inte på byggandet av

storskaliga bostadsområden under miljonprogrammets dagar, även om

dessa i dag är en del av problemet. Segregationen finns i alla större

internationella städer, och den finns i stadskärnor likväl som i förorter.

Den är allra starkast i de städer där man inte vidtagit några offentliga

åtgärder för att lösa bostadsbristen och där den sociala välfärden varit

eftersatt.

Segregationsbegreppet

Segregation kan definieras som geografisk separation mellan olika

befolkningsgrupper (definierade utifrån ekonomiska, sociala, etniska

eller demografiska karakteristiska). Den fysiska separationen uppfattas

också som en manifestation av social distans mellan olika

befolkningsgrupper. Segregationen är dock ingen enkel företeelse.

Tvärtom har den flera dimensioner. Dessa dimensioner ekonomiska,

sociala, etniska och demografiska måste studeras för att

segregationsprocessen skall kunna förstås. Helheten är viktig men olika

dimensioner måste hållas isär. I många fall framträder de olika

dimensionerna tillsammans.

När det gäller ekonomisk segregation kan man konstatera att

förändringarna när det gäller ekonomisk status inte varit stora relativt

sett för majoriteten av bostadsområdena i storstadsregionerna under

perioden 1985 1994. Men det finns flera områden och framförallt bor

det fler invånare i dessa områden där en sänkning av den ekonomiska

statusen har skett jämfört med områden som har fått se sin ekonomiska

status höjd. Samtidigt har den ekonomiska segregationen blivit mer

påtaglig.

En analys av förändringar av socialbidragstagandet visar att de

områden som hade hög andel socialbidragstagare år 1985 också hade en

hög andel socialbidragstagare år 1993. Det handlar om en mycket klar

och tydlig permanent struktur. Det är i för sig inte överraskande att

andelen socialbidragstagare följer inkomststrukturen i

storstadsregionerna. Men oavsett detta kan man konstatera att det rör sig

om stora skillnader mellan olika områdestyper. Den genomsnittliga

andelen socialbidragstagare i områden med mycket låga och extremt låga

inkomster låg kvar på en hög nivå år 1990 trots att den svenska

ekonomin i slutet av 1980-talet befann sig på konjunkturtoppen och det

rådde mer eller mindre full sysselsättning.

Utvecklingen av andelen socialbidragstagare är även en viktig

indikator på sociala problem. Enligt vissa uppskattningar hade omkring

en tredjedel av socialbidragstagarna under 1980-talet missbruksproblem.

Socialbidragstagare hade också sämre sociala relationer än övriga.

Socialbidragstagarnas sociala isolering kunde utläsas utifrån det faktum

att de i större utsträckning än befolkningen i övrigt var rädda att gå ut och

att de hade färre kontakter med nära släkt. Generellt sett är andelen

socialbidragstagare också högre bland utrikes födda än bland den infödda

befolkningen. Huvudförklaringen är att gruppen utrikes födda i

genomsnitt har lägre inkomster än den infödda befolkningen. Andelen

socialbidragstagare bland infödda svenskar är mycket hög i de mest

utsatta områdena i storstäderna. Den genomsnittliga andelen

socialbidragstagare av den infödda befolkningen i de mest utsatta

områden är 20 gånger högre än i områden med extremt hög inkomst. Det

fanns alltså ett starkt och positivt samband mellan andelen

socialbidragstagare och andelen socialbidragstagare av den infödda

befolkningen.

Sammanfattningsvis visar utvecklingen av andelen socialbidragstagare

att den sociala segregationen är mycket påtaglig i storstadsregionerna. De

slutsatser, som man kom fram till när det gäller den ekonomiska

segregationen, är giltiga också när det gäller den genomsnittliga andelen

socialbidragstagare i olika bostadsområden. Det är alltså framförallt

bostadsområden med mycket låga inkomster och extremt låga inkomster

som avviker kraftigt i förhållande till andra bostadsområden i

storstadsregionerna.

Skillnader i folkhälsa

Både svenska och internationella studier visar att hälsa följer den

socioekonomiska klasstillhörigheten. Därmed är det ganska naturligt att

förvänta sig dålig hälsa i de utsatta områdena i storstäderna. Den

självupplevda hälsan är således sämre i de utsatta områdena än i andra

områden i storstadsregionerna. Den åldersstandardiserade andelen

förtidspensionärer är mer än fem gånger så hög i de fattigaste

bostadsområdena som i de rikaste. Mellan åren 1984 och 1993 ökade den

åldersstandardiserade andelen förtidspensionärer i låginkomstområdena

med 20 procent och år 1993 var den 50 procent högre än genomsnittet i

regionen. Den åldersstandardiserade andelen långtidssjukskrivna är tre

gånger större i de fattigaste bostadsområdena än i de rikaste. Den höga

andelen långtidssjukskrivna av alla sjukpenningförsäkrade visar att de

som bodde i de socialt och ekonomiskt mest utsatta områdena hade dålig

hälsa. Detta kan tolkas som att det inte bara var de som stod utanför och

inte hade något arbete som mådde dåligt, utan också de som hade ett

arbete var ofta sjuka. Allt detta visar att befolkningen i bostadsområden

med låga inkomster har dålig hälsa.

Den etniska segregationen

Vissa bostadsområden brukar beskrivas som etniskt segregerade. Om

man ser till andelen personer med utländsk bakgrund har denna

visserligen ökat i alla typer av bostadsområden, både mellan åren 1985

och 1990 och mellan åren 1990 och 1994. Ökningen har dock varit störst

i områden med mycket låga respektive extremt låga inkomster. Om man

ser till det totala antalet personer med utländsk bakgrund framträder

emellertid en annan bild. Som framkommit bland annat i

Storstadskommitténs första delbetänkande Att röja hinder (SOU1995:42)

är det nämligen inte de mest utsatta områdena som det stora flertalet bor.

I Sverige förekommer inte, som i andra länder, etnisk segregation i den

bemärkelsen att en enskild etnisk grupp dominerar ett visst

bostadsområde. I de områden som ofta beskrivs som etniskt segregerade

bor ofta människor med sitt ursprung i många olika länder och kulturer

tillsammans. Det tycks inte heller finnas någon stark önskan bland

personer med utländsk bakgrund att bo etniskt segregerat. Tvärtom finns

studier som visar motsatsen. Det är således tveksamt om det är riktigt att

tala om Sverige som etniskt segregerat. Flera studier visar i stället att

segregationen i första hand är en klassfråga.

Den demografiska segregationen

Med demografisk segregation menas i detta sammanhang skillnader i

befolkningsstrukturen. Den genomsnittliga andelen ensamföräldrar av

alla barnhushåll var högst år 1990 i områden med mycket låga inkomster.

Mönstret när det gäller andelen ensamföräldrar sammanfaller i stort sett

med tidigare beskrivna ekonomiska, sociala och etniska förhållanden. Ju

högre andel höginkomsttagare desto lägre andel ensamföräldrar.

Kvoten mellan andelen barn/ungdomar och pensionärer var högst i

områden med extremt låg inkomst. Detta sammanfaller med att andelen

äldre än 64 år är lägst i bostadsområden med extremt låg inkomst och att

andelen barn och ungdomar (0 24 år) är högst i de socialt och

ekonomiskt mest utsatta områdena. I dessa områden bodde nästan fem

gånger så många barn/ungdomar som pensionärer. Den största

förändringen under perioden 1985 1994 skedde däremot i

höginkomstområdena. Där minskade kvoten under hela perioden.

Minskningen var ett resultat av både fallande andel barn/ungdomar och

ökande andel pensionärer. I områden med extremt hög inkomst minskade

kvoten med hela 21 procent under perioden 1985 1994. Det var

framförallt den starkt ökade andelen pensionärer i dessa områden som

påverkade kvoten negativt.

Segregationen och arbetsmarknaden

Många studier visar att invandrare och ungdomar (de grupper som

försöker etablera sig på arbetsmarknaden) är mest utsatta på dagens

svenska arbetsmarknad. Dessutom är de sällan berättigade till

arbetslöshetsersättning. Men även ungdomar och invandrare som inte är

direkt drabbade av arbetslösheten befinner sig i en otrygg situation, dvs.

får oftast nöja sig med tillfälliga anställningar. Vidare får personer med

omfattande sjukskrivningar allt svårare att återkomma till

arbetsmarknaden när sjukskrivningen upphört. Det faktum att andelen

långtidssjukskrivna är tre gånger större i de fattigaste än i de rikaste

bostadsområdena visar också att utsorteringsmekanismer som verkar på

arbetsmarknaden i stort sett bestämmer segregationen (dvs. de som

stängs ute hamnar i samma bostadsområde).

Slutsatser

I stora drag skulle man kunna sammanfatta beskrivningen av

segregationsprocesserna under de senaste tio åren i följande slutsatser:

 i storstäderna sammanfaller ekonomisk, social, etnisk och

demografisk segregation,

 segregationen i storstäderna är i första hand en ekonomisk och social

segregation och inte en etnisk segregation (på etniska grunder),

 det finns tendenser till att segregationen i storstäderna handlar om

klasskillnader mellan de som är etablerade på arbetsmarknaden (och

därmed också i välfärdssystemet) och en utanförståendeklass.

 när det gäller segregationen i samhället kan man dra slutsatsen att den

har existerat under hela den studerade perioden, men att den har blivit

mer påtaglig under de senaste åren. Sambandet mellan utanförskapet

och ekonomiska förutsättningar är mycket tydligt.

3.12 Internationella erfarenheter av segregation

Segregationens mekanismer är i stort sett desamma i alla moderna

storstäder. Trots problemen i de svenska storstäderna har vi en

jämförelsevis bättre situation än de större engelska, tyska och franska

städerna och en ojämförligt bättre situation än de amerikanska

storstäderna. De socialt utsatta områdena i dessa städer präglas av:

 extremt hög arbetslöshet. Det finns exempel på bostadsområden i

England och USA där mer än tre fjärdedelar av den arbetsföra

befolkningen står utanför arbetsmarknaden. Generationsarbetslösheten

är också tydlig barn till arbetslösa ärver föräldrarnas utanförskap.

 utbrett missbruk av alkohol och narkotika

 extremt hög kriminalitet, våld, prostitution och en utvecklad

gängbrottslighet

 ovärdiga uppväxtvillkor för många barn

 mycket lågt förtroende för det demokratiska systemet. Valdeltagandet

ligger ofta långt under hälften av de röstberättigade.

I slutänden av segregationsspiralen finns med andra ord ett uppdelat

samhälle; det som många kallar för två-tredjedelssamhället. Det är ett

samhälle som inte endast innebär svåra livsvillkor för de grupper som

står utanför det etablerade samhället. Det innebär också att de övriga

kommer att drabbas av otrygghet och kriminalitet. När de sociala

spänningarna blir tillräckligt starka i samhället kommer de väletablerade

grupperna behöva att ägna allt mer resurser åt att skydda sig och sin

egendom. Starkt segregerade städer är också mycket slutna och

övervakade städer.

I Storstadskommitténs rapport Delade städer (SOU 1997:118) refereras

några internationella studier av segregation i storstäderna. Några

slutsatser kan dras av de internationella studierna:

 i förhållande till andra OECD-länder har Sverige inte fullt så tunga

segregationsproblem, även om utvecklingen går i samma riktning

 i de mest utsatta storstadsstadsdelarna har Sverige en mycket hög

andel invandrare (högst av alla OECD-länder).

 arbetskraftsdeltagandet i de fattiga stadsdelarna i Sverige är mycket

lågt, i synnerhet i relation till arbetskraftsdeltagandet i nationen som

helhet.

 i de fattiga stadsdelarna i Sverige finns en ovanligt tydlig

koncentration av grupper som har svårt att etablera sig på

arbetsmarknaden; invandrare, ungdomar och ensamstående föräldrar

men också av långtidssjukskrivna och andra grupper som har

svårigheter att komma tillbaka på arbetsmarknaden.

I Storstadskommitténs slutbetänkande Tre Städer (SOU 1998:25)

refereras olika nationella och lokala åtgärdsprogram mot segregationen

som har genomförts i bl.a. Frankrike, Storbritannien och Nederländerna.

I Frankrike har stora program mot segregationen genomförts under 1980-

och 90-talen. Regeringen har till och med inrättat ett eget ministerium för

social integration. Förutom de program för social och fysisk upprustning

av utsatta och nerslitna bostadsområden som har genomförts sedan 1980-

talet inledde regeringen under år 1997 ett försök med ekonomiska

frizoner i 44 storstadsområden. De franska erfarenheterna av insatserna

hittills är att de inte har kunnat lösa de grundläggande problemen men väl

att de har mildrat och dämpat en fortsatt negativ utveckling.

Storbritannien har mer än tjugo års erfarenhet av statliga insatser i

utsatta storstadsområden. Det senaste initiativen är programmen City

Challenge och Single Regeneration Budget.

City Challenge syftar till att skapa synergieffekter via ett partnerskap

mellan den offentliga och den privata sektorn samt det lokala

civilsamhället. Drygt 60 kommuner deltar i programmet. Som villkor för

att delta i programmet har regeringen krävt att kommunerna på ett

övertygande sätt måste presentera en handlingsstrategi som visar att de

förmår att genomföra ett effektivt partnerskap.

Single Regeneration Budget, som har en årlig budget på drygt 13

miljarder kronor, har som målsättning att decentralisera och förenkla

statens stöd till ekonomisk och industriell utveckling samt utveckla

strategier för stadsutveckling.

Erfarenheterna från de brittiska programmen är att i de framgångsrika

projekten har arbetslösheten i områdena kunnat sänkas betydligt,

otryggheten har minskat och omflyttningen har minskat. De

förnyelseprojekt som har varit framgångsrika har:

- byggt på en helhetssyn för områdets utveckling

- varit långsiktiga

- involverat såväl offentlig som privat sektor

- byggt på invånarnas delaktighet i projekten

Problemen i de utsatta stadsdelarna i Holland uppmärksammades av den

holländska regeringen år 1989. Man konstaterade att förändringar av

boende- och utemiljön inte löste områdenas sociala problem. I stället

iakttogs en alltmer tilltagande boendesegregation. Mot bakgrund av detta

lanserade regeringen ett permanent program för social förnyelse.

Programmet inriktades mot följande tre områden:

- arbete, utbildning och inkomst.

- förbättringar av boende- och levnadsvillkoren.

- insatser som främjar de sociokulturella förhållandena.

I slutet av år 1994 introducerades ett nytt storstadspolitiskt program av

regeringen. Programmet omfattar Hollands fyra största städer,

Amsterdam, Rotterdam,[REDACTED_EFTERNAMN] och Utrecht samt 15 mellanstora städer.

Insatserna riktas till de stadsdelar som har hög arbetslöshet, hög andel

invandrare och nedslitna boendemiljöer. De städer som omfattas av

programmet ingår ett kontrakt med regeringen där målen är mycket

konkret formulerade. Regeringen har i sin budget för programmet avsatt

1 miljard gulden per år fram till år 2000.

4 En nationell storstadspolitik

4.1 Storstadspolitiken en del av en regionalpolitik för

hela landet

Regeringens principiella utgångspunkter för denna är desamma som för

propositionen om regional tillväxt som presenterades i mars 1998.

Politiken syftar således till att utjämna de strukturella orättvisor som

finns mellan olika områden, såväl mellan olika regioner i riket som

mellan olika områden inom regionerna. Men alla regioner kan inte, och

skall inte, utvecklas i samma riktning. Varje region har unika resurser

och unika konkurrensfördelar.

Såsom beskrivits i avsnitt 3 har storstadsregionerna totalt sett goda

förutsättningar vad avser sysselsättning och tillväxt. Den nationella

storstadspolitiken syftar till att ge storstadsregionerna bättre möjligheter

att utveckla dessa positiva sidor. Skillnaderna inom storstadsregionerna

är emellertid mycket stora och vissa utsatta områden har svårare problem

än många glesbygdsområden. Den nationella storstadspolitiken måste

därför bidra till en utjämning av villkoren inom storstadsregionerna. Det

handlar dels om att ge den regionala och lokala demokratiska nivån de

nödvändiga instrumenten för att kunna motverka de ökande klyftorna,

dels att staten direkt, via ekonomiskt stöd och via styrning av de statliga

myndigheterna, bidrar till att stärka invånarna i de socialt utsatta

stadsdelarna.

4.2 Målen för storstadspolitiken

Regeringens förslag: Målen för storstadspolitiken är:

- att ge storstadsregionerna goda förutsättningar för tillväxt och

därmed kunna bidra till att nya jobb skapas såväl inom regionerna

som i övriga delar av landet.

- att bryta den sociala och etniska segregationen i

storstadsregionerna och att verka för jämlika levnadsvillkor för

storstädernas invånare

Skälen för regeringens förslag: De förslag till statliga åtgärder som

läggs i de kommande avsnitten anknyter till dessa övergripande

nationella storstadspolitiska mål. Målen är att betrakta som långsiktiga

inriktningsmål. För att målen skall kunna nås krävs insatser från fler

aktörer, främst från regionerna, från kommunerna och från

storstadsmedborgarna själva. Regeringen anser att de offentliga resurser

som redan finns i storstadsområdena, tillsammans med de medel som

tillförs i denna proposition, är tillräckliga för att målen skall kunna nås.

Däremot krävs en betydligt bättre samordning av olika aktörers insatser.

Formulerandet av nationella storstadspolitiska mål syftar till att stärka

denna samordning.

Den storstadsdelegation som regeringen föreslår skall inrättas bör få i

uppdrag att följa upp de storstadspolitiska målen. De mål som avser

kampen mot segregationen bör också ligga till grund för de lokala

utvecklingsavtal som avses bli träffade för storstädernas mest utsatta

områden. Därvidlag fungerar de ovan formulerande målen som styrande

för de medel som regeringen föreslår skall användas för

storstadspolitiska insatser.

I inledningen av denna proposition redovisades regeringens två

utgångspunkter för den nationella storstadspolitiken: den statliga

politiken skall syfta till att bättre tillvarata de unika möjligheter som

storstadsmiljön ger, men också till att motverka de särskilda problem

som en långt gången urbanisering medför.

Storstadens möjligheter ligger i dess mångfald, skapandekraft och

tillväxtpotential. I avsnitt 3 beskrivs storstädernas betydelse för

utveckling och tillväxt i Sverige. Det första målet för storstadspolitiken

bör vara att ge storstadsregionerna goda förutsättningar för en långsiktigt

hållbar tillväxt och därmed kunna bidra till att nya jobb skapas såväl

inom dessa regioner som i övriga delar av landet

Detta mål kan brytas ned till mer konkreta målsättningar:

- de svenska storstadsregionerna bör kunna hävda sig väl i

konkurrensen om etableringar och investeringar gentemot andra

europeiska storstadsregioner

- de svenska storstadsregionerna bör få bättre möjligheter att utveckla

sin transnationella regionala roll, Stockholm i Östersjöregionen,

Göteborg i Nordsjöregionen och Malmö i Öresundsregionen

- de svenska storstadsregionerna bör ha tillgång till välutbildad

arbetskraft motsvarande det behov som finns i regionernas näringsliv

och offentlig verksamhet

- de statliga näringspolitiska insatserna bör i högre utsträckning

anpassas till respektive regions egna förutsättningar

- de svenska storstadsregionerna bör värna och stärka sin attraktivitet

Storstadens särskilda problem handlar i första hand om de växande

klyftorna mellan de som har och de som saknar arbete och egen inkomst

och mellan infödda och utrikes födda. I avsnitt 3 beskrivs utvecklingen

avseende den sociala och etniska segregationen. Det mönster som

framträder är djupt oroande. Det framgår klart att den etniska och sociala

segregationen utgör ett stort hot mot såväl demokrati som välfärd om inte

utvecklingen kan brytas. Det andra målet för den statliga

storstadspolitiken är därför att bryta den sociala och etniska

segregationen i storstadsregionerna och att verka för jämlika

levnadsvillkor för alla invånare oavsett ursprung och kön.

Detta mål kan preciseras utifrån en analys av de ojämlikheter och

orättvisor som finns och utifrån en analys av vilka faktorer som måste

ändras för att jämlika levnadsvillkor skall kunna skapas. Regeringen

anser att följande långsiktiga mål är av särskilt stor betydelse för att bryta

segregationen och skapa jämlika levnadsvillkor i storstäderna:

- sysselsättningsgraden i de socialt utsatta bostadsområdena bör höjas

för både män och kvinnor

- socialbidragsberoendet bör minskas

- det svenska språkets ställning bör stärkas, såväl bland barn och

ungdomar som i den vuxna befolkningen

- alla elever bör ges förutsättningar att nå målen i grundskolan det är

särskilt viktigt att ingen elev lämnar grundskolan utan tillräckliga

kunskaper i svenska/svenska som andraspråk, engelska och matematik

- utbildningsnivån i den vuxna befolkningen bör höjas de som saknar

utbildning motsvarande svensk gymnasiekompetens bör erbjudas detta

- alla stadsdelar i storstäderna bör uppfattas som attraktiva och trygga

av dess invånare, och utgöra goda och hälsosamma livsmiljöer

- folkhälsoläget, både i form av ohälsotal och självupplevd hälsa, bör

förbättras

- det demokratiska deltagandet och delaktigheten bör öka i de utsatta

bostadsområdena

4.3 Ansvarsfördelningen mellan stat, kommun och

landsting

Ett av det svenska statsskickets mer karakteristiska drag är att det består

av både en stark centralmakt och av självständiga kommuner och

landsting.

Kommunalt självstyre skapar förutsättningar för medborgarna att

påverka och direkt utöva inflytande över verksamheten samt utkräva

ansvar. Genom självstyret kan kommunerna erbjuda lokalt anpassade

lösningar inom ett relativt stort handlingsutrymme i förhållande till

staten. Kommunallagen (1991:900) har givit kommuner och landsting

stor frihet att organisera sin verksamhet efter lokala behov och önskemål.

Full kommunal självstyrelse inom en sektor existerar emellertid inte.

Gränsen statligt-kommunalt är inte en gång för alla given. En strikt

avgränsning av de kommunala uppgifterna har med tiden tett sig både

olämplig och svårgenomförbar. Under fortlöpande anpassning till nya

förhållanden och bedömningar har ansvarsfördelningen mellan stat-

kommun-landsting i stället i stor utsträckning grundats på praktiska

överväganden.

I samband med byggandet av den moderna välfärdsstaten har

kommunernas och landstingens uppgifter successivt ökat. Uppgifter som

tidigare ombesörjdes av staten har i olika skeden överförts till kommuner

eller landsting. Kommunerna har t.ex. fått det fulla ansvaret för skolans

personal. Inom det civila försvaret har kommunerna övertagit ansvaret

för befolkningsskydd och räddningstjänst på lokal nivå från staten.

Kommunerna engageras också allt mer i genomförandet av

arbetsmarknadspolitiken och EU:s regionalpolitik. Från senare tid kan

nämnas den försöksverksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning

mellan staten och den kommunala nivån som beskrivs nedan. En del av

de uppgifter som kommunerna tidigare utförde inom ramen för sin

allmänna kompetens har genom speciallagstiftning också gjorts

obligatoriska. Det har också förekommit att huvudmannaskapet för vissa

uppgifter växlat mellan kommuner och landsting (t.ex. ÄDEL-reformen).

Vissa verksamheter som tidigare varit kommunala har överförts till staten

(t.ex. polisväsendet och de kommunala bostadstilläggen).

Staten har genom införandet av generella statsbidrag givit

kommunerna ökade möjligheter att själva bestämma om statsbidragens

användning och göra egna prioriteringar. Staten har samtidigt ett starkt

intresse av att i samverkan med kommunerna och landstingen tillse att

välfärdspolitiska uppgifter såsom skola, vård och omsorg utförs med god

kvalitet och i överensstämmelse med andra nationella välfärdspolitiska

mål. Genom olika former av ekonomiska styrmedel, uppföljning,

utvärdering, regelgivning och tillsyn kan staten styra och kontrollera att

kommunernas och landstingens verksamhet bedrivs i enlighet med de

nationella mål som riksdagen lagt fast för respektive sakområde.

Den regionala parlamentariska nivån i storstadsregionerna består i

Stockholms län av ett traditionellt landsting, med sjukvård och

kollektivtrafik som främsta ansvarsområden, men också med vissa

samordnande uppgifter inom regionplaneringen. I Skåne län pågår och i

Västra Götalands län planeras en försöksverksamhet med en ny typ av

regionalt självstyrelseorgan. Försöket innebär att ett regionalt

självstyrelseorgan från länsstyrelserna tar över ansvaret för att:

- upprätta en strategi för länets utveckling

- upprätta och besluta om länstrafikplaner

- fördela vissa statliga regionalpolitiska stödmedel till länet. Bland

annat gäller detta de pengar som används för delfinansiering av olika

EU-projekt

- besluta om statsbidrag till regionala kulturinstitutioner

En framgångsrik storstadspolitik förutsätter insatser från både statlig,

regional och kommunal nivå. Nedan beskrivs kortfattat regeringens syn

på hur ansvarsfördelningen mellan de olika nivåerna bör se ut.

Statens ansvar

Riksdagen formulerar de övergripande storstadspolitiska målen. Dessa

mål spänner över flera olika politikområden, t.ex. arbetsmarknads-,

närings-, utbildnings-, social-, bostads-, kultur- och integrationspolitik.

Staten ansvarar också för att bidra till likvärdiga och goda ekonomiska

förutsättningar för kommuner och landsting att sköta sina uppgifter, dels

genom det generella statsbidragssystemet, dels genom ett system för

utjämning av inkomster och kostnader mellan olika landsting respektive

kommuner.

Staten ansvarar också för att ge den lokala/regionala nivån bra

instrument för att kunna lösa sina uppgifter, i form av regelverk som kan

anpassas till de skiftande förutsättningar som finns inom

storstadsregionerna. Det handlar inte minst om de regelverk som finns

inom arbetsmarknads- och socialpolitiken. Staten ansvarar också för de

stora transfereringssystemen, främst socialförsäkringar och

arbetslöshetsförsäkringar.

Staten är också direkt huvudman för olika verksamheter som är av stor

betydelse för en positiv utveckling i storstäderna. Bland dessa kan

nämnas rättsväsendet och universitets- och högskoleväsendet.

Under de senaste åren har staten också via olika projektbidrag försökt

bidra till en positiv utveckling av storstädernas utsatta stadsdelar.

Regeringen anser att det även fortsättningsvis bör utgå statliga stödmedel

till de utsatta stadsdelarna, men att dessa medel måste samordnas bättre

inom ramen för lokala utvecklingsavtal.

Staten bör också ansvara för utvärdering och erfarenhetsutbyte

avseende olika storstadspolitiska insatser. De svenska storstädernas

problem med den sociala och etniska segregationen är på intet sätt unika.

Förutom ett utbyte av kunskaper och erfarenheter inom landet är det

därför av stor vikt att staten för upp storstadsfrågorna högre på den

europeiska dagordningen. Inom ramen för den europeiska unionen kan

såväl erfarenhetsutbyte som direkta samarbetsprojekt mellan storstäder

genomföras.

Den regionala nivån

Den regionala nivån har flera viktiga uppgifter i storstadspolitiken.

För det första har storstadsregionerna en gemensam arbetsmarknad

som inte avgränsas av kommungränserna. Det finns därför behov av ett

samlat näringspolitiskt grepp på regional nivå.

Storstadsregionerna utgör även i andra avseenden gemensamma

marknader. Tillgång till bostäder, kommunikationer och kommersiell

service är exempel på detta. För att få till stånd en balanserad utveckling i

hela storstadsregionerna krävs en fungerande regional planering.

En av storstadspolitikens huvuduppgifter är att utjämna de stora

klyftorna i levnadsvillkor inom storstadsregionerna. Genom det

nationella utjämningssystemet för kommuner och landsting sker en

utjämning av skillnader i skatteinkomster och strukturella kostnader

mellan kommuner respektive landsting. Utöver detta system har det

sedan år 1978 funnits ett system för inomregional utjämning i

Stockholms län där viss omfördelning sker av landstingets skatteintäkter

till vissa kommuner i länet. En ytterligare form av inomregional

utjämning är när landstingen tillämpar en behovsstyrd fördelningsmodell

i den egna verksamheten.

Detta innebär bl.a. att hänsyn tas till områdenas olika sociala och

ekonomiska status när sjukvårdsresurser fördelas mellan olika

geografiska enheter inom det regionala organet.

I Storstadskommitténs betänkande Tre städer (SOU 1998:25) beskrivs

de stora skillnader som finns mellan olika stadsdelar med avseende på

folkhälsan. Såsom ansvariga för hälso- och sjukvården har de regionala

organen här ett viktigt ansvar inom storstadspolitiken. Behovet av ett

förebyggande folkhälsoarbete är särskilt stort i storstädernas utsatta

bostadsområden.

Kommunernas ansvar

Den kommunala nivån har ett stort ansvar för att en framgångsrik

storstadspolitik skall kunna bedrivas.

För det första ansvarar kommunerna för huvuddelen av de offentliga

välfärdsverksamheterna. En förutsättning för att invånarna i de socialt

utsatta stadsdelarna skall kunna stärkas är att där finns väl fungerande

barnomsorg, skola, fritids- och kulturverksamheter, individ- och

familjeomsorg och äldre- och handikappomsorg. Kommunerna är också

huvudansvariga för bostadspolitiken, både genom sitt ansvar för

bostadsplaneringen, men också som huvudman för de allmännyttiga

bostadsbolagen.

Eftersom olika stadsdelar inom storstadskommunerna har så olika

förutsättningar bör kommunerna internt ha väl utvecklade

resursfördelningssystem. För att alla medborgare i en kommun skall ges

likvärdiga förutsättningar bör stadsdelar med svaga ekonomiska, sociala

och kulturella förutsättningar få mer resurser än stadsdelar med mycket

starka förutsättningar.

Ett centralt inslag i storstadspolitiken är att förstärka arbetslinjen, öka

förvärvsfrekvensen och minska socialbidragsberoendet i de utsatta

stadsdelarna. Kommunerna har ansvaret för socialbidragen i enlighet

med socialtjänstlagen och de har också under senare år fått en allt

viktigare roll inom arbetsmarknadspolitiken, dels som åtgärdsanordnare,

bl.a. för ungdomar under 25 år, och dels i den planering och samordning

av de arbetsmarknadspolitiska insatserna som sker i de lokala

arbetsförmedlingsnämnderna.

Kommunerna har också ett viktigt ansvar för den lokala demokratiska

dialogen och för att stärka den demokratiska delaktigheten hos invånarna

i de utsatta stadsdelarna. I många storstadskommuner har man genomfört

stadsdelsnämndsreformer för att vitalisera den lokala demokratin. Det är

ett viktigt men inte tillräckligt steg för att öka delaktigheten i utsatta

stadsdelar. Det behövs en kontinuerlig utveckling av formerna för den

demokratiska dialogen, men också en fortsatt decentralisering av makt

och befogenheter från de kommunala nämnderna till olika former av

självförvaltningsorgan.

4.4 Storstadsdelegation

Regeringens bedömning: Regeringen tillsätter en storstadsdelegation

som får till uppgift att utveckla och samordna den nationella

storstadspolitiken. Regeringen kommer att utse en förhandlare för

varje storstadsregion för de fortsatta kontakterna och

överläggningarna med respektive region.

Storstadskommitténs förslag: Storstadskommittén föreslår i sitt

slutbetänkande Tre Städer (SOU 1998:25) att regeringen ska tillsätta en

särskild delegation som ansvarar för den nationella storstadspolitiken.

Den nationella storstadspolitikens behov av samordning och kontinuitet

kräver enligt kommittén att denna delegation är sammansatt av

representanter från flera olika departement, såsom inrikes-, närings-,

arbetsmarknads-, utbildnings- och socialdepartementet.

Delegationen bör enligt kommittén bereda förslag till regeringsbeslut

om fördelning av statliga medel för lokala storstadspolitiska insatser.

Delegationen bör vidare ha möjlighet att föreslå sådana förändringar av

lagteknisk, finansiell och organisatorisk natur som behövs dels för att de

olika lokala storstadspolitiska insatserna ska kunna genomföras, dels för

att uppnå bättre möjligheter till samordning och samverkan av de totala

insatser som olika myndigheter och organisationer gör. En viktig del av

delegationens arbete bör vara att ha samordningsansvaret för statens

olika insatser som syftar till att förbättra levnadsvillkoren i utsatta

stadsdelar. Delegationens samordningsansvar bör även omfatta det

storstadspolitiska arbete som sker inom EU.

Skälen för regeringens bedömning: Delegationens främsta uppgift

bör vara att verka för goda förutsättningar för tillväxt, utveckling och

förbättrad regional planering i storstadsregionerna, samt en förbättrad

samordning av åtgärder inom olika politikområden.

Delegationen bör vidare:

- ansvara för överläggningarna med kommuner och andra berörda

aktörer om lokala utvecklingsavtal,

- bereda regeringens beslut om fördelning av storstadspolitiska medel

- följa upp lokala utvecklingsavtal och se till att det genomförs en

oberoende utvärdering av dessa.

- årligen redovisa utvecklingen i de berörda stadsdelarna till regeringen

- stimulera erfarenhetsutbyte och metodutveckling mellan städer inom

landet och mellan städer i Europeiska unionen

Delegationen skall inte vara en självständig myndighet, utan får ställning

som en projektgrupp inom regeringskansliet. De avtal som delegationen

förhandlar fram skall därför föreläggas regeringen för godkännande.

Kostnader för delegationen skall sålunda belasta regeringskansliets

förvaltningsanslag.

Regeringen bör utse en särskild förhandlare för varje storstadsregion.

Denne skall på uppdrag av delegationen svara för de direkta kontakterna

med kommuner, landsting och självstyrelseorgan inom respektive region

om utvecklingsarbetet samt för överläggningarna med berörda

kommuner om lokala utvecklingsavtal. Förhandlarna skall rapportera till

storstadsdelegationen.

Regeringen anser att fem referensgrupper bör knytas till delegationen:

- En grupp bör bestå av de statliga sektorsmyndigheter som är närmast

berörda av storstadspolitiken, däribland Arbetsmarknadsstyrelsen,

Riksförsäkringsverket, Socialstyrelsen, Skolverket, Boverket, NUTEK

samt Integrationsverket. Integrationsverket bör ha ett särskilt ansvar

för att dokumentera, samla kunskaper och sprida erfarenheter från

arbetet i utsatta stadsdelar.

- Kulturrådet, Ungdomsstyrelsen och Riksidrottsförbundet bör ingå i en

särskild referensgrupp som har till uppgift att följa satsningarna på

kultur-, idrotts- och fritidsverksamhet i de utsatta stadsdelarna.

- Inom varje storstadsregion inrättas en regional grupp som består av de

berörda kommunerna, landstinget eller självstyrelseorganet och

länsstyrelsen. Därmed får delegationen och de utsedda förhandlarna

ett forum för kontinuerlig dialog med berörda folkvalda församlingar

och länsstyrelser.

5 Den långsiktigt hållbara storstaden

5.1 Den generella välfärdspolitiken

Målet för den generella välfärdspolitiken är rättvisa och jämlika

livsvillkor. Generell välfärdspolitik handlar i första hand om att alla i ett

samhälle tjänar på om skillnaderna mellan människor och grupper blir så

små som möjligt. Den generella välfärdspolitiken minskar klyftor och

gränser mellan olika samhällsgrupper och fungerar som en

sammanhållande kraft. Om alla är med och delar på såväl kostnader som

nytta stärks systemet. Till detta kommer också tilltron till människans

egen kraft och förmåga att påverka sin situation. Alla människor har

förmåga att ta ansvar för sig själva och andra och förmåga att utvecklas

och växa.

Den generella välfärdspolitiken har många fördelar framför

behovsprövade system. Dessa har i längden visat sig vara mer otrygga

för dem som är svagast. De kan inte lita på att andra är beredda att betala

skatt enbart för deras skull utan att skattebetalarna själva får något

påtagligt tillbaka. De flesta betalar skatt om de vet att också de själva har

något att vinna på det. Ett system som ger dem skydd när de blir gamla,

om de blir sjuka, om de får barn, om de själva eller barnen får ett

handikapp är det värt att betala skatt till.

Internationella studier visar också att det är de generella systemen som

ger störst jämlikhet. De ekonomiskt svagaste grupperna har det bästa

skyddet i länder med generella välfärdssystem. Skyddet är sämre i de

länder där man enbart ger stöd till de svagaste grupperna. Ju mer

transfereringarna koncentreras enbart till de fattiga, desto mindre

omfördelning blir det.

Skolan, vården och omsorgen är kärnan i välfärdssamhället.

Socialförsäkringssystemet är i hög grad uppbyggt på principen att

förmåner baseras på förvärvsarbete och att förmånerna är individuella.

Därmed bidrar den offentliga försäkringen till att stimulera

förvärvsarbete och jämlikhet.

För att den generella välfärdspolitiken skall förbli generell måste den

successivt anpassas till nya förhållanden. Ett exempel på detta är höjning

av taken i de inkomstrelaterade försäkringarna i takt med

inkomstutvecklingen. I annat fall kommer allt fler att hamna ovanför

taken och känna sig tvingade att säkra sin inkomsttrygghet på annat håll.

I det nya pensionssystemet kommer taket att löneindexeras. På samma

sätt har den generella välfärdspolitiken som mål att kvalitén i den

offentliga skolan, vården och omsorgen bibehålls hög. Ingen skall

behöva söka privata lösningar för att kvalitén i den offentliga

verksamheten urholkats.

Den generella välfärdspolitiken spelar också en viktig roll för en bättre

fungerande arbetsmarknad. Sverige har en mycket lång tradition av

positiv flexibilitet som handlar om att främja rörlighet och effektivitet i

socialt och fördelningspolitiskt acceptabla former. Genom att

socialförsäkringen är knuten till individen och inte till företaget är det lätt

att byta jobb. Ingen riskerar i Sverige till skillnad från i många andra

länder att förlora sina sjuk- eller pensionsförmåner när man byter

anställning. Ökad rörlighet på arbetsmarknaden bidrar i sin tur till ökad

effektivitet och högre tillväxt.

Näringslivet är välfärdssystemets bas. Men välfärdssystemet är också

en viktig förutsättning för ett högproduktivt näringsliv. Genom tillgången

till en bra skola, som ger en allsidig grund för fortsatt

kompetensutveckling, genom en effektiv hälso- och sjukvård, som

främjar hälsa och arbetsförmåga och minimerar skadeverkningar av

sjukdom, genom en god barnomsorg och äldreomsorg, som gör det

möjligt att förena omsorgsansvar och förvärvsarbete, tillförsäkras

näringslivet de personella resurser som är nödvändiga för att klara den

internationella konkurrensen.

5.2 Likvärdiga och goda ekonomiska förutsättningar för

kommuner och landsting

Regeringens bedömning: En utjämning av inkomster och kostnader

mellan kommuner respektive landsting är av central betydelse för att

ge alla kommuner och landsting ekonomiskt likvärdiga

förutsättningar. Utan en sådan utjämning skulle de ekonomiska

skillnaderna mellan olika kommuner respektive landsting vara större

och kunna leda till ett ökat segregationstryck.

Skälen för regeringens bedömning: Kommuner och landsting är

ansvariga för en stor del av välfärden i Sverige. Verksamheten i

kommunerna och landstingen har därmed en mycket stor betydelse för att

skapa likvärdiga levnadsvillkor för alla.

Förutsättningarna för olika kommuner respektive landsting för att klara

sina åtaganden gentemot medborgarna varierar. Dels finns bl.a. stora

skillnader i skatteunderlag, vilket påverkar skatteintäkterna; dels finns

skillnader i bl.a. bebyggelse- och åldersstruktur, vilket påverkar

kostnadsnivån. För att alla invånare i landet skall tillförsäkras vård,

omsorg och utbildning av hög kvalitet har riksdagen beslutat om ett

system för utjämning av inkomster och kostnader.

Syftet med det kommunala utjämningssystemet är att ge alla

kommuner respektive landsting likvärdiga förutsättningar att bedriva

basverksamhet som utbildning, vård och omsorg. Skillnaderna i

utdebitering skall i stort sett spegla skillnaderna i effektivitet, service och

avgiftsnivå. Statens bidrag till kommuner och landsting lämnas bl.a. i

form av ett allmänt finansiellt stöd för att åstadkomma likvärdiga

ekonomiska förutsättningar mellan kommuner respektive landsting.

Systemet består av fyra delar; inkomstutjämning, kostnadsutjämning,

generella statsbidrag och tillfälliga införanderegler. När det gäller

kostnadsutjämningen är grundtanken att kommuner och landsting skall

kompenseras för sådana kostnader som de själva inte kan råda över. De

verksamhetsområden som har störst betydelse för kommunernas

kostnadsutjämning är barn- och äldreomsorg, grund- och gymnasieskola

samt individ- och familjeomsorg. Inom modellen för individ- och

familjeomsorg sker en omfördelning utifrån faktorer som

befolkningstäthet, andelen ensamstående kvinnor med barn upp till 15 år,

utomnordiska medborgare, finska medborgare samt flyttande över

församlingsgräns.

När det gäller inkomstutjämningen bygger systemet på att kommuner

med hög egen skattekraft betalar avgifter till systemet, medan kommuner

med låg egen skattekraft erhåller bidrag. Systemet innehåller således

flera faktorer som syftar till förhindra att det uppkommer sådana

skillnader i förutsättningarna för olika kommuners verksamhet som kan

bidra till en ökad segregation.

Regeringen anser att när statsfinanserna nu är sanerade så skall ökade

satsningar på skola, vård och omsorg gå före andra verksamhetsområden

eller skattesänkningar.

I 1997 års vårproposition (prop. 1996/97:150, bet. 1996/97:FiU20,

rskr. 1996/97:284) föreslog regeringen ett tillskott om 4 000 miljoner

kronor för år 1997 i syfte att behålla kvaliteten i de kommunala

verksamheterna och undvika sysselsättningsminskningar. Därutöver

beslutade riksdagen även om en förstärkning med ytterligare 4 000

miljoner kronor från och med år 1998. Mot bakgrund av de förbättrade

statsfinanserna aviserade regeringen i budgetpropositionen för år 1998

(prop. 1997/98:1, bet. 1997/98:FiU1, rskr. 1997/98:35) att tillskottet till

kommuner och landsting kan ökas med 4 000 miljoner kronor år 1999

och ytterligare 4 000 miljoner kronor år 2000. I 1998 års vårproposition

(prop. 1997/98:150) föreslås en ytterligare förstärkning av statsbidragen

till kommuner och landsting på 4 000 miljoner kronor från år och med

1998. Därmed har regeringen föreslagit en kraftfull nivåhöjning av

statsbidragen till kommuner och landsting på 20 miljarder kronor år

2000, jämfört med år 1996.

De förändringar i utjämningssystemet som genomfördes fr.o.m. år

1996 innebar sammantaget att det nu sker en bättre anpassning än

tidigare till löpande förändringar både när det gäller befolkningsstruktur

och social struktur. I första hand är det storstadskommunerna som har

fått ökade inkomster till följd av omläggningen av utjämningssystemet.

Förändringarna innebar stora förändringar av intäkterna för många

kommuner och landsting. För att mildra omfördelningseffekterna införs

därför det nya systemet successivt under en period av åtta år. Regeringen

har tillsatt en parlamentarisk kommitté för att löpande följa, utvärdera

och utveckla det nya utjämningssystemet. De förändringar som

kommittén kan komma att föreslå bör kunna träda i kraft från år 2000.

Ett generellt system av denna karaktär ställer naturligtvis höga krav när

det gäller utformningen av de kommunala verksamheterna.

Utjämningssystemets syfte är att kompensera de kommuner respektive

landsting som har negativa strukturella förhållanden. Genom detta skapas

förutsättningar för alla medborgare att få samma möjligheter till

kommunal service oavsett var man bor. Staten har ett ansvar för att följa

upp och utvärdera måluppfyllelsen i de kommunala kärnverksamheterna

och att skillnaderna inte varierar allt för mycket över landet.

Kommuner och landsting erhåller också olika typer av stimulans- och

specialdestinerade statsbidrag. Antalet specialdestinerade statsbidrag har

emellertid minskat sedan år 1993 då ett stort antal av dem avskaffades

(1991/92:150, bet. 1991/92:FiU29, rskr. 1991/92:345) och ersattes av ett

generellt statsbidrag. Förändringen syftade bl.a. till att minska statens

detaljstyrning och tydliggöra att statens styrning av verksamheten främst

skall ske via lagstiftning. Kommunerna och landstingen fick därmed ett

större ansvar för utformningen av verksamheterna och för prioriteringar

inom och mellan dem.

Staten lämnar också bidrag till kommuner och landsting som på grund

av speciella omständigheter hamnat i en särskilt svår ekonomisk

situation. Under åren 1996 1998 har regeringen fördelat sammanlagt 650

miljoner kronor till kommuner som har höga andelar flyktingar från

anslaget för särskilda insatser för vissa kommuner och landsting. Av

dessa medel har Botkyrka fått ca 26 miljoner kronor, Malmö ungefär 133

miljoner kronor och Göteborg ca 192 miljoner kronor.

5.3 Den regionala planeringen

Regeringens bedömning: Det är angeläget att utveckla och stärka en

strategisk regional planering inom storstadsregionerna.

Storstadsdelegationen bör verka för en sådan utveckling. Ansvaret bör

dock i första hand ligga på de berörda kommunerna samt på

landstingen, länsstyrelserna och de regionala självstyrelseorganen.

Skälen för regeringens bedömning: En förutsättning för att

segregationen i storstadsområdena skall kunna brytas är en förbättrad

regional planering. Bostadsbyggande, arbetsplatsutveckling,

kommunikationer, kommersiell service etc måste ses i ett övergripande

regionalt perspektiv. Boverket har i uppdrag att stimulera en strategisk

regional planering där fysiska, ekonomiska, ekologiska och sociala frågor

kan integreras.

Det finns regionplaneorgan i Stockholmsregionen (landstinget) och i

Göteborgsregionen (kommunalförbund) men dessa har i huvudsak endast

samordnande funktioner. De avgörande besluten fattas fortfarande på

kommunal nivå. Regionberedningen föreslog tidigare att landstingen i de

tre storstadsområdena skulle utgöra regionplaneorgan även om inte alla

berörda kommuner var beredda att godta detta.

Till bilden hör att de förändrade länsindelningarna i Skåne och Västra

Götaland medfört att dessa två landsting nu omfattar ett väsentligt större

geografiskt område än Malmö- respektive Göteborgsregionerna.

Regeringen anser att det är angeläget att utveckla och stärka en

strategisk regional planering inom de tre storstadsregionerna som

omfattar såväl fysiska som ekologiska, ekonomiska och sociala frågor.

Regeringen konstaterar samtidigt att den kommunala självstyrelsen och

den vikt som den kommunala verksamheten har för regionens utveckling

gör det naturligt att i första hand söka skapa former för

regionplanearbetet som förenar frivillig samverkan mellan berörda

kommuner, landsting och länsstyrelser med en förstärkt och effektivare

regional planering.

Regionala planer och strategier för att stärka näringslivets växtkraft

Sveriges regioner har olika förutsättningar för sitt näringsliv, bl.a. på

grund av skillnader i natur och klimat, olika befolkningstäthet, infra-

struktur, utbildningsnivå, historisk näringsstruktur och kulturell

bakgrund. Regioner med likartade förutsättningar, uppvisar samtidigt

olika resultat beträffande inkomster och produktion.

Generellt sett är förutsättningarna för ett växande och differentierat

näringsliv gynnsammare i befolkningsmässigt stora och väl

sammanhängande arbetsmarknader. Ett dynamiskt näringsliv beror

emellertid också på vilka värderingar och attityder som finns till

företagande. I sådana fall spelar regionens storlek mindre roll. I stället är

kulturella skillnader och företagartradition av större betydelse. Att det i

vissa regioner finns gott om företagare som förebilder ger ofta i sig en

självgenererande utvecklingseffekt genom ett stort nyföretagande.

Enligt regeringens bedömning behöver varje region ges bättre

förutsättningar att stimulera utveckling utifrån sin unika näringslivskultur

som bygger på de ekonomiska, sociala, kulturella och miljömässiga

förhållanden som kännetecknar regionen. Traditioner, men också

medvetna åtgärder för att åstadkomma en utveckling i denna riktning, har

visat sig kunna bidra till att bygga starka näringslivskulturer. En sådan

utveckling kan bara ske i nära samverkan mellan en regions olika aktörer

och måste alltså i första hand utgå från den lokala och regionala nivån.

Vidare behövs ett bättre underlag för bedömningar av miljö- och

hushållningsfrågornas betydelse för den regionala utvecklingen.

Länsstrategierna är en viktig del av det regionala utvecklingsarbetet.

Huvudsyftet med de regionala utvecklingsstrategierna är att de skall vara

underlag för olika planeringsprocesser, t.ex. infrastruktur- och

miljöplaneringen och de regionala tillväxtavtalen som regeringen föreslår

i propositionen om regional tillväxt (prop. 1997/98:62). Länsstrategierna

skall tas fram i ett brett partnerskap. Därmed skapas ett gemensamt och

återkommande forum där regionens aktörer kan diskutera framtidsfrågor.

Strategiarbetet ger på så sätt de regionala aktörerna större möjligheter att

hantera frågor inför framtiden.

Utvecklad sektorssamordning förbättrar regionernas utveckling

De politiska och administrativa systemen präglas i de flesta länder av en

relativt långt gående specialisering och därav följande sektorisering. Det

gäller också för Sverige. För att det skall vara möjligt att från regionala

utgångspunkter påverka politiken inom alla sektorer av betydelse för den

regionala utvecklingen är det nödvändigt att utveckla och pröva ett

system som går över olika sektorsgränser. Regeringen har tillsatt en

särskild kommitté (dir 1997:80) med uppgift att bl.a. göra mer generella

överväganden om statens egen organisation på regional nivå.

En modell för arbete med regionala utvecklingsstrategier håller sedan

år 1995 på att etableras i Sverige genom medlemskapet i den Europeiska

Unionen. Alla åtgärder inom EG:s strukturfonder styrs av särskilda

programdokument. De regionalt inriktade programmen (Mål 2, 5b, 6

samt Interreg) förutsätter en fördjupad samverkan mellan regionens

centrala aktörer och ett gemensamt genomförande av de åtgärder som

prioriterats i programmen. Programmen samfinansieras av stat, kommun,

landsting och EG:s strukturfonder och genererar också betydande

utvecklingssatsningar från näringslivet.

Riksdagen har behandlat frågan om sambandet mellan nationell regio-

nalpolitik och strukturfondsfrågor (prop. 1997/98:1 utgiftsområde 19 bet.

AU 1997/98:AU2, rskr. 1997/98:128). Där betonas att samordningen bör

öka mellan nationella insatser och sådana åtgärder som genomförs inom

ramen för strukturfondsprogrammen.

Regeringen har konstaterat att arbetet med de regionala programmen

inom EG:s strukturfonder har visat på vägar att öka den lokala och

regionala demokratiska förankringen i det regionala utvecklingsarbetet.

Det har också inneburit ett breddat partnerskap och en förbättrad

uppföljning och utvärdering av de insatser som sker. Sammantaget har

viktiga regionala utvecklingsinsatser kunnat genomföras delvis som ett

komplement till den nationella politiken.

Regional miljöplanering i storstadsregionerna

I avsnitt 4 anges som ett av de nationella storstadspolitiska målen att alla

stadsdelar bör utvecklas till attraktiva delar av respektive storstadsregion.

Att medverka till och främja en sådan utveckling är en huvuduppgift för

samhällsplaneringen i storstadsregionerna. De socialt utsatta stadsdelarna

kännetecknas i många fall jämfört med respektive storstadsregion i

övrigt av brister i den byggda miljöns utformning. I många fall finns

också brister vad gäller serviceutbud och tillgång till närbelägna

arbetsplatser, kulturella institutioner, parker, attraktiva grönområden

m.m.

För att de utsatta stadsdelarnas förutsättningar långsiktigt ska kunna

förbättras behöver olika åtgärder som berör bebyggelsen och den yttre

miljön sättas in i ett gemensamt och större sammanhang. Nya större

projekt som gäller verksamheter, bebyggelse, trafik eller annan

infrastruktur inom dessa stadsdelar eller i deras närhet får inte försämra

deras utvecklingsförutsättningar. En praktiskt inriktad metodutveckling

behöver därför komma till stånd i fråga om den fysiska planeringen, om

miljö- och hushållningsfrågor och om arbetet med

miljökonsekvensbeskrivningar.

Den fysiska planeringen i kommunerna bör, genom metodutveckling i

samverkan mellan regional och lokal nivå, kunna ges ökade

förutsättningar att staka ut kursen för ett lokalt mångfacetterat

projektarbete som tar tillvara de långsiktiga utvecklingsmöjligheter som

finns i och i närheten av de utsatta stadsdelarna. Som beslutsunderlag vid

prövning av större och mer ingripande projekt i respektive

storstadsregion som kan ha inverkan på de utsatta stadsdelarnas

utveckling bör miljökonsekvensbeskrivningar kunna utvecklas till ett

viktigt stöd för hållbar utveckling i dessa stadsdelar. Det gäller därvid att

se till att de utsatta stadsdelarna inte missgynnas i olika avseenden utan

får verkliga förutsättningar att utvecklas till attraktiva delar av en

långsiktigt hållbar storstadsregion.

Regeringen anser att den föreslagna storstadsdelegationen bör

uppmuntra en utveckling av den fysiska planeringen, miljö- och

hushållningsfrågor och arbetet med miljökonsekvensbeskrivningar som

främjar en långsiktigt hållbar inriktning av förnyelsearbetet i de utsatta

stadsdelarna.

Detaljhandelns betydelse för människors livsmiljö i städer och

stadsregioner

En omfattande omstrukturering av detaljhandeln pågår i olika delar av

landet. Externa etableringar av detaljhandel påverkar

konsumtionsmönstren både i små och stora orter. De allvarligaste

invändningarna mot externa köpcentra gäller det ökade trafikarbetet, den

försämrade servicen för svaga och icke bilburna grupper och risken för

utarmning av befintliga tätortscentra. Bl.a. i Skåne planeras ett stort antal

etableringar av externa köpcentra vilket startat en regional debatt i

Öresundsregionen.

Etableringen av externa köpcentra har ofta en regional dimension då de

kräver ett stort kundunderlag och kan påverka befintlig detaljhandel och

trafikarbetet, även utanför den egna kommunen. Det finns i dag vissa

möjligheter för kommuner och länsstyrelser att motverka från allmän

synpunkt oönskade lokaliseringar av externa köpcentra. Enligt 2 kap 2 §

PBL skall planläggning, med beaktande av natur- och kulturvärden,

främja en ändamålsenlig struktur av bebyggelse, grönområden,

kommunikationsleder och andra anläggningar. Även en från social

synpunkt god livsmiljö, goda miljöförhållanden i övrigt samt en

långsiktigt god hushållning med mark och vatten och med energi och

råvaror skall främjas. Hänsyn skall också tas till förhållandena i

angränsande kommuner.

Länsstyrelsen har enligt 12 kap 1 § PBL möjlighet att pröva

kommunens beslut att anta, ändra eller upphäva en detaljplan om det kan

befaras att beslutet innebär att regleringen av sådana frågor om

användningen av mark- och vattenområden som angår flera kommuner

inte har samordnats på ett lämpligt sätt. Vidare kan en anläggning av

typen köpcentra i vissa fall bedömas få en sådan betydande påverkan på

miljön, hälsan eller hushållning med naturresurser att en

miljökonsekvensbeskrivning enligt 5 kap 18 § PBL skall upprättas. En

sådan bör bl.a. analysera vilka effekterna blir med avseende på det totala

trafikarbetet och därmed även miljön med hänsyn till bl.a.

luftföroreningar, bullerstörningar och intrång.

Enligt regeringens bedömning bör etablering av externa köpcentra

övervägas i ett regionalt perspektiv. Det är särskilt viktigt att underlaget

för beslut om etablering tydligt redovisar förväntade effekter bl.a. på

trafikarbete, serviceutbud och tätortscentra både i ett mellankommunalt

och lokalt perspektiv.

Regionförbundet Skåne arbetar med frågor om etableringar av externa

köpcentra i Öresundsregionen med avsikt att utveckla en principiell syn

på hur dessa etableringar kan förenas med en hållbar utveckling.

Boverket arbetar med att kartlägga den svenska utvecklingen beträffande

externa köpcentra och deras konsekvenser. Regeringen avser att följa

detta arbete.

5.4 En aktiv bostadspolitik

Regeringens bedömning: En aktiv bostadspolitik är en viktig

förutsättning för att regeringens storstadspolitiska mål skall kunna

nås. I den bostadspolitiska propositionen läggs grunden för den

statliga bostadspolitiken framöver. Kommunernas och de kommunala

bostadsbolagens insatser är viktiga för att främja den sociala,

ekonomiska och etniska integrationen.

Skälen för regeringens bedömning: Den svenska bostadspolitiken

har sedan lång tid haft som mål att hela befolkningen skall beredas goda

bostäder till rimliga kostnader. I regeringens proposition Bostadspolitik

för en hållbar utveckling, (prop. 1997/98:119) betonas att

bostadspolitiken även i fortsättningen skall främja social, ekonomisk och

etnisk integration. Bostadspolitiken skall skapa förutsättningar för alla att

växa upp i en stimulerande och trygg miljö och boendemiljön skall bidra

till jämlika och värdiga levnadsförhållanden.

I den bostadspolitiska propositionen har regeringen redovisat förslag

till mål och inriktning för den framtida bostadspolitiken. Enligt

propositionen är bostaden en social rättighet och bostadspolitiken skall

skapa förutsättningar för alla att leva i goda bostäder till rimliga

kostnader och i en stimulerande och trygg miljö inom ekologiskt hållbara

ramar. Boendemiljön skall bidra till jämlika och värdiga

levnadsförhållanden och särskilt främja en god uppväxt för barn och

ungdomar. De internationella åtaganden som Sverige gjort vid bl.a. Rio-

konferensen år 1992 och vid Habitat II i Istanbul år1996 innebär också

att bostadspolitiken mer allmänt skall skapa förutsättningar för socialt,

ekonomiskt, kulturellt och ekologiskt hållbar utveckling.

Kommunerna har enligt propositionen även i framtiden det

övergripande ansvaret för bostadsförsörjningen på den lokala nivån. De

styrmedel som kommunerna förfogar över bedöms i nuläget vara

tillräckliga. Det kommunala engagemanget bör dock utvecklas, bl.a. vad

gäller de kommunala bostadsföretagen. Kommunerna bör enligt

propositionen ta en mer aktiv roll i ledningen av sina bostadsföretag. Det

betonas att starka och väl skötta kommunala bostadsföretag är en

förutsättning för att hela befolkningen skall få reell valfrihet i boendet på

ett sätt som främjar integration mellan olika grupper. I propositionen

konstateras också att kommunerna har en nyckelroll i det nödvändiga

arbetet för att förbättra levnadsvillkoren i särskilt storstädernas utsatta

bostadsområden. Detta arbete förutsätter en förbättrad samordning av

åtgärder inom olika politikområden.

I propositionen föreslås även att kommuner som genom det egna

bostadsföretaget eller genom borgensåtaganden för

bostadsrättsföreningar har övermäktiga ekonomiska åtaganden för

boendet skall kunna få särskilt statligt stöd. Stöd skall kunna lämnas i

form av kreditgarantier, lån och i särskilda fall bidrag. Möjligheter

öppnas också att i vissa fall lösa av kommunala borgensåtaganden till

förmån för bostadsrättsföreningar. En särskild delegation skall inrättas

med uppdrag att hantera frågor om sådant stöd till kommunerna.

Vidare tillsätts en bostadssocial beredning med uppdrag att följa

utvecklingen och föreslå åtgärder för hushåll som har svårt att hävda sig

på bostadsmarknaden. Beredningen skall även uppmärksamma de

bostadssociala effekterna av konkurser och rekonstruktioner för

bostadsrättshavare och egnahemsägare.

De kommunala bostadsföretagens roll

Starka och väl skötta kommunala bostadsföretag är en viktig

förutsättning för att hela befolkningen skall få en reell valfrihet i boendet

på ett sätt som främjar integration mellan olika grupper i samhället.

Särskilda sociala hyresbostäder för hushåll med låga inkomster

förekommer inte på den svenska bostadsmarknaden. Kommunerna har

det övergripande ansvaret för bostadsförsörjningen på den lokala nivån.

Det är därför en viktig uppgift för storstadskommunerna att aktivt styra

sina bostadsföretag och genom ägardirektiv m.m. ge bolagen ett tydligt

ansvar för att bidra till ökad integration. Rätt utnyttjade kan de

kommunala bostadsföretagen spela en nyckelroll både för att främja

integrationen och för att förbättra villkoren i de utsatta bostadsområden

som drabbats av segregationens negativa effekter.

De kommunala bostadsföretagen kan genom sitt ägande av centralt

belägna bostäder medverka till att hyresbostäder upplåts utan enskilt

vinstsyfte även i attraktiva stadsdelar. Företagen kan också genom att

utnyttja nyproduktion och ombyggnad tillföra befintliga bostadsområden

kompletterande bebyggelse som attraherar nya grupper av boende.

Bostadsbeståndet i utsatta bostadsområden förvaltas huvudsakligen av

kommunala bostadsföretag. Genom att vidareutveckla rollen som

fastighetsförvaltare kan de kommunala bostadsföretagen göra en viktig

insats för att motverka de negativa effekterna av segregationen.

Bostadsföretagens roll och ansvar i de utsatta bostadsområdena kan inte

begränsas till fastighetsförvaltning i traditionell bemärkelse. Vad som

krävs är ett aktivare och öppnare arbetssätt där företagen medvetet

utnyttjar sina verksamheter för att nå en dialog med de boende och för att

understödja olika former av projekt och utvecklingsarbete i området. Ett

sådant arbetssätt växer nu fram hos flertalet kommunala bostadsföretag

som verkar i utsatta bostadsområden. En liten grupp företag har också

kommit långt i rollen som samverkanspartner till annan kommunal

verksamhet i bostadsområdena.

Boinflytande och självförvaltning

Bland de bostadsföretag som är verksamma i utsatta bostadsområden

växer nu insikten om att de boende själva är ett av de viktigaste

verktygen för att bryta segregationen. Det slag av omfattande och

kostsamma ombyggnader som genomfördes med begränsat

hyresgästinflytande under 1980-talet, har ersatts av nya synsätt där

hyresgästerna framstår som fastighetsägarens samarbetspartners istället

för passiva hyresinbetalare.

I många utsatta bostadsområden har fastighetsförvaltningen på olika

sätt anpassats för att bli mer lyhörd för de boendes behov och önskemål.

Flera bostadsföretag har valt att decentralisera ansvaret för

fastighetsförvaltningen till husvärdar. Detta har i några bostadsområden

kombinerats med att hyresgästerna fått möjlighet att ta aktiv del i skötsel

och städning av gårdar och trapphus. I de bostadsområden där

hyresgästernas medverkan och medansvar utvecklats längst disponerar

hyresgästerna en del av bostadsföretagets driftsbudget för investeringar i

gårdar och gemensamma utrymmen.

Erfarenheterna av ökad hyresgästmedverkan i utsatta bostadsområden

är goda. De sociala vinsterna består bl.a. i ökad trivsel och trygghet,

stärkta sociala nätverk och en mer positiv bild av det egna

bostadsområdet. Minskad vandalisering och ökad aktsamhet om den

gemensamma yttre miljön har gett både ekonomiska och sociala vinster.

Det är en angelägen uppgift för bostadsföretagen att fortsätta

anpassningen av sin verksamhet i de utsatta bostadsområdena så att de

boendes engagemang allt bättre kan tas tillvara och utvecklas. En ökad

boendemedverkan lägger en god grund för fortsatt samverkan mellan de

boende även inom andra områden än bostadsförvaltningen.

5.5 Ekologiskt hållbara storstäder

Storstadsregionerna har unika problem men också unika möjligheter även

inom miljöområdet. Koncentrationen av många människor till en liten yta

leder till en stor belastning på miljön på den ytan, samtidigt som

miljöpåverkan per capita förmodligen är väsentligt lägre än i glesbygden.

Den täta stadsstrukturen ger goda förutsättningar för energisnåla och

utsläppsbegränsande lösningar inom bl.a. trafikområdet och värme-,

vatten- och avloppssystemet. Den ger också möjlighet till utveckling av

spetsteknik inom miljöområdet, eftersom volymen på marknaderna är

tillräckligt stora för att motivera ett forsknings- och utvecklingsarbete

och framtidsinvesteringar inom näringslivet.

I 1996 års regeringsförklaring underströk statsministern att Sverige

skall vara en pådrivande internationell kraft och ett föregångsland i

strävan att skapa en ekologiskt hållbar utveckling. Det innebär en

helhetssyn på samhällsutvecklingen där hänsyn till ekologiska

förutsättningar förenas med en god ekonomisk, social och kulturell

utveckling. De övergripande målen för ett ekologiskt hållbart samhälle är

att skydda miljön och människors hälsa, att använda jordens resurser

effektivt och att nå en hållbar försörjning. Det krävs långsiktiga och

uthålliga insatser inom samtliga politikområden för att föra Sverige mot

ekologisk hållbarhet. Regeringen tillsatte i januari 1997 en delegation för

en ekologiskt hållbar utveckling bestående av fem statsråd. Delegationen

har i en skrivelse (skr. 1997/98:13) gjort en lägesredovisning av arbetet

med sådana åtgärder. En uppföljning av skrivelsen kommer att avges i

juni 1998.

Lokala investeringsprogram

Regeringen har inrättat ett stöd till lokala investeringsprogram för

ekologisk hållbarhet. Totalt har 5,4 miljarder kronor avsatts för detta

ändamål under åren 1998 2000. Regeringen aviserade dessutom i 1998

års ekonomiska vårproposition en förlängning t.o.m. år 2001.

Målsättningen med detta statsbidrag är bl.a. att öka takten i

omställningen till ekologisk hållbarhet, stimulera utvecklingen av ny

teknik och nya processer som främjar en ekologiskt hållbar utveckling

samt öka sysselsättningen.

Kommunernas program kan innehålla åtgärder inom t.ex.

avfallshantering, biologisk mångfald, energi, folkbildning, hantering av

miljö- och hälsofarliga ämnen, trafik och vatten och avlopp. Vid

bedömningen av de lokala investeringsprogrammen skall regeringen

lägga särskild vikt vid åtgärder som medverkar till brett deltagande i de

lokala insatserna. När det gäller stöd till investeringar inom

bostadsbebyggelsen kommer insatser i miljonprogramområden att

prioriteras.

När miljonprogrammens bostadsområden byggs om med ekologiska

förtecken innebär det inte bara effektivare energiförsörjning, bättre

avloppsrening och utvecklad avfallssortering. Lika viktigt är att de

boende ges möjligheter att aktivt delta i alla faser av förändringsarbetet.

Aktiv boendemedverkan är en förutsättning för att de ekologiska

investeringarna skall bli långsiktigt hållbara.

I de tre storstäderna har statsbidrag bl.a. beviljats till flera projekt i

miljonprogramområden. Förutom de ekologiska effekterna förväntas

åtgärderna få positiva sociala effekter.

I Stockholm satsar regeringen 610 miljoner kronor på flera ekologiska

projekt. Stockholm får statsbidrag bl.a. till kretsloppsanpassning av

miljonprogramområdena Skärholmen och Östbergahöjden. Genom

projekten i kretsloppsstadsdelarna tas ett helhetsgrepp och förutsättningar

för människor att förändra sin livsstil skapas. Projekten kommer att leda

till en minskad miljöbelastning inom områdena energi, avfall,

transporter, kemikalier etc. Miljöåtgärderna skall vara tillämpbara även i

andra bostadsområden.

Göteborg får 101 miljoner kronor till en rad olika projekt bl.a. i de

utsatta stadsdelarna Bergsjön, Lövgärdet och Rannebergen. Åtgärderna

skall minska miljöbelastningen, öka återbruk och återvinning, bidra till

att förbättra cirkulationen av växtnäringsämnen i ett kretslopp samt

tillvarata kulturmiljövärden.

Malmö får 147 miljoner kronor bl.a. till projekt som innebär en

ekologisk omställning i stadsdelen Rosengård och till ekostaden

Augustenborg. Projektet Ekologisk omställning i Rosengård innebär en

miljöanpassad om- och tillbyggnad av Örtagårdsskolan samt Rosengårds

herrgård. Ekostaden Augustenborg består av 14 delprojekt för ekologisk

omställning. De rör bl.a. lokalt omhändertagande av dagvatten och avfall,

miljöanpassad ombyggnad av gårdar, torg och trafikmiljöer, minskad

resursförbrukning i området och ombyggnation av områdets skolgård och

park för undervisningssyften och för att bevara och förstärka den

biologiska mångfalden.

Regeringen har i 1997 års ekonomiska vårproposition

(prop.1996/97:150) angett att för åren 1999 och 2000 skall 1,8 respektive

2,8 miljarder kronor reserveras för stöd till lokala investeringsprogram. I

1998 års ekonomiska vårproposition (prop. 1997/98:150) aviseras

dessutom att satsningarna utökas med 2 miljarder kronor för år 2001.

Regeringen har för avsikt att återkomma till fördelningen av dessa medel.

Storstadskommunerna har, liksom alla kommuner, möjlighet att ansöka

om ytterligare medel under kommande ansökningsomgångar.

Långsiktigt hållbara trafiklösningar i storstadsregionerna

År 1990 tillkallades tre förhandlare för de tre storstadsregionerna med

uppdrag att tillsammans med berörda parter utarbeta överenskommelser

om trafiksystemen i respektive region. Syftet med överenskommelserna

skulle vara att förbättra miljösituationen, öka tillgängligheten och att

skapa bättre förutsättningar för utveckling i de tre storstadsregionerna.

De överenskommelser om trafik och miljö i Stockholms-, Göteborgs-

och Malmöregionerna som arbetet resulterade i har legat till grund för

åtgärdsarbetet inom storstädernas trafiksystem under 1990-talet. Den

slutliga överenskommelse som slöts för Malmöregionen har i stort

genomförts. Dessutom har ytterligare en överenskommelse slutits mellan

staten och kommunerna i Malmöregionen genom avtalet om Citytunneln

i Malmö. Genomförandet av överenskommelserna i Stockholm och

Göteborg har endast skett i begränsade delar på grund av att ett slutligt

ställningstagande till vägtullsystemen, den huvudsakliga förutsättningen

för finansieringen, inte har kunnat göras.

För att delar av de åtgärder som ingår i de tidigare

överenskommelserna skall kunna genomföras har

Kommunikationsdepartementet slutit nya överenskommelser med

företrädare för Stockholms- och Göteborgsregionerna. Regeringen har

utifrån dessa överenskommelser presenterat en finansieringslösning för

Årstabron och Södra länken i Stockholm (prop. 1997/98:123) respektive

finansieringslösning för en Göteborgsöverenskommelse med ändrad

omfattning (prop. 1997/98:150). Regeringen avser att utveckla och stärka

den regionala långsiktiga planeringen av transportinfrastrukturen så att

den i storstadsregionerna, liksom i andra regioner, kan leda fram till väl

förankrade beslut om infrastrukturåtgärder utan särskilt initierade

förhandlingar.

I centrala delar av Stockholm, Göteborg och Malmö finns fr.o.m. 1

april 1996 miljözoner. En miljözon är ett område i en tätort, som är

särskilt känsligt för störningar från trafiken och där restriktioner för

trafiken skall gälla. I dessa områden ställs särskilda miljökrav på

dieseldrivna tunga lastbilar och bussar. Kommunerna har enligt

vägtrafikkungörelsen rätt att i dessa områden förbjuda trafik med mindre

rena, dieseldrivna lastbilar och bussar med en totalvikt över 3,5 ton.

Syftet med miljözoner är främst att förbättra miljön i tätorter. De är

dessutom ett verktyg för att driva på utvecklingen av renare och tystare

fordon. Miljözonsbeslutet beräknas innebära att störningarna från den

tunga trafiken minskar med upp till 30 procent inom zonerna.

Vägtrafiken svarar för en betydande påverkan på miljön och på

människors hälsa. Lokalt inriktade styrmedel kan underlätta en lösning

av de speciella tätortsproblem som vägtrafiken orsakar, bl.a. trängsel,

olyckor, buller och utsläpp av giftiga ämnen. En särskild utredare har

tillkallats med uppdrag att lämna förslag till en lagstiftning för

miljöstyrande vägavgifter i tätort. I propositionen Transportpolitik för en

hållbar utveckling (prop.1997/98:56) lämnar regeringen förslag till

riktlinjer för transportpolitiken.

Försöksverksamhet med alternativa drivmedel

Under de senaste åren har ett antal beslut fattats i syfte att minska

trafikens miljöproblem vilket har lett till att luften i svenska tätorter har

blivit bättre. Bland annat genom installation av reningsutrustning på

fordon och övergång till svavelfattigt dieseldrivmedel har halterna av

kväveoxider, svavel och partiklar minskat de senaste 10 15 åren.

Samtidigt som olika åtgärder har lett till en förbättrad luftkvalitet har

trafikökningen verkat i motsatt riktning.

Hittills fattade och planerade beslut kommer i många fall att leda till

ytterligare förbättringar av miljösituationen. Dessa är dock sannolikt inte

tillräckliga för att de långsiktiga miljökvalitetsmålen skall kunna uppnås.

I Naturvårdsverkets rapport 4636 (MaTs-samarbetets slutrapport)

konstateras att i de tätorter som i dag har luftkvalitetsproblem krävs

långtgående utsläppsminskningar från vägtrafiken för att de långsiktiga

målen skall nås. I storstäder som Göteborg och Stockholm handlar det

om att minska utsläppen av kväveoxider med 70 80 procent och av vissa

cancerframkallande ämnen med 80 95 procent.

Regeringen har i flera olika sammanhang, bl.a. i proposition

1997/98:56, Transportpolitik för en hållbar utveckling, poängterat vikten

av dels en fortsatt utveckling av de traditionella drivmedlen dels en

utveckling och introduktion av alternativa drivmedel. Ett antal

försöksprojekt med alternativa drivmedel och tekniker bedrivs runt om i

landet. Storstadsområdena har i stor utsträckning varit föregångare vad

gäller genomförande av sådana projekt. Staten har, främst via

Kommunikationsforskningsberedningen (KFB) och Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK) i stor utsträckning bidragit till

finansieringen av projekten. KFB har bl.a. bedrivit demonstrationsprojekt

inom områdena el- och hybridfordon och biodrivmedel. NUTEK och

Statens energimyndighet har ansvarat för ett stort antal statligt

finansierade projekt som genomförs i samarbete med och ofta

delfinansierade av industrin. På senare år har även projekt kommit att

delfinansieras med EU-medel inom det s.k. THERMIE-programmet.

Vidare har regeringen beviljat reduktion av eller befrielse från energi-

och koldioxidskatt för alternativa drivmedel och inblandningar inom

ramen för ett antal pilotprojekt.

Regeringen anser att fortsatta forsknings- och utvecklingssatsningar

inom detta område är angelägna och har därför i proposition 1997/98:56

föreslagit att KFB:s ramanslag förstärks med 20 miljoner kronor för att

möjliggöra fortsatta insatser. KFB disponerar dessutom 10 miljoner

kronor från energiforskningsanslaget under 1998 för

transportsystemrelaterad energiforskning.

5.6 Integrationspolitik

En annan strukturellt viktig förutsättning för en positiv utveckling i

storstadsregionerna är att segregationen kan brytas, att lika rättigheter

och möjligheter kan säkerställas för alla, samt att diskrimineringen av

kvinnor och män med utländsk bakgrund upphör. Som beskrivits i avsnitt

3 har en mycket stor del av storstädernas invånare en utländsk bakgrund;

antingen är de själva födda utomlands eller så kommer minst en av deras

föräldrar från ett annat land. Andelen utlandsfödda i de tre

storstadsregionerna är ca 15 procent av befolkningen. Om man också

räknar de som har minst en förälder född i ett annat land så utgörs en

fjärdedel av storstädernas befolkning av personer med utländsk

bakgrund.

Under de senaste åren har dessa frågor stått högt på regeringens

dagordning. Den invandrarpolitiska kommittén överlämnade under 1996

sitt slutbetänkande Sverige, framtiden och mångfalden (SOU 1996:156)

och regeringen lade under 1997 fram en integrationspolitisk proposition

(prop.1997/98:16) till riksdagen. Regeringen har nyligen överlämnat ett

förslag till ny lagstiftning mot etnisk diskriminering i arbetslivet till

Lagrådet.

Integrationspolitiska propositionen

Den integrationspolitiska propositionen (prop.1997/98:16) bygger i allt

väsentligt på Invandrarpolitiska kommitténs förslag vad gäller

utgångspunkter och inriktning för en ny politik.

Regeringen anser i propositionen att den generella politiken på ett helt

annat sätt än hittills måste utgå från och spegla den etniska och kulturella

mångfalden i samhället. Mångfalden måste återspeglas på alla

samhällsområden och nivåer både vad gäller hur politiken utformas och

hur den genomförs. Enligt regeringen ökar möjligheterna att bryta dagens

tendenser till etnisk segregering i samhället och ge förutsättningar för

bättre levnadsförhållanden för utsatta grupper om politiken utformas med

utgångspunkt i befolkningens faktiska sammansättning och bakgrund

samt tar till vara all den kompetens som finns i landet.

Invandrarpolitiken har kommit att bidra till den felaktiga

föreställningen att invandrare är en från svenskar avvikande och

homogen grupp. Det är därför angeläget att framtida säråtgärder riktar sig

till invandrare som grupp endast när detta är befogat. Regeringens

bedömning är att det bara är under den allra första tiden i Sverige dvs.

under den tid då många invandrare har det gemensamt att de kan behöva

stöd för att snabbt skaffa sig redskap för att kunna leva och försörja sig i

Sverige som det kan finnas skäl att låta själva invandrarskapet stå i

fokus för åtgärder.

I den integrationspolitiska propositionen angavs följande mål för och

inriktning av integrationspolitiken:

- lika rättigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell

bakgrund

- en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund

- en samhällsutveckling som kännetecknas av ömsesidig respekt och

tolerans och som alla oavsett bakgrund skall vara delaktiga i och

medansvariga för.

Regeringen poängterar i propositionen att det inte endast är formella

rättigheter och möjligheter som avses utan även reella möjligheter och ett

faktiskt resultat. Individens rätt och lika värde innehåller även rätten att

vara olik, men hur man väljer att förhålla sig till och utveckla den egna

etniska och kulturella identiteten är i första hand en fråga för den

enskilda individen, anser regeringen. En uppgift för samhället bör därför

vara att underlätta för individen att integrera gamla och nya livsmönster

och livsstilar på det sätt hon själv önskar.

Det integrationspolitiska arbetet skall särskilt inriktas på att ge

förutsättningar för individers egen försörjning och delaktighet i

samhället, att värna grundläggande demokratiska värden; samt att verka

för kvinnors och mäns lika rättigheter och möjligheter, samt förebygga

och motverka diskriminering, främlingsfientlighet och rasism.

Genom att samla synsätt och åtgärder som syftar till att skapa lika

rättigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell bakgrund i

begreppet integrationspolitik vill regeringen ta ett definitivt steg bort från

en utpekande invandrarpolitik.

Vad som skiljer integrationspolitiken från politik som rör andra

samhällsområden, enligt regeringen, är att den särskilt skall

uppmärksamma dem som på grund av härkomst eller till följd av sin

etniska och kulturella bakgrund riskerar att få ett sämre utgångsläge eller

hamna i en sämre situation än andra i befolkningen samt att den skall

uppmärksamma och åtgärda orsakerna.

Uppföljning av integrationspolitiken

Regeringen bedömer att den generella politiken inte automatiskt kommer

att förändras utifrån de krav och behov som ett samhälle med etnisk och

kulturell mångfald ställer. Såväl enskilda individer som aktörer inom

offentlig och privat verksamhet tenderar att endast långsamt anpassa sig

till den nya situationen.

En av de viktigaste uppgifterna för att nå de integrationspolitiska

målen bör därför vara att kontinuerligt följa vad som sker på olika

områden och nivåer i samhället. Att ta reda på hur det går för människor

vad gäller levnadsförhållanden och levnadsvillkor mot bakgrund av deras

härkomst samt etniska och kulturella bakgrund eller tillhörighet och att

vara uppmärksam på hur social mobilitet, välfärd och levnadsvillkor

utvecklas bör ingå i denna uppföljning. En annan uppgift är att följa hur

samhällsinstitutionerna och andra aktörer fullgör sina uppgifter. Den

offentliga sektorn har i sin verksamhet inte bara ansvar för att förverkliga

de integrationspolitiska ambitionerna utan också ett speciellt ansvar att

vara en förebild. Även verksamheten och agerandet i den privata sektorn

bör följas upp. Utöver det uppföljningsansvar som åvilar varje

fackmyndighet behövs en samlad överblick av vad som sker inom olika

samhällsområden. Den 1 juni 1998 bildas en ny myndighet,

Integrationsverket, som får ett övergripande ansvar för att stöda

integrationsprocesserna och följa upp hur integrationspolitiken

förverkligas.

I propositionen behandlas också behovet av förbättringar i

introduktionen för skyddsbehövande och vissa andra invandrare för vilka

kommunen har rätt till särskilda bidrag. Även den fortsatta satsningen på

utsatta bostadsområden tas upp. Bland annat betonas behovet av att

långsiktigt och systematiskt följa utvecklingen i utsatta bostadsområden.

Den nya myndigheten bör, enligt regeringen, svara för att bygga upp en

kunskapsbas kring lokalt utvecklingsarbete, följa utvecklingen i utsatta

bostadsområden med särskilt fokus där det finns en etnisk dimension,

föreslå åtgärder om så erfordras, bidra till kunskaps- och

erfarenhetsspridning till kommuner, myndigheter och andra aktörer samt

i övrigt svara för uppbyggnaden av erforderlig nationell kunskap och

kompetens.

Insatser mot etnisk diskriminering i arbetslivet

Arbetslöshet drabbar personer med utländsk bakgrund särskilt hårt,

eftersom de går miste om gemenskapen på en arbetsplats som kan

underlätta individens integration i samhället. På de enskilda

arbetsplatserna är det, i en ökande internationell konkurrens, viktigt att ta

tillvara den kompetens som kan finnas hos människor med utländsk

bakgrund. På det samhälleliga planet medför det nya slags hot mot

Sveriges framtid om stora grupper ställs utanför arbetsmarknaden.

Arbetslöshet kan leda till utanförskap och marginalisering samt skapa

social oro och konflikter i samhället, i synnerhet om den följer etniska

linjer. Det finns också idag flera tecken på att ett etniskt och socialt allt

mer segregerat samhälle håller på att växa fram. Vi är på väg att få en ny

typ av klassamhälle där den etniska bakgrunden får allt större betydelse.

Många tecken tyder på att etnisk diskriminering spelar en roll för den

höga arbetslösheten bland personer med utländsk bakgrund. Men etnisk

diskriminering har allvarliga konsekvenser vida utöver den i och för sig

viktiga frågan om arbetslöshet. Ett demokratiskt samhälle kan aldrig

acceptera att människor behandlas olika beroende på sin etniska eller

kulturella bakgrund. Att verka mot diskriminering eller uttryckt på ett

annat sätt att verka för alla människors lika rätt och lika möjligheter är i

grunden en fråga om demokratiska och humanistiska ideal om alla

människors lika värde. Här finns inte utrymme för några kompromisser.

Ett samhälle som sviker dessa ideal riskerar att bryta samman inifrån.

Det bedrivs ett omfattande och berömvärt arbete mot etnisk

diskriminering på många håll i vårt land, inte minst inom ramen för

samarbetet mellan parterna på arbetsmarknaden. Detta till trots är frågan

om etnisk diskriminering och dess konsekvenser så allvarlig att det enligt

regeringens bedömning krävs ytterligare åtgärder.

Ett viktigt instrument för att förebygga och motverka etnisk

diskriminering är en effektiv och trovärdig lagstiftning. Lagen mot etnisk

diskriminering trädde i kraft den 1 juli 1994. Det är emellertid oklart

vilken effekt lagen haft för att motverka etnisk diskriminering på

arbetsmarknaden. I flera avseenden har kritik framförts mot lagen.

Regeringen delar i stort den kritik som framförts. Lagen mot etnisk

diskriminering måste skärpas och ges nödvändig effektivitet.

På regeringens uppdrag har en särskild utredare i december 1997 lagt

fram ett förslag till en ny lag mot etnisk diskriminering i arbetslivet.

Regeringen har nyligen överlämnat ett lagförslag till lagrådet som till

stora delar bygger på utredarens förslag. Regeringens avser att under

våren 1998 förelägga riksdagen en proposition.

Organ för värdering av utländsk yrkesutbildning på gymnasial nivå och

utländska arbetslivserfarenheter

Invandrarnas utländska yrkesutbildning och arbetslivserfarenheter måste

enligt regeringens uppfattning tas till vara för att målen för den svenska

integrations- och arbetsmarknadspolitiken skall kunna uppnås. Om de

yrkeskunskaper och arbetslivserfarenheter som många invandrare bär

med sig när de kommer till Sverige utnyttjas bättre, ökar

förutsättningarna för att svenskt arbetsliv tillförs nödvändig kompetens.

Om dessa yrkeskunskaper inte tas till vara skapas det både onödiga

kostnader för samhället och frustration hos de människor som inget

hellre vill än att få använda sina kunskaper.

Ett hinder för invandrare att komma in på svensk arbetsmarknad är

avsaknad av kontakter och nätverk. Ett annat hinder är dåliga

språkkunskaper. De olikheter som finns mellan svensk yrkesutbildning

på gymnasial nivå och motsvarande utbildningar i andra länder utgör

också ett hinder för invandrare att komma in på den svenska

arbetsmarknaden. Ett ytterligare hinder är att många svenska

arbetsgivare, inte minst småföretagare, har begränsade förutsättningar att

kunna bedöma utländska arbetslivserfarenheter, betyg och andra bevis

om utbildningar som har fullföljts i andra länder.

Regeringen har mot bakgrund av ovanstående skäl tillkallat en särskild

utredare med uppgift att lägga fram förslag till ett nationellt organ som

skall ha till uppgift att värdera hur utländsk yrkesutbildning på gymnasial

nivå och utländska arbetslivserfarenheter förhåller sig till motsvarande

svensk utbildning. Utredaren skall även föreslå hur ett sådant organ kan

inrymmas i eller knytas till någon statlig myndighet.

Mångfaldsfrågor

Att mångfalden i samhället återspeglas i samhällets institutioner är i

grunden en demokratifråga. En viktig grundläggande tanke i regeringens

integrationspolitik är att kvinnor och män med olika etnisk bakgrund

behövs i såväl näringsliv som offentlig förvaltning i syfte att höja

kvaliteten i verksamheten och stärka det svenska näringslivets

internationella konkurrenskraft.

Den svenska statsförvaltningen befinner sig i en omvärld som

förändras snabbt. Förändringarna i samhället, Sveriges inträde i EU och

den allt ökade kontakten med omvärlden kräver anpassning, förnyelse

och flexibilitet. En grundläggande förutsättning för att bygga upp en

modern, effektiv och smidig statsförvaltning är förmågan att rekrytera de

bästa begåvningarna oavsett etnisk och kulturell bakgrund.

En utgångspunkt i integrationspolitiska propositionen är att staten, som

en viktig normbildare bör gå i bräschen för förändringar i samhället och

genom tydliga signaler och budskap verka för ökad mångfald som

avspeglar den arbetsföra befolkningens etniska sammansättning.

Mångfalden är viktig för trovärdigheten, den demokratiska legitimiteten

och inte minst för att öka kvaliteten i arbetet. Det måste inom

statsförvaltningen vara självklart att ha personal från olika etniska

grupper på alla nivåer som alla grupper i samhället kan identifiera sig

med.

Under en lång tid har statsförvaltningens rekrytering varit relativt

ensidig med en ganska homogen personalsammansättning som resultat.

Skillnader i kultur, synsätt och referensramar har betraktats som ett

hinder i stället för en nyttig ingrediens för en dynamisk organisation.

Detta synsätt har lett till försummelse av andra grupper i samhället och

misshushållning med humankapital.

Utrikesfödda utgör 13 procent av arbetskraften men är

underrepresenterade i relation till sin andel inom hela den offentliga

sektorn. De utgör i dag 6 procent av de anställda inom statsförvaltnigen

och 9 procent av de anställda inom kommun, och landsting. Inom vissa

områden är deras representation extremt låg. Barn till de utrikesfödda har

däremot proportionell representation inom den offentliga sektorn i

förhållande till sin andel av befolkningen.

Om den offentliga sektorn skall avspegla den arbetsföra befolkningens

etniska sammansättning bör målsättningen vara att fördubbla andelen

utrikesfödda i statlig tjänst. De utrikesfödda bör stimuleras på olika sätt

att söka sig till staten som arbetsgivare.

5.7 Tryggare städer förstärkning av polisresurserna och

utveckling av närpolisverksamheten

Regeringens bedömning: Regeringen har föreslagit en ökning av

rättsväsendets resurser med 200 miljoner kronor för år 1999, 250

miljoner kronor för år 2000 och 300 miljoner kronor för år 2001.

Merparten av dessa belopp skall tillfalla polisen. Regeringen

återkommer i budgetpropositionen med förslag om hur resurserna

skall fördelas inom rättsväsendet. En betydande del av dessa tillskott

kommer att tillfalla storstadsregionerna.

Skälen för regeringens bedömning: Såsom beskrivits i avsnitt 3.9 är

risken att bli utsatt för brott 60 procent högre i storstadsregionerna än i

riket som helhet. I de utsatta bostadsområdena är riskerna ännu större.

Regeringens utgångspunkt är att alla medborgare oavsett bostadsort skall

ha lika rätt till trygghet mot brott.

På många ställen i denna proposition har regeringen markerat behovet

av lokal samverkan mellan olika sektorsmyndigheter. Samma sak gäller i

hög utsträckning för polisorganisationen. En god lokal samverkan med

bl.a. skolan och socialtjänsten, men också med t.ex. frivilliga krafter i

bostadsområden, är en förutsättning för att det brottsförebyggande arbetet

skall bli framgångsrikt. I kampen mot vardagsbrottligheten har polisen

goda möjligheter att utveckla denna samverkan inom ramen för det

problemorienterade arbetssättet.

Det står numera klart att den traditionellt inriktade polisverksamheten

är otillräcklig för att bryta brottsutvecklingen och öka människors

trygghet, inte minst när det gäller vardagsbrottsligheten och särskilt i

storstäderna. Inom Polisen pågår därför sedan några år tillbaka en

förändring av verksamhetsinriktningen mot ett problemorienterat

arbetssätt. Som ett led i denna strategi har en närpolisreform genomförts

stegvis fr.o.m. år 1994.

Närpolisreformen innebär att tyngdpunkten i polisarbetet flyttas

närmare dem som berörs av brottsligheten och att polisen i större

utsträckning griper in i ett tidigare skede. Närpolisverksamheten skapar

därmed förutsättningar att utveckla en god kontakt med medborgarna

vilket bl.a. leder till att polisen kan få viktig information som kan ligga

till grund för ett effektivare polisarbete. Inom sitt område svarar

närpolisen i princip för alla slag av polisverksamhet, dvs. man

förebygger, ingriper mot och utreder brott samt tar hand om

ordningsstörningar. Närpolisen har vardagsbrottsligheten som sin

huvuduppgift.

I budgetpropositionen för år 1998 har regeringen som en av

prioriteringarna för polisverksamheten angett att samhällets insatser mot

vardagsbrottsligheten måste öka. Närpolisverksamheten skall vara den

drivande kraften i detta arbete. Genom att polisen finns ute i

bostadsområdena och på de platser där risken för brott och

ordningsstörningar är störst skapas goda förutsättningar för att uppnå en

ökad trygghet mot brott för dem som bor i storstäderna. Till

vardagsbrottsligheten hänförs också våld och hot i gatumiljö och på

allmänna platser. Regeringen har i åtskilliga sammanhang betonat vikten

av att polisen förlägger sin verksamhet till de platser och tider där risken

för brottslighet är störst. Det innebär t.ex. att polisen måste finnas till

hands i stadskärnorna där restauranger och andra etablissemang samlar

mycket människor, särskilt nattetid. Det reser också stora krav på

samarbete med andra berörda, som tillståndsgivande myndigheter,

näringsidkare och ordningsvakter. Polismyndigheterna i storstäderna har

också prioriterat insatser mot det krog- och nöjesrelaterade våldet i sina

verksamhetsplaneringar.

Som framgår av avsnitt 5.8 prioriterar regeringen det

brottsförebyggande arbetet. En utgångspunkt i det brottsförebyggande

programmet är att alla samhällssektorer skall samverka för att minska

brottsligheten. Det råder ingen tvekan om att polisen, särskilt närpolisen,

har en betydelsefull roll i denna samverkan med kommuner, näringsliv,

föreningar och enskilda. Ett långtgående samarbete har betydelse inte

minst när det gäller att förhindra att ungdomar dras in i kriminalitet.

Samarbetet får emellertid inte leda till att polisen tar på sig uppgifter som

andra myndigheter har ansvar för.

Utvecklingen av närpolisverksamheten är inte minst viktig i

storstadsregionerna där anonymiteten är större och där brottsligheten

utgör ett allvarligare problem än i övriga landet. Inom de tre

storstadsområdena bor drygt en tredjedel av Sveriges befolkning. Antalet

turister och besökande är långt större i storstäderna än i andra delar av

landet. Koncentrationen av människor, företag och evenemang till dessa

områden medför att såväl avancerad brottslighet som vardagsbrottslighet

och ordningsstörningar får andra proportioner än i övriga landet. Även

trafikbrott är en del av vardagsbrottsligheten som bör beaktas i detta

sammanhang.

Allt detta ställer höga krav på polisen i storstadsregionerna. Den måste

med kraft bekämpa den grova och organiserade brottsligheten och

samtidigt upprätthålla trygghet och ordning genom en hög polisiär

närvaro på de tider och platser där risken för brott och ordningsstörningar

är störst. För storstäderna gäller också att polisen måste kunna sätta in

stora personella resurser vid t.ex. statsbesök, demonstrationer och

idrottsevenemang. Likaså riktas kraven på en förbättrad gränskontroll i

hög utsträckning mot storstadsmyndigheterna.

Regeringen har i 1998 års ekonomiska vårproposition föreslagit

förstärkningar av polisen under de kommande tre åren. Pengarna skall

framför allt användas för att utveckla närpolisens kamp mot

vardagsbrottsligheten, till att förstärka gränskontrollen samt till fortsatta

insatser mot rasistisk brottslighet och mc-kriminalitet. För att nödvändiga

insatser på dessa områden ska bli möjliga i storstäderna krävs bl.a.

strategiska personalförstärkningar, intensifierad kompetensutveckling

och betydande tekniksatsningar. Vid fördelningen av resurstillskottet

kommer en betydande del att tillfalla storstadsregionerna för att på så sätt

tillgodose storstädernas särskilda förhållanden och behov.

5.8 Brottsförebyggande åtgärder

Regeringens bedömning: Det brottsförebyggande arbetet i

storstäderna behöver förbättras. Inom ramen för det nationella

brottsförebyggande programmet avser Kommittén för

brottsförebyggande arbetet i samarbete med Brottsförebyggande rådet

(BRÅ) att genomföra överläggningar med storstadskommunerna om

hur detta kan göras. Kommittén får disponera 10 miljoner kronor för

projektet inom detta samarbete.

Skälen för regeringens bedömning: Den övergripande målsättningen

för kriminalpolitiken är att minska brottsligheten och att öka tryggheten i

samhället. En utgångspunkt i detta arbete är att kriminalpolitiken skall

bygga på en helhetssyn. Detta innebär att den måste sättas in i ett större

sammanhang. Kriminaliteten kan således inte ses som en isolerad

företeelse i samhället. Lösningarna måste därför sökas också utanför den

snäva traditionella kriminalpolitikens ram som endast handlar om

rättsväsendets resurser och utformningen av påföljdssystemet.

Kriminalpolitiken innefattar nämligen mycket mer; den generella

välfärdspolitiken inriktad på social bostadspolitik, en skola som är öppen

för alla, förskolor och fritidsverksamhet där barn från olika bakgrund och

miljöer möts och som inte, som i många andra länder, riktar sig till enbart

riskgrupper, för att nämna några exempel. Åtgärder som bidrar till att

stärka skyddsnätet för barn och ungdomar i riskzonen eller som

motverkar att stora grupper av människor blir utslagna och

marginaliseras, är minst lika eller kanske t.o.m. mer betydelsefulla i det

kriminalpolitiska arbetet än vad som utförs i rättsväsendet.

Rättsväsendet har dock det grundläggande ansvaret för

kriminalpolitiken och rättsväsendets primära uppgift är att förebygga och

bekämpa brottsligheten och att öka människors trygghet. Ett viktigt led i

detta är att utveckla närpolisens insatser mot vardagsbrottsligheten, i

vilket också räknas våld och hot i gatumiljö. Vardagsbrottsligheten utgör

en stor del av den anmälda brottsligheten och drabbar hårt genom sina

ekonomiska konsekvenser och, inte minst, genom att den skapar otrygg-

het. Under år 1996 handlade det bl.a. om över 150 000 stölder ur och från

bil, vilket utgjorde mer än 12 procent av alla anmälda brott. Det handlade

också om nästan 50 000 fullbordade bilstölder, om över 13 000 anmälda

inbrott i fritidshus, om nästan 120 000 cykelstölder och nästan 20 000

bostadsinbrott. Bara för att nämna något av det som riktar sig mot

enskilda människor och hushåll i deras lokala miljöer. Dessa brott är som

nämnts tidigare koncentrerade till storstadsregionerna och vissa

bostadsområden är betydligt mer utsatta än andra.

Den etniska, ekonomiska och sociala segregationsspiralen och dess

sociala konsekvenser i form av ökad brottslighet och minskad trygghet,

måste således brytas. För att åstadkomma detta krävs åtgärder också

utanför den snäva kriminalpolitikens ram. Men för att nå framgång krävs

också att det uppmärksammas hur den höga brottsnivån, och inte minst

den vardagliga småskaliga brottsligheten, i sig skapar förutsättningar för

en sådan negativ utveckling.

Så långt det är möjligt måste de processer motverkas som leder till

utslagning, utanförskap, sociala problem och brottslighet i de större

städernas ytterområden. Här spelar storstadspolitiken en central roll. När

det gäller det brottsförebyggande arbetet är det viktigt att ökad

uppmärksamhet ägnas åt hur samhällsutvecklingen i stort, liksom

politiska beslut på andra områden än det kriminalpolitiska fältet, kan

påverka brottsligheten. Det är ett ansvar som måste bäras av politiska

beslutsfattare på alla nivåer, men också av såväl näringsliv som enskilda

företagare.

Det handlar också om att ta till vara det medborgerliga engagemanget i

det brottsförebyggande arbetet. Brottsligheten drabbar människor i deras

lokala miljö. Det är på den lokala nivån som kunskapen finns om hur

man bäst kan påverka de omständigheter som är själva förutsättningarna

för att brott begås och hur man påverkar de bakomliggande förhållanden

som orsakar brott och otrygghet hos medborgarna.

Regeringen presenterade år 1996 ett nationellt brottsförebyggande

program, vilket finns redovisat i skriften Allas vårt ansvar (Ds 1996:59).

Syftet med programmet är att förstärka och utveckla det

brottsförebyggande arbetet i hela landet. För detta ändamål har tidigare

anvisats 10,8 miljoner kronor för budgetåret 1995/96 och 7,2 miljoner

kronor för år 1997. För att ytterligare förstärka de brottsförebyggande

insatserna och för att främja nya initiativ i det brottsförebyggande

arbetet, inte minst i storstädernas förortsområden, tillfördes anslaget

engångsvis år 1998 15 miljoner kronor utöver tidigare beräknade 7,2

miljoner kronor. För åren 1999 och 2000 beräknas anslaget till 7,2

miljoner kronor per år.

För att stödja det lokala brottsförebyggande arbetet tillsattes år 1996 en

kommitté (Kommittén för brottsförebyggande arbete) som har till uppgift

att verka för att intentionerna i regeringens nationella brottsförebyggande

program genomförs. Kommitténs huvuduppgift är att inspirera, stödja

och följa det brottsförebyggande arbetet, främst på lokal nivå. Det finns

nu goda exempel på hur man med en enkel organisation lyckas påverka

brottsligheten i den lokala miljön. Det är en uppgift för

Brottsförebyggande rådet (BRÅ) att när kommittén har avslutat sitt

arbete vid årsskiftet 1998/99, att ta vid och fortsätta att stimulera dessa

insatser och skapa förutsättningar för ett långsiktigt och uthålligt

brottsförebyggande arbete på lokal nivå.

Kommittén har dock erfarit att det är förenat med speciella svårigheter

att i storstädernas mer utsatta bostadsområden mobilisera invånarna för

ett aktivt brottsförebyggande arbete. Bland annat har man i mycket liten

omfattning erhållit ansökningar om medel för projekt som syftar till att

minska brottsligheten och öka tryggheten i dessa områden. Med

anledning av detta förbereder nu kommittén att tillsammans med BRÅ

inbjuda representanter för de tre storstadskommunerna till

överläggningar för att bl.a. förmedla kunskap om olika metoder och

arbetssätt i det brottspreventiva arbetet och vilka möjligheter kommittén

och BRÅ har att ge stöd till detta. För insatser i storstadsregionerna bör

kommittén för 1998 få disponera 10 miljoner kronor av de medel som

anslagits för brottsförebyggande arbete.

5.9 Internationellt samarbete för långsiktigt hållbar

 utveckling i storstäderna

Regeringens bedömning: Sverige bör även i fortsättningen aktivt

delta i det internationella samarbete med anknytning till

storstadspolitiken som sker inom framför allt FN, EU och OECD.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige deltar i internationellt

samarbete med anknytning till det storstadspolitiska området i FN,

OECD, EU och inom ramen för Östersjösamarbetet.

Samarbete inom FN

Den s.k. Habitatagendan som antogs vid Förenta Nationernas

världskonferens i Istanbul (Habitat II) år 1996 om boende, bebyggelse

och stadsutveckling innehåller ett omfattande handlingsprogram för

hållbar stads- och regionutveckling. Habitatagendan innehåller bl.a. mål

och principer om hållbar markanvändning, miljömässigt hälsosamma och

ändamålsenliga städer och boplatser, hållbar energianvändning, hållbara

transport- och kommunikationssystem, vård och upprustning av

kulturarvet samt katastrofberedskap och återuppbyggnad. För att slå vakt

om den globala miljön och förbättra människors livssituation i städer,

samhällen och byar åtog sig deltagande länder att verka för hållbara

mönster för produktion, konsumtion, transporter och

bebyggelseutveckling. De åtog sig även att motverka föroreningar och att

respektera ekosystemets tålighet mot påverkan samt att slå vakt om

handlingsutrymmet för kommande generationer.

Sverige har anslutit sig till de mål, principer och rekommendationer

som ingår i Habitatagendan. Istanbulkonferensens resultat skall följas

upp både i Sverige och i det internationella utvecklingssamarbetet. Det

handlingsprogram och de prioriteringar som finns i Sveriges

nationalrapport till Habitat II skall därför fullföljas. Det gäller bl.a.

anpassning av byggnader och bebyggda miljöer till kretsloppssamhällets

krav på sund inomhusmiljö och god tillgänglighet för alla, bättre

livsvillkor i utsatta bostadsområden, förstärkning av tätorternas

attraktionskraft för människor och företag i balanserat samspel mellan

tätorter och landsbygd, samt utveckling av markanvändningsmönster som

främjar städernas krets- loppsanpassning. Habitat II ger ökad tyngd åt

den lokala samhällsplaneringen. Kommunerna har en nyckelroll i

genomförandet av Habitatagendans strategi om hjälp till självhjälp och

förverkligandet av principerna om breda partnerskap, delaktighet och

stärkt demokrati i arbetet för hållbar utveckling. Uppföljningen av

Habitatagendan på lokal nivå bör anknytas till arbetet med lokal Agenda

21.

Samarbete inom EU

EU:s medlemsländer och Kommissionen arbetar sedan några år med en

sammanhållen regional utvecklingsplanering för Unionens territorium

European Spatial Development Perspective, ESDP. Med regional

utvecklingsplanering avses i detta sammanhang en verksamhet som

omfattar såväl traditionell fysisk planering som olika regionalpolitiska

åtgärder och styrning av offentliga investeringar. ESDP har tre

grundteman:

- en flerkärnig och bättre balanserad stadsstruktur samt ett nytt förhåll-

ande mellan tätort och landsbygd,

- likvärdig tillgång till infrastruktur och kunskap,

- varsam förvaltning och utveckling av Europas natur- och kulturarv.

Arbetet med ESDP syftar bl.a. till att öka förutsättningarna för regional

samordning av gemenskapens politikområden. Samtidigt förutsätter det

vidgade planeringsperspektiv som ESDP utgör en fördjupad dialog

mellan staten och kommunerna samt mellan dem som arbetar med

regionalt utvecklingsarbete, kommunikationer, miljöfrågor, kulturarvet

och fysisk planering. Behovet av samordning mellan olika aktörer och

sektorer betonas.

Det första officiella utkastet till ESDP presenterades på ett minister-

möte i Noordwijk i juni 1997. Under hösten 1997 har nyssnämnda doku-

ment varit föremål för remissbehandling och debatt i bl.a. Sverige. De

synpunkter som kommit fram förs nu vidare till ordförandelandet

Storbritannien och till Kommissionen för att ge underlag inför den

revidering som avses göras inför nästa informella ministermöte i

Glasgow i juni 1998.

En praktisk tillämpning av grundtankarna i ESDP sker inom ramen för

gemenskapsinitiativet Interreg II C som syftar till att främja samarbete

över gränserna när det gäller regional utvecklingsplanering. Särskilda

program har utarbetats för transnationellt samarbete. Sverige medverkar i

två sådana program, nämligen för Östersjöregionen och Nordsjöregionen.

Arbetet syftar till gemensamma strategier för hur de områden som

omfattas av programmen skall utvecklas. Kommunerna och de regionala

organen har en central roll i genomförandet av programmen.

Inom EU har också de särskilda planeringsfrågor som rör

stadsområdena uppmärksammats. Sedan år 1994 pågår ett projekt

benämnt Sustainable Cities. Projektet syftar till att samla kunskap om

vad som kännetecknar hållbara städer och att ge stöd och information till

framför allt kommunerna. Varje år utdelas en utmärkelse till årets

Sustainable City, en utmärkelse som för övrigt gick till Stockholm år

1997.

Storstadspolitik inom EU:s regional- och strukturpolitik

EU:s regional- och strukturpolitik genomförs i långsiktiga program för

dels geografiskt avgränsade områden, dels i form av sk horisontella

program. Finansiering sker genom de s.k. strukturfonderna. Programmen

genomförs som målprogram, där program för mål 1, 2, 5b och 6 tillhör

den första kategorin samt mål 3 och 4 den senare kategorin. Mål 1 och 6

har högst prioritet och riktas mot de länder och regioner som har den

lägsta ekonomiska utvecklingsnivån eller speciella utvecklingshinder.

Mål 2 avser regioner som berörs av omfattande omstruktureringar, främst

inom industrin. Mål 5b inriktas mot landsbygdsregioner som berörs av

strukturförändringar inom jordbruket. Mål 3 och 4 inriktas på åtgärder

för att förbättra sysselsättningssituationen och minska arbetslösheten.

Inget av de nämnda målen syftar direkt till insatser i storstadsområden.

Någon direkt uttalad storstadspolitik finns inte etablerad inom EU:s

regional- och strukturpolitik. Detta utesluter dock inte att det inom ramen

för t.ex. mål 1, 2, 3 och 4 genomförs åtgärder t.ex. utbildningsinsatser

för att öka arbetskraftens eller arbetsökandes kompetens, saneringsinsats-

er i nedslitna industrimiljöer etc. som kan beröra delar av storstadsom-

råden. I de program som finns i Sverige berörs dock inget av våra stor-

stadsområden.

Utöver de regional- och strukturpolitiska insatser som genomförs i mål

1-6 genomförs med finansiering från strukturfonderna mindre program i

form av sk gemenskapsinitiativ. Dessa är till antalet 13 varav ett

gemenskapsinitiativet URBAN är speciellt inriktat på problem i

stadsområden. Stödberättigade områden är stadsområden med minst 100

000 invånare främst inom mål1-områden. De områdena där insatser kan

genomföras ska karakteriseras av hög arbetslöshet, nedslitna bostads- och

arbetsområden och brister i den sociala miljön. Inom programmen kan

stöd ges t.ex. till utveckling av småföretag och andra

sysselsättningsskapande åtgärder, utbildning, praktik etc. för arbetslösa,

åtgärder inom social- och hälsovård samt olika typer av miljöförbättrande

insatser.

I Sverige finns ett URBAN-program i Malmö. Programmet omfattar

drygt 20 000 invånare i områdena Möllevången, Södra och Norra Sofie-

lund, Nydala och Augustenborg. Åtgärderna omfattar bl.a. stöd till

utvecklingsidéer för att skapa nya arbetstillfällen, förbättringar av

närmiljön m.m. Programmet löper t.o.m. 1999.

Övrigt internationellt samarbete

Frågan om en ekologiskt hållbar utveckling av städer och regioner har

också uppmärksammats på olika sätt i annat internationellt samarbete.

Bl.a. kan nämnas rapporten Urban Policies for an Ecologically

Sustainable World från ett seminarium om den ekologiska staden som

Sverige och OECD arrangerade år 1994 och den svenska

nationalrapporten år 1994 till OECD:s projekt The Ecological City.

OECD har sedan 1992 intresserat sig för problematiken kring utsatta

stadsdelar. I OECD-rapporten Distressed Urban Areas som är under

framtagande analyseras bl.a. vilka mekanismer som ligger bakom

nedgången av vissa bostadsområden och vilka likheter och skillnader

som finns mellan sådana områden i olika OECD-länder.

Det finns stora likheter vad gäller demografiska och socioekonomiska

förhållanden i de utsatta områdena i OECD-länderna. De utsatta

stadsdelarna karaktäriseras av en ung befolkning, hög andel

ensamstående föräldrar, låg inkomstnivå och högt bidragsberoende, hög

andel informell ekonomisk verksamhet, hög kriminalitet och högre andel

alkohol- och drogberoende, få lokalt baserade företag och sämre tillgång

till detaljhandel, fler hushåll som saknar bil och telefon och av högre

dödlighets- och sjukdomstal. Förhållandena i Sverige avviker främst

genom att en stor andel av de boende i de utsatta stadsdelarna är

invandrare från många olika delar av världen.

OECD-studiens slutsats är att det krävs en ny politik för att hantera

problemen i de utsatta stadsdelarna. Målet för politiken bör vara att skapa

förutsättningar som uppmuntrar till investeringar i och förnyelse av

områdena och som leder till en ekonomisk utveckling som står på egna

ben och där framtidsutsikterna är lika goda som i samhället i övrigt.

Områdesbaserade program som kombinerar lokala initiativ med

externa insatser kan stärka områdenas sociala nätverk och ge en grogrund

för att uppnå utveckling och välfärd. Sådana strategier kräver en

förändring i arbetssättet hos så väl regering som andra aktörer. Framför

allt krävs tydligare definierade roller och ansvarsområden med en

starkare betoning av institutioner som bygger på partnerskap. För att få

fram ekonomiskt hållbara lösningar måste den privata sektorn involveras

i sådana institutioner.

Situationen i de utsatta stadsdelarna och utvecklingsarbetet i Sverige

redovisas i Social rapport 1997 (Socialstyrelsen, SoS-rapport 1997:14)

som också utgjort Sveriges underlag till OECD-rapporten.

6 Storstadsregionerna som motorer för tillväxt

och ökad sysselsättning i hela landet

6.1 Regional näringspolitik regionala tillväxtavtal

Den viktigaste förutsättningen för att bedriva en effektiv regional

näringspolitik är ett väl fungerande samspel mellan näringslivets

efterfrågan på rådgivning, kompetensförsörjning, riskfinansiering,

investeringsstöd, m.m. och det serviceutbud som skilda offentliga aktörer

bedriver.

Det förslag om ett program för utarbetande av regionala tillväxtavtal

som regeringen lämnade tidigare i år (prop. 1997/98:62) innebär nya

möjligheter för att bedriva tillväxt- och sysselsättningsfrämjande

utvecklingsarbete i landets olika regioner.

Regionala tillväxtavtal syftar till att åstadkomma en bättre samverkan

och helhetssyn mellan de olika organ som arbetar med tillväxt- och

sysselsättningsfrämjande åtgärder på såväl lokal och regional som på

central nivå. Länsstyrelserna och, i försökslänen, självstyrelseorganen,

har erbjudits att initiera, driva och samordna arbetet tillsammans med det

regionala partnerskapet. Näringslivets och kommunernas medverkan är

av stor betydelse. Avtalen skall godkännas av regeringen.

De regionala tillväxtavtalen skall utarbetas stegvis i tre etapper. Under

den första och andra etappen utförs dels en analys av regionens styrkor

och svagheter, del utarbetas ett program som bl.a. anger mål,

prioriteringar, genomförande, uppföljning, utvärdering och möjlig

finansiering. Under den tredje etappen genomförs överläggningar om

programmets slutliga innehåll och finansiering. Därefter bör det slutas ett

regionalt tillväxtavtal som skall löpa under tre år. De första avtalen

beräknas träda i kraft år 2000. Tillväxtavtalens genomförande kommer

att följas upp löpande och utvärderas efter avtalsperiodens utgång.

Storstadsområdena utgör viktiga drivkrafter i den svenska ekonomin.

Regeringens erbjudande om att utarbeta regionala tillväxtavtal innebär en

möjlighet att fokusera utvecklingsarbetet på den ekonomiska tillväxtens

mekanismer och på möjligheterna att bättre utnyttja de resurser och

förutsättningar som finns i regionerna. Storstädernas universitet,

högskolor och forskningsinstitut besitter stora samlade kunskaper om

tillväxtens och sysselsättningens förutsättningar. Dessa kunskaper

tillsammans med den lokala och regionala nivåns praktiska erfarenheter

från näringslivsfrämjande arbete kan bli betydelsefulla underlag för såväl

analysarbete som för framtagandet av ett åtgärdsprogram. Åtgärder som

leder till att storstäderna bättre kan utnyttja sina särskilda

produktionsförutsättningar.

6.2 Näringspolitiska insatser och förenklingar för

företagare

Regeringens bedömning: Det är av central betydelse för

utvecklingen av storstadsregionerna att fler företag kan bildas och

växa. Pågående insatser inom näringspolitiken för att underlätta

tillväxten inom småföretagssektorn bör fortsätta.

Det är angeläget att fortsätta ansträngningarna för att förenkla

regelverken för småföretagare. Regeringen avser att senare presentera

ett program för regelförenkling med bl.a. ett system för att säkerställa

att effektiva konsekvensanalyser görs av hur olika förslag påverkar

småföretagen.

Skälen för regeringens bedömning: De små och medelstora

företagen spelar en växande roll för utvecklingen och dynamiken i

näringslivet och ekonomin. Storstädernas utveckling gynnas av om de

förmår att erbjuda goda förutsättningar för såväl nyföretagande som

utveckling av befintliga företag.

Små och medelstora företag har många gånger mindre reserver och

marginaler än stora företag och är därmed mer utsatta och sårbara vid

marknadsstörningar och konjunktursvängningar. Regeringens

ekonomiska politik syftar till stabila makroekonomiska förhållanden.

Framgångarna när det gäller att sanera de offentliga finanserna och

pressa tillbaka räntenivåerna har gett väsentliga förbättringar i

företagsklimatet och förutsättningar för en period med stark ekonomisk

utveckling. De åtgärder som regeringen vidtagit för att förbättra

konkurrensen och bekämpa ekonomisk brottslighet bör också bidra till

förbättrade förutsättningar för små och medelstora företag.

Inom ramen för näringspolitiken bedrivs flera aktiviteter som syftar till

att underlätta utveckling och tillväxt inom småföretagssektorn, så att

antalet livskraftiga och växande småföretag kan öka. Statliga

näringspolitiska åtgärder kan i en del fall kompensera för vissa

ofullkomligheter på marknaden för rådgivning och riskfinansiering.

ALMI Företagspartner AB och dess 22 dotterbolag tillhandahåller

allmän information till företag och blivande företagare, rådgivning i

främst strategiska frågor till enskilda företag med tillväxtpotential samt

riskfinansiering.

ALMI bedriver bl.a. en omfattande utlåning med högt risktagande,

riktad till mindre företag. ALMI accepterar svaga säkerheter men gör en

noggrann bedömning av affärsidé och entreprenörsförmåga.

Långivningen sker såväl i storstäder som på mindre orter och på

landsbygden. I många storstadsområden är det privata utbudet av

lånefinansiering generellt sett väl utbyggt.

Flera organisationer har föreslagit åtgärder för att öka tillgången även

på ägarkapital i vissa delar av storstäderna. Önskemålen inbegriper ett

nytt riskkapitalbolag. Inom närings- och regionalpolitiken finns idag ett

flertal former av riskfinansiering som alla har till syfte att komplettera de

privata marknaderna för egenkapitalförsörjning utöver lån och

garantier. Generellt finns det i viss mening bättre tillgång på privat

riskkapital i storstadsområdena än i exempelvis Norrlands inland.

Även särskilda statliga kapitalinsatser för t.ex. invandrare har avvisats

av statsmakterna (se bl.a. prop. 1995/96:222). Det skulle kunna medföra

en risk att staten skulle komma att ersätta den privata marknaden. En

utredning har tillsatts för att mer generellt titta på invandrarnas problem

att få lån i banksystemet m.m.

Även när det gäller information och rådgivning har ALMI en utbyggd

serviceverksamhet i både städerna och på landsbygden. ALMI

samarbetar i många regioner med privata nyföretagarcentra med syfte att

samordna rådgivningen till nyföretagare (s.k. one-stop-shops).

Regeringen vill betona att ALMI enligt sina ägardirektiv särskilt skall

beakta behovet av rådgivning till bl.a. invandrarföretagare. Särskilt i

Stockholm samverkar ALMI i detta avseende med Internationella

Företagarföreningen i Sverige, IFS.

Det finns 24 lokala kooperativa utvecklingscentra i landet. De har bl.a.

i uppgift att lämna gratis rådgivning och information om den kooperativa

företagsformen till allmänheten. De lokala kooperativa utvecklingscentra

har en central funktion att utfylla i utvecklingen av kooperativa företag i

storstäderna.

Regeringen har i budgetpropositionen för 1998 uttalat att det är viktigt

att stärka kunskapsbildningen om den kooperativa företagsformen samt

öka kunskapen om kooperativt företagande hos myndigheter och andra

organ som har till uppgift att stödja nyföretagandet. Särskilda

informationsinsatser kommer att genomföras i storstadsområdena i syfte

att öka kunskapen om den kooperativa företagsformen.

Det finns således redan ett antal både privata företag och

samhällsorgan som arbetar med att främja nyföretagande och

småföretagsutveckling. Det är i första hand viktigt att dessa sinsemellan

etablerar ett nära samarbete och ev. samlokalisering. Goda exempel på

sådant samarbete finns på flera orter i landet.

Sammantaget anser regeringen därför att det inte finns behov av någon

ny statlig lånefacilitet eller något ytterligare instrument för statligt

ägarkapital riktat till exempelvis småföretag i storstadsområdena.

Även NUTEK har viktiga uppgifter inom småföretagspolitiken, bl.a.

när det gäller s.k. såddfinansiering till enskilda företag och uppfinnare

samt bidrag till vissa organisationer på området. Dessutom bedriver

NUTEK informationsverksamhet bl.a. genom en särskild telefonservice

till nyetablerare genom den s.k. Startlinjen och till småföretag som vill

utveckla sitt miljöarbete genom projektet Miljöstyrning i småföretag. En

betydande del av de som får del av denna rådgivning är eller avser att

vara verksamma som företagare just i storstäderna.

En viktig del i regeringens politik för ökad sysselsättning är att främja

entreprenörskap och företagande. Omprövning av regelverk och

begränsning av krångel och byråkrati har stor betydelse särskilt för de

mindre företagens konkurrensförmåga. Speciellt i etableringsfasen och då

företag vill växa kan den samlade regelmassan vara en kraftig belastning

och en betydande konkurrensnackdel. Regeringen har genom att tillsätta

Småföretagsdelegationen satt de små företagen i centrum. Delegationen

har i rapporten Bättre och enklare regler (SOU 1997:186), lagt fram 26

förslag på åtgärder inom olika regelområden. Många av dessa förslag

ansluter till regeringens arbete och hanteras redan inom

utredningsväsendet eller på annat sätt.

På skatteområdet t.ex. har reglerna för att erhålla F-skattsedel gjorts

mindre restriktiva och en översyn pågår för att ompröva föråldrad praxis

vid beviljandet av F-skattsedel. Det har blivit enklare att göra skatte- och

avgiftsanmälan. Den s.k. Förenklingsutredningen har fått tilläggsdirektiv

med inriktning på att förenkla redovisnings- och deklarationsförfarandet

särskilt för mindre tjänsteföretag som bedrivs som enskild

näringsverksamhet. Riksdagen har beslutat att halvera skattetillägget vid

periodiseringsfel i inkomsttaxeringen och i momsredovisningen och

regeringen har tillsatt en utredning som skall göra en förutsättningslös

översyn av skattetilläggsinstitutet.

I utredningen över arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid

rehabilitering läggs särskild vikt vid skillnader i förutsättningar för stora

och små företag. Vad gäller Småföretagsdelegationens

avregleringsförslag kan noteras att regeringen under våren lagt förslag i

den transportpolitiska propositionen om avreglering av busstrafiken. De

av delegationen uppmärksammade frågorna om lika konkurrensvillkor

mellan offentlig och privat sektor kommer att beröras av det av

regeringen inrättade Rådet för konkurrens på lika villkor mellan offentlig

och privat sektor.

Vad gäller Småföretagsdelegationens förslag om företagens

uppgiftslämnarbörda kan noteras att de har uppmärksammats genom

Riksrevisionsverkets uppdrag att utreda hur sjukfrånvaron skall redovisas

de första fjorton dagarna. Utredningens betänkande bereds för

närvarande i Regeringskansliet med mål att genomföra förenklingar.

Regeringen har också i en proposition till riksdagen föreslagit att

tillståndskravet för dataregister med personuppgifter tas bort.

Förenklingsförslag i vårpropositionen

Regeringen har i 1998 års ekonomiska vårposition (prop. 1997/98:150)

lagt fram förslag om förstärkta strategiska satsningar inom sex olika

områden. Ett av dessa är företagande där regeringen förutom bl.a.

skatteförslag och förslag som rör såddkapital föreslår ytterligare

konkreta regelförenklingar i syfte att underlätta företagens verksamhet.

Enklare registrering av företag

Enligt EU-kommissionen hör Sverige till de länder i EU där det är lättast

att starta ett nytt företag. Kommissionen uppger dock att Sverige har sju

olika procedurer, medan Danmark endast har två. Regeringen anser att

det bör bli ännu lättare att starta och registrera ett nytt företag. Målet bör

vara att det endast skall krävas en blankett och en myndighetskontakt.

Patent- och registreringsverket ges i uppdrag att inom sex månader

utarbeta ett konkret förslag för ett samordnat system för registrering av

företag.

Kortare handläggningstider hos myndigheter

Myndigheternas handläggningstider skall i ett första steg förkortas med

25 procent i särskilt utvalda ärenden. Regeringen avser att skärpa

existerande punktlighetsmål i regleringbreven samt att införa sådana för

samtliga handläggande myndigheter. Kontroll och uppföljning skall

skärpas.

Lättnader i företagens uppgiftslämnande till myndigheter

Uppgiftsbördan för företagen skall minskas. Regeringen avser att

genomföra åtgärder för att väsentligt minska företagens obligatoriska

uppgiftsinlämnande samt öka återanvändningen av företagsdata.

Ett koncentrerat ansvar för svenskt EU-arbete inom tullområdet

Företagens hantering av tullfrågor skall förenklas ytterligare. Regeringen

avser att prioritera förenklingsarbetet avseende tullfrågor, både nationellt

och på gemenskapsnivå.

En samlad strategi för framtiden

Regeringen avser att, när Småföretagsdelegationen lagt sitt

slutbetänkande, presentera ett program för regelförenkling med bl.a. ett

system för att säkerställa att effektiva konsekvensanslyser görs av hur

olika förslag påverkar småföretagen och ett generellt direktiv för

utredningsväsendet om att småföretagens speciella förutsättningar skall

beaktas.

6.3 Storstädernas roll i gränsöverskridande

 regionbildningar

Regeringens bedömning: Alla de tre svenska storstadsregionerna

ligger i gränsöverskridande regioner med stor utvecklingspotential.

Det ökade kommersiella och kulturella utbytet inom dessa

regionbildningar kommer att kunna bidra till tillväxt och ökad

sysselsättning i hela landet.

Skälen för regeringens bedömning: Den fortgående internationalise-

ringen, den inre marknaden, EU:s förestående utvidgning och nya

tekniska kommunikationsmöjligheter skapar nya förutsättningar för

gränsöverskridande verksamheter och för en ny ekonomisk, social och

kulturell dynamik i Sveriges närområde. De tre storstadsregionerna

kommer att spela en central roll för Sveriges möjligheter att hävda sig i

denna nya omgivning och att dra nytta av dess tillväxtkraft.

Stockholmsregionen är en centralt placerad huvudstadsregion inom

norra Östersjöområdet, och en del av ett kraftfält som sträcker sig från

Stockholm mot Baltikum och storstadsregionerna i den europeiska delen

av Ryssland. Stockholmsregionen har förutsättningar att bli en naturlig

lokaliseringsort för företag med verksamheter som omspänner hela eller

delar av Östersjöområdet.

Göteborgsregionen är sedan länge västligt och maritimt orienterad.

Med sin starka exportbas särskilt inom transportmedelssektorn är

regionen i första hand en attraktiv lokalisering för export- och

importtunga verksamheter. En del av regionens dynamik ligger i

kombinationen av EU-medlemsskap och närheten till Oslo och till den

norska oljeutvinningssektorn.

Malmöregionen ingår i en nordeuropeisk tillväxtregion som domineras

av Köpenhamn och närheten till nordtyska centra som Hamburg och

Berlin. Öresundsbron kommer att skapa en ny öppenhet som medför

både nya chanser och en ny utsatthet. Utmed linjen Roskilde-

Köpenhamn-Malmö-Lund skapas ett av Europas största centra för högre

utbildning och forskning.

Bland det som är avgörande för om de tre storstadsregionerna kommer

att kunna hävda sig i den internationella konkurrensen ingår en modern

infrastruktur med goda kommunikationer och en hög transport- och

logistikkapacitet, en väl fungerade offentlig förvaltning, tillgång till

kvalificerade produktionstjänster och en god levnadsmiljö. Särskild

gäller att det för Stockholm är angeläget att kunna utvecklas som en

attraktiv finansplats. Växande motsättningar mellan olika stadsdelar och

grupper i storstadsregionerna är mot denna bakgrund ett hot mot

storstadsregionernas förmåga att kunna hävda sig som lokaliseringsort

för transnationella aktiviteter.

För alla tre storstadsregionerna gäller att de inte i första hand

konkurrerar med övriga delar av landet om resurser, utan med andra

storstadsregioner i sin närhet. Alternativet till en lokalisering i Malmö är

t.ex. snarare Köpenhamn än andra orter eller områden i landet. Om de

svenska storstadsregionerna förmår att hävda sig i konkurrensen med

motsvarande regioner i andra länder så kan de tvärtom tillföra Sverige

resurser och aktiviteter, och därmed också en stärkt utvecklingspotential.

Tillkomsten av Västra Götalands och Skåne län bör öka möjligheterna att

utnyttja växtkraften i respektive storstadsområde för att främja en

kompletterande utveckling inom ett större geografiskt område. En

utveckling av Stockholmsregionens samverkan med andra kommuner

och landsting inom ramen för Mälardalsrådet skulle kunna skapa

motsvarande möjligheter.

6.4 En förstärkning av högskolan i storstadsregionerna

Regeringens bedömning: 5 000 nya permanenta platser bör tillföras

högskolan fr.o.m. höstterminen år 2000. Tyngdpunkten i satsningen

ligger inom naturvetenskapliga och tekniska utbildningar. Även

lärarutbildningar skall prioriteras. De 5 000 platserna samt en del av

de tidigare beslutade 15 000 platser som tillkommer år 2000 kommer

att tillfalla universitet och högskolor i storstadsregionerna.

Skälen för regeringens bedömning: Storstädernas arbetsmarknad

ställer höga krav på kvalificerad och välutbildad arbetskraft. Det krävs

god tillgång till högre utbildning, forskning och utveckling. Den

demografiska sammansättningen, arbetsmarknaden och utbildningsnivån

skiljer sig både inom storstadsregionerna och jämfört med övriga

regioner. Dessa skillnader har beskrivits i avsnitt 3. Utbildningsnivån hos

befolkningen i storstadsregionerna är genomsnittligt på en hög nivå

jämfört med riket i övrigt. Skillnaderna är dock stora inom olika delar av

regionerna. I Stockholms län varierar utbildningsnivån betydligt mellan

de norra och södra kommunerna. Ett exempel är Täby kommun där 46

procent har eftergymnasial utbildning medan motsvarande siffra för

Botkyrka är 21 procent. Utbildningskrävande branscher är

överrepresenterade i storstäderna och verksamheter med låga

utbildningskrav är underrepresenterade jämfört med andra delar av

landet. De flesta branscher sysselsätter dessutom en större andel

högutbildade jämfört med andra delar av landet. Den allt starkare

konjunkturen och ett expanderande näringsliv märks tidigast i

storstadsregionerna. Redan idag är det brist på högutbildade inom flera

områden och prognoser visar att situationen kan förvärras framöver om

inte åtgärder vidtas. Enligt uppgifter från Arbetsmarknadsstyrelsen finns

en stor efterfrågan i storstadsregionerna på högskoleutbildade naturvetare

och tekniker, särskilt inom informationsteknikområdet, på lärare på olika

nivåer och på välutbildade inom sjukvård och omsorg. Det är av stor vikt

att universitetens och högskolornas utbildningar utformas med god

kännedom om arbetsmarknadens behov.

Högskolans expansion under 1990-talet

Expansionen av högskolan de senaste åren har varit betydande. Läsåret

1989/90 fanns det 193 000 registrerade studenter i högskolan. Läsåret

1996/97 var motsvarande siffra drygt 300 000. Regeringen föreslog i den

s.k. tillväxtpropositionen hösten 1995 (prop. 1995/96:25 En politik för

arbete, trygghet och utveckling) om en fortsatt kraftfull utbyggnad av

högskolan. I den s.k. sysselsättningspropositionen sommaren 1996 (prop.

1995/96:222) presenterade regeringen en plan för utbyggnaden.

Högskolan tillfördes 30 000 permanenta platser för åren 1997 och 1999.

Fortfarande var det dock många behöriga sökande som inte kunde

erbjudas en plats i högskolan. I 1997 års ekonomiska vårpropositionen

(prop. 1996/97:150) föreslog därför regeringen en ytterligare utbyggnad

av högskolan åren 1998 och 2000 med 30 000 platser. Riksdagen har

även på regeringens förslag beslutat om etablerandet av två nya

högskolor i storstadsregionerna, Södertörns högskola och Malmö

högskola samt ett tekniskt forskningsinstitut i Göteborg. De samlade

resurserna för högre utbildning och forskning vid universitet och

högskolor i storstadsregionerna är betydande. Stockholm är t.ex. landets i

särklass största högskoleort. Forskningsresurserna vid såväl universitet

och högskolor som inom företag är också till stor del koncentrerade till

storstadsregionerna. Detta har varit och är betydelsefullt för tillväxten i

storstadsregionerna.

Under fyraårsperioden 1997 2000 har riksdagen på regeringens förslag

beslutat om att tillföra högskolan sammanlagt 60 000 permanenta nya

platser. Av de platser som hittills har fördelats (45 000) för åren 1997

1999 har 10 500 platser tillfallit universitet och högskolor i

storstadsregionerna.

Högskolans samverkan med det omgivande samhället

Det är av största vikt att högskolan är förankrad i det samhälle den verkar

i. Universitet och högskolor skall samverka med det omgivande

samhället. På förslag av regeringen i 1997 års budgetproposition fördes

denna uppgift in i högskolelagen. Uppgiften omfattar högskolans

samarbete med såväl näringslivet som med övriga delar av samhället. Det

är särskilt angeläget att utbildningens inriktning och innehåll utvecklas

med god kännedom om de krav, önskemål och kunskaper som finns inom

samhälle och näringsliv. För det ändamålet är det viktigt att utveckla

goda former för högskolans kontakter med det omgivande samhället. De

nya former för ledning och styrning av högskolan, bl.a. extern ordförande

i högskolestyrelserna som regeringen föreslog i propositionen

Högskolans ledning, lärare och organisation (prop. 1996/97:141) syftar

bl.a. till att öka samverkan med det omgivande samhället. Universitet och

högskolor har ett stort ansvar för rekryteringen till den högre

utbildningen. Regeringen har bl.a. uppdragit åt dem att särskilt främja

rekryteringen i regioner där utbildningsnivån hos befolkningen är låg och

bland grupper med svag studietradition.

Akademiskt startår

Många personer från studieovana miljöer har en tröskel att kliva över

för att påbörja högskolestudier. Tröskeln består ofta i bristfälliga

kunskaper i det svenska språket samt en allmän ovisshet om vad

högskolestudier innebär. Det är en av flera orsaker till den sociala

snedrekryteringen till högskolestudier.

Sedan flera år erbjuds ett s.k. tekniskt-naturvetenskapligt basår vid de

flesta universitet och högskolor i syfte att öka rekryteringen till

högskolestudier inom dessa områden. Resultaten har allmänt varit

mycket goda vad gäller rekrytering till fortsatta högskolestudier. Detta

har bl.a. gällt för studenter från studieovana miljöer.

Vid ett antal högskolor erbjuds även ett mer allmänt

högskoleförberedande år. Utbildningarna innehåller bland annat svenska

i tal och skrift, engelska, studieteknik, universitetskunskap och

vetenskapsteori. Utbildningarna är undervisnings- och lärarintensiva och

använder ofta informationstekniska hjälpmedel. Syftet med

utbildningarna är bl.a. att motverka den sociala snedrekryteringen till

högskolan, att uppmuntra studiebegåvade ungdomar med bakgrund i

studieovana miljöer samt personer med bristfälliga kunskaper i svenska

språket att söka sig till högskolestudier. Denna typ av utbildning erbjuds

bl.a. vid Södertörns högskola och Malmö högskola. Utbildningarna har

varit starkt eftersökta, särskilt av studenter med utländsk bakgrund.

Enligt regeringens bedömning bör det vara möjligt för fler universitet

och högskolor, särskilt i storstadsregionerna att erbjuda någon form av

högskoleförberedande utbildning, s.k. akademiskt startår.

Förslag till ökat antal högskoleplatser till storstadsregionerna.

Intresset för högskolestudier vid universitet och högskolor är stort och

har ökat de senaste åren. Trots den utbyggnad av högskolan som skett är

det många behöriga sökande som inte kan erbjudas en plats i högskolan.

Under de senaste årens utbyggnad av högskolan har universitet och

högskolor t.ex. i Stockholmsregionen inte följt med utvecklingen i övriga

landet. Sökandetrycket till universitet och högskolor i

storstadsregionerna är och har varit mycket starkt.

Storstadsregionerna fungerar genom sin storlek och dynamik som

motorer för övriga regioners tillväxt. Härvid spelar samarbetet mellan

universitet och högskolor och det omgivande samhället en viktig roll. För

att möta de behov som finns på arbetsmarknaden och bland sökande och

för att skapa fortsatt tillväxt och sysselsättning i storstadsregionerna

föreslår regeringen att 5 000 nya permanenta platser tillförs högskolan

från höstterminen år 2000. Med tidigare beslutad utbyggnad innebär

regeringens förslag att sammanlagt 20 000 nya permanenta platser tillförs

högskolan år 2000. De 5 000 platserna samt en del av de tidigare

beslutade 15 000 platserna år 2000 kommer att tillfalla universitet och

högskolor i storstadsregionerna. Tyngdpunkten i satsningen ligger inom

naturvetenskapliga och tekniska utbildningar. Även lärarutbildningar ska

prioriteras. Enligt regeringens bedömning bör universitet och högskolor

kunna lokalisera vissa av dessa nya platser till områden i storstäderna där

utbudet av högre utbildning hittills varit otillfredsställande. Tillsammans

med den tidigare beslutade utbyggnaden för åren 1997 2000 innebär

förslaget att 65 000 nya permanenta platser tillförs högskolan i hela

landet under perioden. Regeringen avser att återkomma i

budgetpropositionen för 1999 vad gäller fördelningen av de nya platserna

i högskolan år 2000.

6.5 Regional samverkan mellan högskola, näringsliv och

offentliga myndigheter

I den regionalpolitiska propositionen lade regeringen förslag om

inrättande av regionala kompetensråd. Dessa bedöms kunna få särskilt

stor betydelse för storstadsregionerna där näringslivet i ovanligt hög grad

domineras av kunskapsintensiva företag.

Ett utvecklat samspel mellan utbildningsväsende och arbetsmarknad är

av stor vikt i samtliga regioner för att komma till rätta med s.k.

flaskhalsproblem på arbetsmarknaden. Det finns ett stort behov av att på

regional nivå skapa en arena där i första hand arbetsmarknadens parter

och olika utbildningsanordnare träffas. Syftet är att snabbare kunna

identifiera områden där det råder eller kan befaras uppstå brist på

arbetskraft och att därmed ge berörda aktörer möjlighet att tidigt vidta

åtgärder.

Rådens uppgift skall vara att utifrån en samlad bild av de regionala

utbildningsbehoven ge förslag på kort- och långsiktiga åtgärder

utgående från arbetslivets behov. I råden bör ingå dels företrädare för

näringsliv, offentliga arbetsgivare och arbetstagarorganisationer, dels

utbildningsanordnare med ansvar för dimensionering och inriktning av

utbildning. Regeringen aviserade i den regionalpolitiska propositionen att

den via Arbetsmarknadsstyrelsen skall ge länsarbetsnämnderna i uppdrag

att tillsammans med de regionala parterna besluta om vilket organ som

skall ha till uppgift att samla till regionala kompetensråd.

Det är också viktigt att få till stånd direkta samverkansprojekt mellan

högskola, näringsliv och offentliga myndigheter inom såväl

grundutbildning som fortbildning och forsknings- och utvecklingsarbete.

Exempel på sådana samverkansprojekt är Electrum i Kista, Novum i

Huddinge och Ideon i[REDACTED_EFTERNAMN].

6.6 Internationell marknadsföring av Sverige och dess

storstadsregioner som besöksort och etableringsort

för internationella företag

Regeringens bedömning: Det är angeläget att de statliga, kommunala

och regionala insatserna för internationell marknadsföring av Sverige

och dess storstadsregioner som besöksort och etableringsort fortsätter

och att dessa insatser samordnas.

Skälen för regeringens bedömning: Ett av de storstadspolitiska mål

som angavs i avsnitt 4 är att de svenska storstadsregionerna skall kunna

hävda sig väl i konkurrensen om etableringar och investeringar gentemot

andra europeiska storstadsregioner. Förutom de insatser som regioner

och kommuner själva kan göra har staten tre viktiga instrument för

internationell marknadsföring.

Nämnden för Sverigefrämjande i utlandet (NSU)

NSU inrättades i februari 1995 och är regeringskansliets samordnande

organ för Sverigefrämjandet i utlandet. I nämnden ingår representanter

från Svenska institutet, Sveriges exportråd, Delegationen för utländska

investeringar i Sverige (Invest in Sweden Agency, ISA), Sveriges Rese-

och Turistråd AB, Sveriges Tekniska Attachéer (STATT) och

Utrikesdepartementets informationsbyrå.

I nämnden förs bl.a. strategiska diskussioner om Sverigefrämjandet

och framtida internationella arrangemang identifieras. Nämnden

samarbetar aktivt med storstadsregionerna samt andra regionala och

lokala aktörer.

Nämnden fungerar som smörjmedel för gemensamma projekt.

Respektive medverkande bolag och myndighet bedriver följaktligen sin

normala marknadsföringsverksamhet vid sidan av nämndens arbete.

Fr.o.m. 1998 tillförs nämnden 1 miljoner kronor och för de kommande

tre åren ca 3 miljoner kronor per år.

Invest in Sweden Agency (ISA)

ISA bedriver en aktiv projekt-, länder- och informationsverksamhet för

att främja utländska investeringar i Sverige. Projekten som bedrivs i nära

samarbete med län och kommuner avseende bl.a. träförädling,

mineralprospektering, underleverantörer till bilindustrin samt hälsovård

har lanserats i Nordamerika, Asien och Europa. Länderorganisationen har

byggts ut och omfattar för närvarande två fullservicekontor i New York

och Tokyo samt representationskontor i elva länder. En omfattande

informationsverksamhet sker bl.a. genom dessa kanaler och via ISAs

trycksaker och hemsida. Målet för informationsverksamheten är att öka

kunskapen om Sverige och därigenom öka de utländska investeringarna i

landet.

ISA är en central kontaktpunkt för investeringsfrämjandet i Sverige.

Ett nära samarbete med regionala och lokala aktörer är dock nödvändigt

för att skapa en effektiv organisation för investeringsfrämjandet. ISA

genomför för närvarande ett landsomfattande program

Investerarsamverkan som syftar till att bredda samarbetet med regioner

och kommuner samt till att öka kunskaperna regionalt och lokalt om

utländska investeringar.

Sveriges exportråd

Det ligger ett stort värde i regionala och lokala engagemang för att fånga

upp exportmogna och utvecklingsbara företag samt idéer och förslag till

insatser. Det åligger i första hand Sveriges exportråd att se till att så sker.

En rad initiativ tas också inom länsstyrelser och på kommunal nivå där

exportfrämjande ses som ett led i regionernas näringspolitiska

utveckling. Regeringen anser att det är väsentligt att dessa statliga

insatser på ett bra sätt samordnas med de insatser för internationell

marknadsföring som görs av kommuner och regioner.

6.7 Invandrare och företagande

Regeringens bedömning: Det är viktigt att ta till vara det intresse och

den kompetens för att starta egna företag som finns hos många

personer med invandrarbakgrund.

Skälen för regeringens bedömning: Antalet egna företagare med

invandrarbakgrund har ökat i Sverige under senare år. Under år 1996

startades ca 28 000 helt nya företag med en årsomsättning på över 30 000

kronor. Personer med utländsk bakgrund svarade för en femtedel av

dessa företagsetableringar. År 1996 svarade företagare med utländsk

bakgrund för vart femte arbetstillfälle som skapades genom nya företag

vilket är en fördubbling jämfört med siffrorna för år 1994.

Intresset för att etablera näringsverksamhet beror dels på att många

invandrare kommer från länder där eget företagande är en vanlig

försörjningsform och dels på arbetslöshet eller risk för arbetslöshet. Med

tanke på invandrarnas inträdessvårigheter på arbetsmarknaden kan man

anta att ett större antal invandrare kommer att starta eget åtminstone

under några år framöver. Samhällsekonomiskt är det därför viktigt att

undanröja alla hinder till eget företagande. Riksdagen har tidigare

beslutat förlänga möjligheten till starta-eget-bidrag för invandrare från

sex månader till ett år.

Trots att antalet invandrare som startar egna företag ökar finns det

tecken på särskilda hinder och problem för personer med utländsk

bakgrund som vill starta och utveckla egna företag. Ett sådant hinder,

som inte minst personer med utländsk bakgrund själva framhåller, kan

vara svårighet att få kredit för långsiktigt kommersiella företag.

Regeringen har tillsatt en särskild utredare för att kartlägga vilka

särskilda svårigheter personer med utländsk bakgrund kan möta i

samband med att de startar och utvecklar egna företag. Utredarens

kartläggning skall särskilt omfatta frågor som hänger samman med

kapitalanskaffning. Utredaren skall studera om personer med utländsk

bakgrund särbehandlas på ett otillbörligt sätt i samband med låneansökan

hos banker och finansinstitut samt om marknadens funktionssätt

motverkar bildandet av långsiktigt kommersiella företag bland personer

med utländsk bakgrund.

Utredaren skall på basis av sin kartläggning föreslå sådana åtgärder

som medför lika behandling av personer som vill starta och utveckla

egna företag. Utredarens arbete ska vara klart i januari 1999.

7 Lokala utvecklingsavtal för storstädernas

 utsatta stadsdelar

7.1 Pågående statliga insatser i utsatta bostadsområden

Hösten 1994 bedömde regeringen att det fanns ett akut behov av att

påbörja insatser som kunde bidra till att motverka segregationen och

främja en positiv utveckling i ett begränsat antal storstadskommuner.

Segregationen konstaterades ha tilltagit under såväl hög- som

lågkonjunkturer för att under 1980-talet även fått en etnisk dimension.

Budgetåret 1995/96 inrättades därför ett nytt anslag; särskilda insatser i

invandrartäta bostadsområden på 125 miljoner kronor.

Statsbidraget utformades som ett igångsättningsstöd för insatser i

framför allt storstadskommuner. Syftet var att stimulera kommunerna till

metodutveckling för att bryta utvecklingen mot en tilltagande segregation

och på sikt vända utvecklingen i positiv riktning. Insatser för

bostadsområden där svårigheterna vad gäller arbetslöshet,

socialbidragsberoende osv. bedömts vara som störst har varit särskilt

angelägna. Kommunerna fick även göra andra insatser med förväntad

effekt på segregationen.

Samtidigt med inrättandet av stimulansbidraget utformades Sveriges

mål 3-program inom Europeiska Socialfonden för att förstärka effekterna

av satsningen. I mål 3-programmet infördes således en särskild

arbetsmarknadspolitisk satsning på invandrare i storstäder. Flera

kommuner har också använt sig av möjligheten att söka finansiering för

arbetsmarknadsprojekt ur Europeiska Socialfonden för att öka

räckvidden av sina insatser.

Av särskilt intresse var även att insatserna kunde påbörjas i avvaktan

på kommande utredningsförslag från framförallt Invandrarpolitiska

kommittén, Bostadspolitiska kommittén och Storstadskommittén. På så

sätt skapades förutsättningar för att på ett relativt otraditionellt sätt

angripa segregationen genom att parallellt med flera stora

utredningsuppdrag stimulera kommuner till konkreta insatser.

Genom satsningen sattes fokus för första gången på hela

bostadsområdet. Detta skedde delvis baserat på insikten om en viss

projekttrötthet i dessa bostadsområden. Ur ett vidare perspektiv

bedömdes de många projekten dessutom mer sällan ha förmått påverka

segregationen trots att många projekt varit lyckade i sig. En ökad

samordning av olika insatser och mer tvärsektoriella angreppssätt sågs

som nödvändiga, liksom att involvera en lång rad aktörer i de lokala

utvecklingprocesserna med särskild tonvikt på de boende.

Staten har ställt krav på särskilda kommunala handlingsplaner för att

stärka helhetsgreppet i områdenas utveckling och tydliggöra behoven av

samordning. Samtidigt har ett s.k. underifrånperspektiv betonats för att

öka mobiliseringen av de boende i utvecklingsprocesserna. De boendes

aktiva medverkan spelar en avgörande roll i ett områdesbaserat

utvecklingsarbete om detta skall kunna ske långsiktigt, uthålligt och med

tillräcklig kontinuitet.

I integrationspropositionen (prop. 1997/98:16) fullföljdes ambitionen

att undvika användandet av begreppet invandrare genom att istället tala

om en satsning på utsatta bostadsområden. Därmed markeras

integrationspolitikens ömsesidighet genom att satsningen omfattar alla

boende i området.

Särskilda insatser i invandrartäta områden

Regeringen angav i riktlinjer den 27 februari 1995 syftet med det

särskilda statsbidraget som att öka arbetskraftsdeltagandet bland

invandrare, höja deras kompetens, öka de vardagliga kontaktytorna

mellan invandrare och svenskar, motverka utanförskap och i övrigt bidra

till en god social och kulturell utveckling. De konkreta och operativa

målen inom ramen för dessa riktlinjer överlämnades till kommunerna att

utforma efter lokala förhållanden. Med lokalt utformade mål har även

utvärderingsarbetet skett lokalt. Särskilda medel har avsatts i

kommunernas handlingsplaner för utvärderingsarbetet. Regeringen har i

flera beslut betonat vikten av uppföljning, utvärdering och

erfarenhetsspridning av pågående insatser.

Urvalet av bidragsberättigade kommuner gjordes utifrån lägesbe-

skrivningar som kommunerna anmodats lämna avseende arbetslöshet,

socialbidrag och invandrartäthet. Faktorerna samvarierade i samtliga

kommuner och det slutliga urvalet gjordes efter kommunernas

invandrartäthet (andel utländska medborgare). I juni 1995 utsåg

regeringen åtta storstadskommuner som gavs möjlighet att inkomma med

kompletta ansökningar. Ansökningarna skulle innehålla övergripande

och samordnade handlingsplaner över planerade insatser samt

genomföras i geografiskt avgränsade områden som kommunerna

bestämde. Det sökta beloppet uppgick till ca 220 miljoner kronor varför

samtliga kommuner reviderade sina handlingsplaner.

I mars 1996 beviljade regeringen 108 miljoner kronor för insatser i 12

bostadsområden. Beslutet innebar att ett belopp på 9 miljoner kronor per

område beviljades som metodstöd för att utveckla insatser och arbetssätt

i enlighet med upprättad handlingsplan. Botkyrka, Göteborg, Malmö och

Stockholms kommun beviljades medel för insatser i vardera två områden.

Haninge, Huddinge, Solna och Södertälje kommun beviljades medel för

insatser i var sitt område.

I juni 1997 tillfördes satsningen fyra kommuner utanför

storstadsregionerna. Med oförändrade riktlinjer beviljades 36 miljoner

kronor till Norrköpings, Eskilstuna, Landskrona och Trollhättans

kommun för insatser i var sitt område.

Sammanlagt har således 144 miljoner kronor beviljats i stöd från

staten. Kommunal medfinansiering har krävts på minst 50 procent av

kostnaderna för handlingsplanerna. Den totala summan som används i de

tolv kommunerna är därför minst 288 miljoner kronor. Rapporter och

utvärderingar från kommunerna är successivt på väg fram.

I integrationspropositionen konstateras att den generella politiken inte

förmått ge tillräckligt stöd för en utveckling som hindrar segregationen

från att tillta. Huvudansvaret för levnadsvillkoren och för

bostadsområdena åvilar kommunerna. Att bryta segregationen är

emellertid även ett nationellt intresse. För att få till stånd långsiktiga och

bestående förbättringar bör vissa bostadsområden få möjlighet att

vidareutveckla sitt arbete på ett sätt som garanterar långsiktighet och

kontinuitet i det arbete som kommunerna lagt grunden till.

I budgeten för år 1998 har 189 miljoner kronor anslagits för en sådan

fortsatt satsning. Samtidigt avsätts 150 miljoner kronor för år 1999 och

150 miljoner kronor för år 2000. 1998 års medel avses användas dels till

att bland aktuella kommuner få fördjupade erfarenheter så att några

bostadsområden på sikt skall kunna fungera som nationella exempel, dels

till att stödja de bostadsområden som inte utses till nationella exempel så

att framgångsrika insatser kan fullföljas.

7.2 Pågående kommunala insatser i utsatta

 bostadsområden

I samtliga berörda storstadskommuner pågår sedan tidigare särskilda

insatser för att stärka de utsatta bostadsområdena. Det handlar både om

den reguljära resursfördelningen inom kommunen och om särskilda

projekt och upprustningsprogram i de utsatta områdena.

Stockholm

I Stockholm genomsyrar integrationsarbetet hela den kommunala

verksamheten. De viktigaste inslagen i denna politik är:

- ett nytt och betydligt mer omfördelande resursfördelningssystem inom

den kommunala budgeten. Skillnaden mellan den stadsdel som får

mest kommunala resurser per invånare och den som får minst är

nästan 14 000 kronor per invånare och år

- en ytterstadssatsning som omfattar sociala och fysiska investeringar

på 500 miljoner kronor under en treårsperiod i tretton socialt utsatta

stadsdelar Därutöver pågår en omfattande kultursatsning och en

modernisering av gymnasieskolorna i ytterstadens stadsdelar

- ett integrationsprogram med ett fyrtiotal integrationspolitiska mål och

lika många uppdrag som styr stadens samtliga bolag och förvaltningar.

Göteborg

Resursfördelningen till stadsdelsnämnderna i Göteborg syftar till att

utjämna skillnaderna i de olika stadsdelarnas varierande förutsättningar

att bedriva kommunal service. För att uppnå detta fördelas resurserna

utifrån befolkningens varierande sammansättning. Det innebär t.ex. att

två av de socialt utsatta stadsdelarna Lärjedalen och Gunnared har ca

10 000 respektive 12 000 kronor mer i kommunbidrag per invånare än

genomsnittet för Göteborg. Resursfördelningsmodellen bör ses som en

garant för en långsiktig prioritering av de kommunala resurserna till de

stadsdelar där behoven är som störst.

Göteborgs stads koncernbolag Framtiden AB äger och förvaltar via

sina dotterbolag ca 73 000 lägenheter. Koncernbolaget har som

målsättning att skapa förutsättningar för människor att i sina

bostadsområden ta makt över sin vardag och själva utveckla sin välfärd. I

kraft av sin storlek och inom ramen för sin verksamhet har koncernen

möjlighet att initiera sysselsättnings- och utbildningsinsatser i de socialt

utsatta bostadsområdena.

I Gårdsten, som sedan länge brottas med stora problem, har ett nytt

lokalt dotterbolag Gårdstensbostäder byggts upp. Bolaget har en

okonventionell förvaltningsorganisation och har påbörjat ett arbete med

att skapa nya samhällsstrukturer genom ett gränsöverskridande arbetssätt

i lokalsamhället.

I Hjällbo, som har många likheter med Gårdsten, har koncernbolaget

genomfört projektet Framtidens Hjällbo, som bl.a. omfattar en

totalinventering av stadsdelen, inbjudit de boende och alla aktörer i

området att tillsammans formulera en gemensam vision för området.

Utredningen mynnar ut i ett förslag att inbjuda en rad representanter för

boende, verksamma, kommunala och statliga aktörer samt det privata

näringslivet att bilda ett gemensamt organ för en långsiktig utveckling av

området Hjällboforum.

Tvärsektoriell samverkan

Utgångspunkten för alla insatser är att största nytta åstadkoms genom en

tvärsektoriell samverkan där de gemensamma resurserna samlas runt den

enskilde individen.

Ett exempel på detta arbetssätt är SOCSAM-projektet DELTA på

Hisingen. Projektets målgrupper är personer i riskzonen för långa

sjukskrivningar eller förtidspensionering. Syftet är att minska

kostnaderna för sjukskrivning, arbetslöshet och socialbidrag, förkorta

behandlingsprocesserna och ta bort flaskhalsar. Ytterligare syften är att

minska långtidsarbetslösheten för att utsatta grupper skall kunna komma

in på arbetsmarknaden eller i övrigt få meningsfulla arbetsuppgifter. I

och med att projektet samarbetar med Länsarbetsnämnden i Göteborg är

det möjligt att använda hela den arbetsmarknadspolitiska arsenalen i

projektet.

Malmö har under hela 1990-talet tagit emot ett stort antal flyktingar

och andra nyanlända invandrare. Ett utvecklingsarbete har bedrivits för

att få till stånd introduktionsprogram som bättre är anpassade till

individens förutsättningar när det gäller språk, utbildningsbakgrund m.m.

Introduktionsprogrammen används till alla nyanlända invandrare och

innehåller förutom Svenska för invandrare (sfi) och samhällsorientering

även praktik. Som ett resultat av en bättre individuell anpassning av

programmen har sfi-resultatet förbättrats markant och ca 20

procentenheter fler än i landet uppnår godkänt betyg.

Ungdomar med otillräckliga kunskaper i svenska språket utgör en stor

grupp arbetslösa, som har svårt att komma ut på arbetsmarknaden eller

fortsätta i vidare studier. Projekt Data-Lingua skall medverka till att

öppna arbetsmarknaden för denna grupp ungdomar 20-24 år. Projektet

har 200 platser och är en vidareutveckling av Datorteken. Projektet skall

ge både nödvändig träning i svenska och utbildning i grundläggande IT-

kunskaper samt projektarbete för arbetsmarknadsförankring.

I stadsdelar som har en hög andel invandrare i befolkningen drivs

projekt i syfte att förbereda invandrarna för arbetsmarknaden. Inom

Rosengårds stadsdelsförvaltning drivs ett resurscenter för invandrare som

ger tillfälle till olika former av sysselsättning inom miljöarbete med

återvinning, hantverk av olika slag varvat med språkträning. Totalt finns

200 platser. Vidare bedrivs projekt med svenskundervisning, sömnad,

företagande för invandrade kvinnor samt Rosengårds basar, en samlad

handelsverksamhet för små rörelser.

Inom stadsdelsorganisationen och i samarbete med andra förvaltningar,

utbildningsanordnare och privata företag har flera ansökningar utarbetats

och beviljats inom Europeiska socialfondens mål 3 som avser

sysselsättningsfrämjande och kompetensutvecklande åtgärder t.ex.:

- Tango, 360 långtidsarbetslösa invandrare och svenskar för utbildning,

praktik, starta eget

- Bärkraft, hjälper 30 långtidsarbetslösa invandrare att starta kooperativt

företagande

- Yrkescenter Malmö ger 100 långtidsarbetslösa invandrare

arbetsplatsförlagd utbildning inom industri, handel och

hantverksyrken.

- Parisprojektet sysselsätter 200 långtidsarbetslösa invandrare i en rad

verksamheter från underhåll och ombyggnad till språkundervisning.

Många av invandrarna i Malmö är välutbildade. De är dock inte säkert att

utbildningarna från hemlandet är gångbara i Sverige utan

kompletteringar. Kommunen planerar därför att i samarbete med

arbetsförmedlingen ge möjligheter för invandrade med

högskoleutbildning att i kombination med svenskundervisning

komplettera sin högskoleutbildning för att erhålla examen.

7.3 Lokala utvecklingsavtal

Regeringens bedömning: Lokala utvecklingsavtal bör tas fram för de

mest utsatta stadsdelarna i storstadsregionerna. Dessa utvecklingsavtal

bör innehålla lokalt framtagna mål, en åtgärdsplan, en reglering av de

statliga och kommunala åtagandena i respektive område samt en plan

för uppföljning och utvärdering. Av planen bör det framgå hur

kostnaderna för överenskomna åtgärder skall finansieras. För att öka

möjligheterna till samverkan bör 200 miljoner kronor för

otraditionella insatser i arbetsmarknadspolitiken under år 1999 kunna

disponeras för användning inom ramen för lokala utvecklingsavtal.

De lokala utvecklingsavtalen bör träffas mellan staten och den eller

de berörda kommunerna. Storstadsdelegationen bör företräda staten

och bereda regeringens beslut om godkännande av utvecklingsavtal.

Skälen för regeringens bedömning: Ett övergripande mål för

storstadspolitiken är att bryta den sociala, ekonomiska och etniska

segregationen i storstadsregionerna och att verka för jämlika

levnadsvillkor för både män och kvinnor i storstäderna. För att detta mål

skall kunna nås krävs långsiktiga och samordnade insatser för att stärka

medborgarna i de socialt utsatta bostadsområdena och för att tillvarata

den kraft och kompetens som dessa besitter.

Under den senaste tjugoårsperioden har staten i olika satsningar

fördelat projektstöd inom olika sektorer till dessa områden. Ofta har

projekten varit mycket kortsiktiga och uppföljningen och utvärderingen

har många gånger varit bristfällig. De internationella erfarenheter som

redovisats i avsnitt 3 visar tydligt att segregationen endast kan motverkas

med långsiktiga program som bygger på en helhetssyn på områdets

utveckling, involverar en lång rad offentliga och privata aktörer och inte

minst viktigt, bygger på invånarnas delaktighet i projekten. Regeringen

anser därför att de statliga och kommunala storstadspolitiska insatserna

bör samlas inom ramen för lokala utvecklingsavtal för de mest utsatta

stadsdelarna. De lokala utvecklingsavtalen bör ses som komplement till

de regionala tillväxtavtalen.

Det finns en lång rad aktörer i de utsatta bostadsområdena som måste

samverka för att målen i utvecklingsavtalen skall kunna nås. Det gäller

bl.a. olika kommunala förvaltningar och lokala verksamheter med statligt

huvudmannaskap som t.ex. arbetsförmedlingarna. Det är viktigt att

företrädare för det lokala näringslivet och föreningslivet är engagerade i

såväl utformning som genomförande av planerna. Likaså är det av stor

vikt att landstinget, i första hand sjukvården, deltar i den lokala

samverkan. Kommunen har emellertid huvudansvaret för stadsdelarnas

utveckling, och det statliga stöd som kan komma att lämnas stadsdelens

utveckling behöver kanaliseras genom den berörda kommunen.

Regeringen anser därför att det normalt bör vara staten och den eller de

berörda kommunerna som är parter i de lokala utvecklingsavtalen.

De föreslagna utvecklingsavtalen bör således bygga på ett

förtroendefullt samarbete och ömsesidiga ambitioner från statlig och

kommunal nivå. Det kommer inte att finnas någon skyldighet för en

kommun att ingå ett sådant avtal. Det statliga åtagandet i ett lokalt

utvecklingsavtal kommer dock att vara beroende av att även den eller de

berörda kommunerna gör ett motsvarande åtagande och därefter också

fullföljer detta.

De lokala avtalen skall således innehålla en överenskommelse om hur

kostnaderna för överenskomna åtgärder skall finansieras.

Geografisk avgränsning

Storstadskommittén identifierade ett antal stadsdelar som har de allra

lägsta medelinkomsterna inom de tre storstadsregionerna. Detta mått

samvarierar med i princip alla andra mått på social utsatthet, som låg

förvärvsfrekvens och sysselsättningsgrad, högt socialbidragstagande,

högt ohälsotal och lågt valdeltagande. De aktuella stadsdelarna ligger i

sju kommuner: Botkyrka, Göteborg, Haninge, Huddinge, Malmö,

Stockholm och Södertälje.

Regeringen anser att det slutliga urvalet av vilka stads- eller

kommundelar som skall omfattas bör göras i de lokala

utvecklingsavtalen, tillsammans med de övriga parterna i dessa avtal. Det

är särskilt viktigt att de berörda kommunerna får en möjlighet att i dialog

med statliga företrädare avgöra vilka stadsdelar som skall omfattas.

Storstadskommitténs urval av de allra mest utsatta stadsdelarna bör tjäna

som utgångspunkt för diskussionerna.

Gemensamma mål

Regeringen har i avsnitt 4 i denna proposition gett förslag till mål för den

nationella storstadspolitiken. Det bör ankomma på parterna i de lokala

utvecklingsavtalen att omsätta dessa mål till gemensamma mål för det

lokala utvecklingsarbetet. Det är enligt regeringens bedömning angeläget

att detta sker i en nära dialog med invånarna i de aktuella stads- eller

kommundelar och med andra lokala aktörer som t.ex. försäkringskassan,

sjukvården, arbetsförmedlingen och närpolisen. Det är viktigt att samtliga

berörda lokala aktörer ställer sig bakom de gemensamma målen så att de

blir styrande för respektive aktörs insatser i stadsdelen.

De lokala målen bör i första hand syfta till att förbättra sysselsättning

och arbetskraftsdeltagande inom de utsatta stadsdelarna. En naturlig

utgångspunkt för överläggningarna bör i övrigt vara de områden som

omfattas av de nationella storstadspolitiska målen, dvs.

 beroende av socialbidrag

 det svenska språkets ställning

 skolresultat och utbildningsnivåer

 hälsoläget

 trivsel och trygghet i bostadsområdet

 tillgång till offentlig och kommersiell service

 tillgång till kultur- och fritidsverksamheter

 demokratisk delaktighet

- god livsmiljö

Inom varje delområde skall ett jämställdhetsperspektiv beaktas. De

lokala målen bör följas upp och utfallet årligen redovisas för regeringens

storstadsdelegation. Innan treårsperioden är slut bör en samlad

avstämning och utvärdering göras. Därefter får ställning tas till formerna

för det fortsatta arbetet med storstadsfrågor och en eventuell fortsättning

av utvecklingsarbetet.

Lokala åtgärdsplaner

Som ett led i det lokala utvecklingsarbetet bör en åtgärdsplan tas fram

som visar vad som kan och bör göras för att främja en god utveckling i

stadsdelen. I samtliga berörda stadsdelar pågår naturligtvis redan en

mängd åtgärder. I en del fall kan det räcka med att fortsätta dessa, i andra

fall kan det vara lämpligt att förändra inriktningen på åtgärderna, och i

åter andra fall kan de behövas nya insatser eller åtgärder.

Planerna skall vara långsiktiga och syfta till att bättre utnyttja de

befintliga personella och ekonomiska resurserna i området. Även om

planens genomförande initialt kräver ett visst resurstillskott måste den

långsiktigt utgå från de reguljära resurser som staten, landstingen och

kommunerna redan disponerar i området i fråga.

Det är viktigt att de boende i de aktuella stadsdelarna engageras såväl i

målformulering som i framtagandet av den lokala åtgärdsplanen. De

internationella erfarenheterna från förnyelse av utsatta bostadsområden

visar entydigt att framgång förutsätter en hög grad av delaktighet från

invånarnas sida. Det finns en lång rad ideella föreningar och andra

frivilliga initiativ i dessa områden som måste tas tillvara.

I åtgärdsplanen skall tydligt regleras respektive myndighets ekono-

miska och personella åtagande i stadsdelen under programperioden. Det

skall regleras hur samverkan mellan olika myndigheter skall fungera.

Det kommunala åtagandet

Regeringens bedömning: Det statliga stödet till lokalt

utvecklingsarbete bör förutsätta en minst likvärdig kommunal

motprestation.

Kommunen bör i sin interna resursfördelning ta hänsyn till den eller

de utsatta stadsdelarnas behov. Kommunens sammanlagda insatser i

området bör vara minst lika omfattande under avtalsperioden som

tidigare. Den eller de berörda kommunerna bör vara ansvariga för de

lokala utvecklingsavtalens genomförande.

Skälen för regeringens bedömning: Det bör vara respektive

kommunstyrelse som fungerar som motpart gentemot staten i

överläggningarna om lokala utvecklingsavtal. Visserligen berör avtalen

inte hela kommunerna utan endast vissa geografiskt avgränsade områden,

men det är av stor vikt att kommunen i sin helhet ställer sig bakom

utvecklingsavtalen och förbinder sig att verka för att dess mål uppfylls. I

flera av de berörda kommunerna finns en organisation med stadsdels-

eller kommundelsnämnder. Dessa bör självklart spela en mycket viktig

roll i framtagande och genomförande av de lokala utvecklingsavtalen.

Hur den exakta ansvarsfördelningen inom den kommunala

organisationen skall se ut är dock en fråga för respektive

kommunledning.

Kommunernas åtagande i de lokala utvecklingsavtalen bör innefatta:

 att resursfördelningen inom kommunen tar hänsyn till de utsatta

stadsdelarnas behov,

 att eventuella projektmedel eller andra specialsatsningar från

kommunens sida i de utsatta stadsdelarna inte minskar,

 att det statliga stödet till det lokala utvecklingsarbetet motsvaras av

en

minst likvärdig kommunal motprestation,

 att kommunen i all sin verksamhet inom de berörda områdena skall

verka för uppfyllandet av målen i det lokala utvecklingsavtalet, samt

 att kommunen utvecklar den lokala demokratiska dialogen så att

invånarna blir delaktiga i det lokala utvecklingsarbetet.

Detta innebär att staten kommer att ställa upp krav på betydande

motprestationer från kommunernas sida för att de skall få del av det

statliga stödet. Eftersom regeringens avsikt är att de lokala

utvecklingsavtalen skall ha karaktären av programsamarbete snarare än

projektstöd är det däremot inte lämpligt att i förväg ange någon

procentsats för hur stor grad av egen finansiering som kommunerna

måste bidra med. De statliga kraven på kommunala motprestationer

kommer istället att komma till uttryck vid utformandet av de lokala

utvecklingsavtalen. Stor vikt kommer då att läggas vid hur kommunerna

avser att fördela reguljära verksamhetsresurser till de utsatta

stadsdelarna.

Tidsplan

Det är av största vikt att staten och de berörda kommunerna arbetar

långsiktigt gentemot de utsatta stadsdelarna. Stora insatser i projektform

under kort tid kan göra mer skada än nytta. Ett långsiktigt och

genomtänkt utvecklingsprogram byggt på en god lokal förankring har

dock visat sig kunna ge goda resultat, såväl i Sverige som i andra länder.

Utvecklingsavtalen bör därför ses som en bestående förändring av

samarbetsformerna mellan stat och kommun och inte som ett tillfälligt

program.

Regeringen föreslår att riksdagen avsätter medel under tre år för stöd

till lokala utvecklingsavtalen. För att nå en långsiktighet i avtalen kan det

vara rimligt att sluta avtal för en längre period trots att staten endast

bidrar med medel under de tre första åren. Det bör göras en årlig

avstämning av måluppfyllelse, åtgärder och ekonomi i samverkan mellan

regeringens storstadsdelegation och de berörda kommunerna. Det

långsiktiga utvecklingsarbetet i de berörda stadsdelarna bör i allt

väsentligt bygga på de befintliga resurserna i respektive kommun. De

särskilda medel som staten kan bidra med under perioden 1999 2001 är

avsedda att stimulera detta utvecklingsarbete. Effekterna av de

genomförda insatserna bör utvärderas.

Erfarenheterna visar att lokala demokratiska processer av det slag som

skissats ovan tar lång tid. Arbetet med lokala utvecklingsavtal behöver

emellertid inte starta från noll i samtliga berörda stadsdelar finns redan

en lång rad pågående verksamheter och även nätverk mellan olika

aktörer. Regeringen bedömer därför att lokala utvecklingsavtal kan tas

fram under år 1999 och att åtgärdsplanerna har kommit så pass långt att

vissa medel kan utbetalas redan detta år. I de stadsdelar som utgör

nationella exempel kommer arbetet att ha nått ännu längre eftersom de

redan under 1998 får del av statliga medel.

Det är viktigt att formulera de lokala utvecklingsavtalen och

handlingsplanerna så att de kan förändras över tiden. Ett

förändringsarbete av detta slag är en process vars olika steg är omöjliga

att från början förutse. Därför bör en årlig revidering av avtalen ske i

dialog mellan kommunen och regeringens storstadsdelegation.

7.4 Det statliga åtagandet

Regeringens bedömning: Regeringen avser att i budgetpropositionen

föreslå att medel anvisas under treårsperioden 1999 2001 för särskilt

statligt stöd till lokalt utvecklingsarbete i de utsatta stadsdelarna i

storstadsregionerna. Stödet skall vara direkt kopplat till de lokala

utvecklingsavtalen. För år 1999 bör sammanlagt 480 miljoner kronor

anvisas, för år 2000 beräknas 480 miljoner kronor och för år 2001 785

miljoner kronor. En mindre del av dessa medel kan gå till

bostadsområden utanför storstäderna.

Medlen fördelas av storstadsdelegationen efter beslut av regeringen

inom ramen för arbetet med lokala utvecklingsavtal. De statliga

myndigheterna på lokal nivå skall verka för de effektmål och den

åtgärdsplan som tagits fram för respektive område och som ingår i

utvecklingsavtalet.

Storstadskommitténs förslag: Kommittén föreslår att

storstadsdelegationen skall ha vissa medel att fördela till lokala

storstadspolitiska insatser. Kommittén ser den föreslagna nationella

storstadspolitiken som en kraftfull vidareutveckling av det redan

pågående arbetet med stöd till utsatta bostadsområden. Anslaget för detta

ändamål bör överföras till den särskilda delegationen som föreslås få det

direkta ansvaret för den nationella storstadspolitiken.

Kommittén föreslår vidare att Allmänna arvsfondsdelegationen

avsätter 30 miljoner kronor för åren 1998 och 1999 för särskilda insatser

för barn och ungdomar i de utsatta stadsdelarna. Arvsfondsdelegationen

och den särskilda delegationen för storstadspolitik bör ha gemensamt

beredningsansvar vid fördelningen av dessa medel. De kommuner som

ansöker om stöd till lokala storstadspolitiska insatser bör själva

delfinansiera insatserna.

Kommittén framhåller att det också finns andra statliga stöd som riktar

sig till kommuner, som exempelvis stöd till lokala investeringsprogram,

det särskilda stödet för vuxenutbildningssatsningen (Kunskapslyftet) och

projektmedel från andra centrala verk. När denna typ av medel ingår som

statlig delfinansiering i ett lokalt utvecklingsavtal måste givetvis de

kommunala insatserna stämma överens med målsättningarna för det

berörda stödet.

Storstadskommittén framhåller slutligen att anslaget för den nationella

storstadspolitiken enligt deras mening bör vara avsevärt högre redan år

2000, uppskattningsvis 1 miljard kronor om året under en tioårsperiod.

De menar att detta bör kunna finansieras genom en omprioritering inom

de utgiftsområden som sorterar under de departement som förslagsvis bör

ingå i den särskilda delegationen, dvs. inrikes-, närings-, arbetsmarknads,

utbildnings- och socialdepartementet.

Skälen för regeringens bedömning: Under ett inledande skede

behövs ett särskilt statligt stöd till arbetet med lokala utvecklingsavtal för

att säkerställa att verksamheten kommer igång. Statens åtagande bör

kunna vara att

- de statliga myndigheterna på lokal nivå får skall verka för de

effektmål och den åtgärdsplan som tagits fram för respektive område

och som ingår i utvecklingsavtalet

- särskilda medel beräknas inom ramen för av riksdagen anvisade

anslag för statligt stöd till utveckling av storstädernas utsatta

stadsdelar för åren 1999 2001.

I 1998 års ekonomiska vårproposition (prop.1997/98:150) föreslås att

350 miljoner kronor vardera för åren 1999 och 2000 samt 800 miljoner

kronor för år 2001 anvisas för åtgärder inom framtidsområdet Ett Sverige

för alla. I detta ingår att vissa medel har beräknats under åren 1999 2000

för insatser för förstärkning av diskrimineringsombudsmannen, nationellt

centrum för validering av utländska utbildningar och betyg samt

kostnader för Mångfaldens år. Därutöver finns sedan tidigare 189

miljoner kronor för år 1998 samt 150 miljoner kronor avsatta för vardera

åren 1999 och 2000 för insatser i utsatta bostadsområden.

Regeringens avsikt är att den tidigare beslutade satsningen på

nationella exempel skall integreras i framtagandet av lokala

utvecklingsavtal. De bostadsområden som är aktuella för att bli nationella

exempel ingår alla i den större grupp av utsatta bostadsområden som

avses omfattas av de lokala utvecklingsavtalen. Den handlingsplan som

tas fram för de nationella exemplen blir en grund för lokala

utvecklingsavtal. En komplettering krävs främst vad avser de lokala

statliga myndigheternas ansvar för den lokala utvecklingen.

För åren 1999 och 2000 skall de tidigare beslutade medlen till insatser

i utsatta bostadsområden integreras i de medel som nu föreslås avsättas

för genomförande av de lokala utvecklingsavtalen. Den föreslagna

storstadsdelegationen skall sålunda bereda regeringens beslut om stöd,

både till den mindre grupp av bostadsområden som under 1998 får stöd

som nationella exempel och till den större grupp av områden som

kommer att omfattas av de lokala utvecklingsavtalen.

Det innebär att sammanlagt 480 miljoner kronor beräknas för 1999,

480 miljoner kronor för 2000 och 785 miljoner kronor för år 2001 för

stöd till utsatta bostadsområden. Dessa medel skall huvudsakligen

fördelas till berörda kommuner för genomförande av de lokala

utvecklingsavtalen. Vidare föreslås i denna proposition att 10 miljoner

kronor årligen under perioden 1999 2001 skall avsättas till förstärkning

av kulturmiljövård och arkitektoniska värde i storstäderna.

Storstadsdelegationen bör i sin fördelning av medel utgå från den

inriktning som redovisas i de följande kapitlen. Det innebär att 150

miljoner kronor per år skall avse försöksverksamhet med viss

förskoleverksamhet i utsatta bostadsområden, 50 miljoner kronor skall gå

till språkutveckling i skolan, 20 miljoner kronor till idrotts-, kultur- och

fritidsverksamhet, och 20 miljoner kronor till integrerad praktik och

svenskundervisning för vuxna invandrare. I övrigt skall de medel som

fördelas till utsatta bostadsområden användas för att finansiera de

åtgärder som staten och de berörda kommunerna kommer fram till i de

lokala utvecklingsavtalen. Eftersom ett huvudmål med det lokala

utvecklingsavtalen skall vara att höja graden av egenförsörjning bör en

stor del av medlen användas för detta ändamål. En närmare redovisning

av propositionens ekonomiska förutsättningar och konsekvenser återfinns

i avsnitt 12.

Framtidsområdet Ett Sverige för alla handlar inte endast om insatser i

utsatta storstadsområden. Det handlar om fullföljandet av regeringens

integrationspolitik som beskrivits i avsnitt 5.6. Det innebär att även

områden utanför de tre storstadsregionerna med likartade problem kan få

del av medel inom ovan angiven ram. Bl.a. bör de projekt inom

Norrköping, Eskilstuna, Landskrona och Trollhättan som tidigare fått

stöd ur regeringens anslag för utsatta bostadsområden slutföras. Stöd till

dessa områden bör också beredas av storstadsdelegationen och beslutas

av regeringen.

8 Arbetslinjen i storstaden

8.1 Inledning

Ett av de viktigaste målen för storstadspolitiken är att höja

sysselsättningsgraden i de utsatta bostadsområdena.

Sysselsättningsgraden ligger i allmänhet mellan 30 och 40 procent i de

mest utsatta stadsdelarna. Eftersom delaktigheten i samhällslivet och

förutsättningarna för ett gott liv i ekonomiskt, socialt och kulturellt

hänseende i hög utsträckning hänger samman med deltagande i

arbetslivet och med en egen försörjning är detta avgörande för den

fortsatta samhällsutvecklingen.

Ett annat och näraliggande mål för storstadspolitiken är att minska

socialbidragsberoendet i de utsatta storstadsområdena. I de tre

storstadskommunerna har socialbidragskostnaderna näst intill tredubblats

under 1990-talet. Förutom de kommunalekonomiska konsekvenserna av

en sådan utveckling är det för den enskilde mycket viktigt att kunna

försörja sig själv. Beroendet av försörjningsstöd är nära kopplat till ett

utanförskap från arbetsmarknaden. I detta kapitel redovisas därför förslag

till åtgärder för att kunna öka sysselsättningsgraden och minska

socialbidragsberoendet i storstadsregionernas utsatta bostadsområden.

I avsnitt 6 redovisas regeringens överväganden och förslag när det

gäller att generellt stärka storstadsregionernas förutsättningar för tillväxt

och ökad sysselsättning. I detta kapitel läggs förslag som mer specifikt

syftar på åtgärder i de socialt utsatta bostadsområdena.

8.2 Arbetslinjen

Regeringen redovisade i 1998 års ekonomiska vårproposition (prop

1997/98:150) att sysselsättningspolitiken bygger på arbets- och

kompetenslinjen. Arbetslösheten skall minskas, huvudsakligen genom att

fler människor får arbete eller utbildning som ger ökade möjligheter till

arbete. Arbetsmarknadspolitiken läggs om för att öka kvaliteten på

åtgärderna och i än större utsträckning medverka till att minska

flaskhalsar i den uppåtgående konjunkturen och stigande

sysselsättningen. Huvuddelen av sysselsättningsökningen de kommande

åren bör ske i den privata sektorn.

Arbetslösheten är allvarligast för de personer som stängs ute från

arbetsmarknaden under långa perioder. De löper större hälsorisker än

många andra grupper, får sämre inkomstutveckling, förlorar kompetens

och löper därför risk att permanent slås ut från arbetsmarknaden. De har

svårt att komma ifråga för de lediga jobben och därmed att dra nytta av

den uppåtgående konjunkturen och den stigande sysselsättningen. I

praktiken uppkommer en inlåsning i arbetslöshet och bidragsberoende.

Arbetsförmedlingen behöver i det nuvarande konjunkturläget lägga

stor vikt vid att motverka inflationsdrivande flaskhalsar och att underlätta

för företagen att snabbt tillsätta lediga platser. För de som har svårt att

komma ifråga för de jobb som nu blir lediga kan emellertid utdragna

perioder med enbart kontantstöd bidra till en passivisering och ett

förlorat självförtroende. Det är därför viktigt att också både upprätthålla

och förbättra de arbetssökandes kompetens och att motverka en

passivisering.

Det behövs därför särskilda insatser för de som inte omedelbart kan

komma i fråga för de lediga jobben, eller som har särskilda svårigheter

att få och behålla ett arbete. Mot bakgrund av detta är det viktigt att den

arbetslöse som inte kan erhålla ett arbete inom rimlig tid istället erbjuds

en åtgärd som kan öka hans eller hennes anställbarhet och därmed

chanser att åter få ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden.

Arbets- och kompetenslinjen bygger på en uttalad ömsesidighet, där

den enskilde har både rättigheter och skyldigheter. Å ena sidan är

samhället berett att stöda den som har svårt att finna arbete, såväl

ekonomiskt som med aktiva åtgärder. Å andra sidan förväntar sig

samhället att den arbetslöse aktivt utnyttjar sina egna resurser och

möjligheter, och är beredd att anta varje lämpligt arbete.

8.3 En sammanhållen verksamhet med åtgärder för

 arbetslösa inom utsatta stadsdelar.

Regeringens bedömning: Kommuner som omfattas av lokala

utvecklingsavtal bör kunna sluta avtal med länsarbetsnämnd och

försäkringskassan i länet om lokal samverkan med

utvecklingsprogram för arbetslösa i de utsatta stadsdelarna.

Länsarbetsnämnden kan delegera avtalsslutandet till den lokala

arbetsförmedlingsnämnden.

Avtalet skall ange form för samverkan, mål och målgrupp för

åtgärderna samt formerna för redovisning av resultat och uppföljning

av verksamheten. Det är väsentligt att de olika kompetenser som finns

i de samverkande myndigheterna kan utnyttjas på bästa sätt. Därför

bör personal från de samverkande myndigheterna om möjligt vara

placerade i den berörda stadsdelen.

Regeringen avser att tillkalla en särskild utredare för att förbereda

överläggningar om sådana avtal. I uppdraget bör ingå att analysera

vilka utvecklingsmöjligheter som finns för förbättrad samverkan

mellan olika offentliga aktörer och ersättningsystem. Målet med

utvecklingsprogrammen skall vara ett arbete på den reguljära

arbetsmarknaden.

Bakgrund: Regeringen anförde i propositionen 1996/97:63

Samverkan, socialförsäkringens ersättningsnivåer och administration

m.m. att det finns ett stort behov av att mer effektivt utnyttja samhällets

samlade resurser för att bättre kunna tillgodose enskilda mäns och

kvinnors behov av olika stödåtgärder. Många människor med långvarig

arbetslöshet, psykosociala eller hälosmässiga problem kan lätt hamna i en

gråzon mellan de olika ersättningssystemen eftersom problembilden inte

renodlat faller inom någon viss myndighets ansvarsområde. Detta kan

leda till en rundgång mellan socialtjänsten, försäkringskassan,

arbetsförmedlingen och landstingets primärvård, med många kortsiktiga

och ineffektiva insatser som följd. Regeringen anförde mot denna

bakgrund att det finns starka skäl att utveckla bra och ändamålsenliga

samverkansmodeller som ger bättre förutsättningar för

rehabiliteringsarbetet.

Regeringen ansåg i propositionen att arbetet med samverkan inte

längre skulle ses som försöksverksamhet utan bli en naturlig del av

berörda myndigheters verksamhet i syfte att stödja alla som är i behov av

särskilda insatser. Arbetet borde därför inriktas på generella lösningar.

De lokala samverkansprojekt som kommer att utvecklas skall inte behöva

något särskilt godkännande av regeringen eller respektive myndigheter,

utan det är de enskilda aktörerna själva som bör besluta om att bedriva

samverkan utifrån lokala förutsättningar och behov.

Riksförsäkringsverket, Arbetsmarknadsstyrelsen, Socialstyrelsen och

Arbetarskyddsstyrelsen har som gemensamt mål i sina respektive

regleringsbrev att aktivt samarbeta på rehabiliteringsområdet så att en

effektivare användning av tillgängliga resurser uppnås. Syftet skall vara

att varje individs arbetsförmåga blir tillvaratagen så att det blir möjligt

för den enskilde att försörja sig genom eget arbete.

Pågående samverkansprojekt inom rehabilitering respektive

arbetsmarknadspolitik

SOCSAM är en lokal försöksverksamhet med finansiell samordning

mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst.

Försöksverksamheten får bedrivas under tiden den 1 juli 1994 31

december 2000 inom tio lokala områden. Godkännande finns för tillfället

för åtta kommuner, medan ytterligare ansökningar behandlas.

Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen har i en lägesrapport lämnat

en översikt och analys av de utvärderingar som utförs inom

försöksområdet Stenungsund, Finansiell samordning 1997:2. Rapporten

fokuserar på utfallet av de förändringsprocesser som pågår i projektet

snarare än försökets effekter hos utvalda målgrupper.

De pågående försöksverksamheterna kan enligt regeringen tjäna som

en utgångspunkt för lokala överenskommelser om myndighetssamverkan

i utsatta stadsdelar inom storstadsregionerna. I denna samverkan bör då

även arbetsförmedlingen ingå.

I den kommunala utvecklingsgarantin för ungdomar innebär att de

kommuner som vill kan erbjuda alla arbetslösa ungdomar från 20 t.o.m.

24 år aktiveringsprogram på heltid under 12 månader. Åtgärderna

finansieras av staten inom ramen för de arbetsmarknadspolitiska medlen.

Senast inom 90 dagar skall den som är arbetslös och mellan 20 och 24 år

tillsammans med arbetsförmedlingen och kommunen arbeta fram en

individuell handlingsplan. Planen innebär att individen har både rättighet

och skyldighet att delta i en av kommunen anordnad aktivitet.

Aktiveringsprogrammet skall vara individuellt anpassat och innehålla

olika typer av kompetensutveckling. Arbetsförmedlingsnämnderna får en

nyckelroll med ansvar för att utvecklingsgarantin kommer till stånd i de

olika kommunerna. Stor vikt läggs vid att insatserna anpassas efter lokala

förutsättningar och i nära samverkan med ortens näringsliv.

Skälen för regeringens bedömning: I de mest utsatta stadsdelarna i

storstäderna är deltagandet i arbetslivet mycket lågt.

Sysselsättningsgraden ligger i allmänhet mellan 30 och 40 procent, dvs.

ungefär hälften av riksgenomsnittet. Den öppna arbetslösheten är ungefär

dubbelt så hög som i storstadsregionerna i sin helhet. Andelen av de

arbetslösa som har ersättning från arbetslöshetskassa är relativt låg och

många är därför hänvisade till socialbidrag för sin försörjning. Bland de

arbetslösa finns en grupp invandrare som enligt arbetsförmedlingens

bedömning har för dåliga kunskaper i svenska språket för att stå till

arbetsmarknadens förfogande. Där finns också relativt många

långtidssjukskrivna personer som ofta har en komplex problembild och

som under långa perioder har befunnit sig i en rundgång mellan olika

rehabiliterande åtgärder. Slutligen finns en relativt stor grupp kvinnor

som av kulturella och andra orsaker inte har gått ut på arbetsmarknaden.

Den låga sysselsättningsgraden inom dessa områden medför att graden

av försörjning via olika statliga transfereringssystem respektive

kommunala socialbidrag är hög. I avsnitt 3 beskrivs närmare det stora

socialbidragsberoendet i dessa stadsdelar.

Den offentliga förvaltningen och de offentliga åtgärdsprogrammen är

organiserade efter politikområden och inriktade på väl definierade

problem. Var och en arbetar självständigt med fokus på sin egen uppgift.

Den uppgift som samhället står inför i de utsatta stadsdelarna är

emellertid ofta mångfacetterad och komplex. I det enskilda fallet krävs

inte sällan en kombination av åtgärder inom olika ansvarsområden,

antingen parallellt eller i serie. Behovet av samverkan mellan olika

statliga myndigheter och kommunens olika organ är således stort. Det är

mot denna bakgrund man skall se de initiativ som regeringen under

senaste åren har tagit för att stärka den lokala samverkan. Den ovan

nämnda propositionen 1996/97:63 är ett uttryck för denna inriktning, den

kommunala utvecklingsgarantin är en annan.

Trots stora resursinsatser från olika myndigheter i dessa områden

kvarstår betydande problem. Det finns svårigheter att hantera de mycket

speciella förutsättningar som finns i de utsatta stadsdelarna inom

storstadsregionerna. I dessa stadsdelar finns det på många håll en utbredd

kritik mot de olika systemens bristande samverkan, liksom mot

systemens oförmåga att uppfylla övergripande integrationspolitiska mål.

Nedan redovisas några av problemen.

Arbetsförmedlingens huvuduppgift i nuvarande konjunkturläge är att

finna lämpliga sökande till de befintliga lediga platserna. Många

arbetslösa i dessa områden bedöms inte komma ifråga för de lediga

platserna, och blir därmed inte aktuella för den direkta

platsförmedlingen.

Arbetsmarknadsåtgärderna är tidsbegränsade och det kan vara svårt att

länka olika åtgärder till ett sammanhängande program som verkligen kan

leda till att den arbetslöse får förutsättningar att konkurrera på den öppna

arbetsmarknaden. Det gäller inte minst behovet av att kunna kombinera

utbildning och praktik.

Många av de som står utanför arbetsmarknaden har komplexa

svårigheter som kräver en kombination av åtgärder för att lösa. Istället

för att samla de olika offentliga resurser som finns har dessa personer

många gånger flera års erfarenhet av rundgång mellan olika

åtgärdsprogram.

Många av de arbetslösa kommer från andra länder, har svag eller ingen

erfarenhet av den svenska arbetsmarknaden, känner få personer på

arbetsmarknaden och saknar därför i hög utsträckning referenser och

kontakter. Därigenom ställer de speciella krav på platsförmedlingen.

Svenskundervisningen för invandrare (sfi) har i vissa fall inte gett

tillräckliga kunskaper och färdigheter. Bristen ligger främst i avsaknaden

av praktisk användning av det svenska språket i någon form av

arbetspraktik.

Behovet av att koppla samman passivt försörjningsstöd och aktiva

insatser för att främja social integration och framtida förvärvsverksamhet

är särskilt stora i storstadsregionernas utsatta stadsdelar. För att

underlätta samverkan bör gemensamma former för verksamheten

utvecklas för insatser i utsatta stadsdelar, som gör det vara lättare att få

en helhetssyn på individens problem och möjligheter. De olika

myndigheterna med deras olika kompetenser och resurser kan därigenom

medverka till att på ett effektivt sätt stärka individens kompetens och

utsikter att få ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Regeringen

noterar att man lokalt i många fall, helt eller delvis, har gått över till ett

sådant arbetssätt. Därmed kan de individer som idag tenderar att vandra

mellan olika myndigheter och utan att bli hjälpta få det stöd de behöver.

Det är också mycket angeläget att knyta representanter från näringslivet

till denna verksamhet. Syftet med verksamheten ska vara att få ett arbete

och då behövs kontakter med företagen.

I syfte att stärka de initiativ som tagits på många håll anser därför

regeringen att kommuner som omfattas av lokala utvecklingsavtal bör

kunna träffa avtal med länsarbetsnämnd och länets försäkringskassa om

lokal samverkan med utvecklingsprogram för arbetslösa i utsatta

stadsdelar. Vilka områden som skall omfattas, hur samverkan skall

utformas och vilka individer som skall beröras regleras slutligt i avtalet.

Det bör således vara möjligt att välja olika lösningar för olika områden

beroende på förutsättningar och behov. En faktor av betydelse i detta

sammanhang är även andra insatser som pågår, t.ex. för arbetslösa

ungdomar mellan 20-24 år inom ramen för den kommunala

utvecklingsgarantin.

Avtalen bör reglera samverkansformer, mål, målgrupp, redovisning

och uppföljning. De bör vidare precisera vilka åtaganden som staten gör

för de statliga myndigheternas räkning, liksom vilka åtaganden de

berörda kommunerna samt försäkringskassan gör. Det skall möjliggöra

att man kan kedja åtgärder inom de olika myndighetsområdena till ett för

individen meningsfullt utvecklingsprogram.

De personer som ingår i målgruppen bör vara inskrivna vid

arbetsförmedlingen som arbetssökande, men kan också vara aktuella hos

kommunens socialtjänst eller hos försäkringskassan. Personerna bör

innan de erbjuds ett individuellt utvecklingsprogram ha prövats mot den

reguljära arbetsmarknaden genom kraftfulla förmedlingsinsatser.

Personerna bör vidare vara motiverade att deltaga i programmet, och

bedömas ha realistiska möjligheter att genom särskilda insatser få ett

reguljärt arbete inom rimlig tid.

Regeringen anser det vara av betydelse att avtalen om samverkan

träffas på lokalnivå där man känner förhållandena bäst och vet på vilket

sätt som detta samarbete kan medverka till bra resultat. Verksamheten

bör som tidigare nämnts regleras i avtal mellan länsarbetsnämnd,

kommun och försäkringskassa. Finansieringen av åtgärderna i det

individuella utvecklingsprogrammet skall i huvudsak ske på basis av de

samverkande myndigheternas ordinarie anslag. Utgångspunkten är att de

befintliga åtgärdsmedel som idag satsas i den berörda stadsdelen bör

användas inom det lokala utvecklingsprogrammet.

Detta kan ses som en utveckling av de intentioner till samverkan och

gemensamma mål för myndigheterna inom rehabiliteringsområdet som

regeringen redan har genomfört genom prop. 1996/97:63 i och med att

det även inkluderar länsarbetsnämnderna och arbetsförmedlingarna. För

att underlätta genomförandet av utvecklingsprogram bör en särskild

utredare tillkallas för att förbereda överläggningar om avtal om en

samverkan med denna inriktning. Verksamheten bör följas upp löpande.

Den bör göras en oberoende utvärdering under det tredje året. Därefter

får ställning tas till hur det fortsatta arbetet med inriktning på utsatta

stadsdelar i storstadsregionerna skall bedrivas.

8.4 Individuella utvecklingsprogram

Regeringens bedömning: De utvecklingsprogram som föreslås i

avsnitt 8.3 bör vara inriktade på individuell utveckling för de personer

som är och riskerar att i långa tider förbli utan reguljärt arbete, eller

annan egen försörjning eller som behöver rehabiliterande eller

arbetstränande insatser. De individuella programmen bör utformas i

samråd mellan den enskilde och de samverkande myndigheterna. De

bör präglas av en grundläggande ömsesidighet, där även den enskilde

gör ett åtagande och har ett ansvar.

Åtgärder och åtgärdstider bör, inom ramen för gällande regelverk,

utformas med hänsyn till den enskildes speciella behov. Målet skall

vara att de deltagande personerna skall öka sin anställbarhet och så

snart som möjligt finna arbete på den öppna arbetsmarknaden, påbörja

reguljära studier eller försörja sig genom eget företagande.

Skälen för regeringens bedömning: Behoven av insatser varierar

kraftigt mellan olika individer beroende på förutsättningar och behov.

Genom att arbeta med individuella utvecklingsprogram uppnås en mer

flexibel anpassning av insatserna till den enskildes behov, samtidigt som

samverkan mellan berörda aktörer underlättas.

I utvecklingsprogrammet bör anges vilka åtgärder som skall vidtas för

att stärka den enskildes möjligheter att så snart som möjligt komma ut på

arbetsmarknaden, påbörja reguljära studier eller försörja sig genom eget

företagande. Det individuella utvecklingsprogrammet bör utformas i en

dialog med den enskilde och präglas av en grundläggande ömsesidighet,

där även den enskilde gör ett åtagande och har ett ansvar.

Individuella utvecklingsprogram bör upprättas för personer som är

bosatta i den aktuella stadsdelen, som saknar arbete och som riskerar att

bli arbetslösa under en längre tid eller är i behov av utbildningsinsatser

eller annan åtgärd för att förbättra sin anställningsbarhet.

En tydlig arbetslinje

I målgruppen finns både män och kvinnor som får sin försörjning från

olika ersättningssystem, som t.ex. arbetslöshetsförsäkring, sjukförsäkring

och/eller socialbidrag. En rätt till ersättning som intjänats inom eller som

följer av något av dessa system skall inte påverkas av

försöksverksamheten. Frågan om vilka ersättningar som bör utgå under

tid i aktivitet behöver dock utredas närmare. Verksamheten bör

kännetecknas av en strävan att så långt som möjligt kanalisera alla

kontakter med den enskilde genom en kontaktpunkt.

Försöksverksamheten bör som tidigare nämnts bygga på en tydlig

ömsesidighet. Rätten till ersättning från de olika ersättningssystemen är

kopplad till någon form av villkor eller krav på motprestation från den

enskilde.

Arbetslöshetsförsäkringen är en integrerad del av

arbetsmarknadspolitiken och dess syfte är att verka som en

omställningsförsäkring för personer med en fast förankring på

arbetsmarknaden. Ersättning kan under en begränsad tid ges till den som

blir arbetslös samt uppfyller vissa villkor för att underlätta för denna att

hitta ett nytt arbete. Arbetslöshetsförsäkringen är ingen yrkesförsäkring.

Det innebär att det ställs stora krav på den som blir arbetslös att söka och

acceptera nytt arbete även utanför det yrkesområde där han eller hon

tidigare varit verksam. Dessutom ställs krav på att godta en förändrad

lön, flytta eller pendla till arbete, omskola sig eller delta i

praktikåtgärder. Under tid i arbetsmarknadspolitisk åtgärd erhåller den

enskilde ersättning motsvarande arbetslöshetsersättningen, s.k.

utbildningsbidrag.

Kraven för rätt till ersättning sammanfattas i de s.k. grundvillkoren

som handlar om att stå till arbetsmarknadens förfogande. För att få

ersättning krävs att den sökande, förutom att ha uppfyllt ett s.k.

arbetsvillkor, är arbetsför och oförhindrad att ta arbete minst tre timmar

per dag och i genomsnitt 17 timmar per vecka, är beredd att anta erbjudet

lämpligt arbete, är anmäld som arbetssökande hos arbetsförmedlingen

och inte kan få lämpligt arbete. Om den sökande avvisar ett erbjudande

om lämpligt arbete eller arbetsmarknadspolitiska åtgärder träder

sanktioner i kraft som i normalfallet innebär avstängning från rätt till

ersättning i 60 ersättningsdagar. Den sökande kan även avstängas tills

dess att förvärvsarbete utförts i 80 dagar om han eller hon upprepade

gånger tackat nej till erbjudet arbete eller åtgärd.

Sjukpenning utges enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring

(AFL) vid sjukdom som sätter ned den enskildes arbetsförmåga med

minst en fjärdedel. Vid bedömning av om sjukdom föreligger skall

bortses från arbetsmarknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande

förhållanden. Sjukpenning utges även när den enskilde genomgår en

medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering som syftar till att

förebygga sjukdom eller att förkorta sjukdomstid eller att helt eller delvis

förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmåga. Som villkor gäller att

behandlingen eller rehabiliteringen har ordinerats av läkare och ingår i en

av försäkringskassan godkänd plan.

Enligt bestämmelserna i AFL kan försäkringskassan dra in eller sätta

ned ersättningen enligt AFL bl.a. om den som är berättigad till

ersättningen vägrar att genomgå undersökning av läkare eller att följa

läkares föreskrifter. Den enskilde kan också förlora rätten till ersättning

om han eller hon utan giltig anledning vägrar att genomgå utredning för

bedömning av det medicinska tillståndet, arbetsförmågan samt behovet

av och möjligheterna till rehabilitering. Den enskilde är också skyldig att

delta i erforderlig rehabilitering för att inte förlora sin rätt till

ersättning.

Frågan om skyldigheter för den enskilde som uppbär socialbidrag och

kommunernas aktiva åtgärder behandlas i regeringens proposition

1996/97:124 Ändring i socialtjänstlagen. Regeringen redogör där för

principerna i socialtjänstlagen som innebär att socialbidraget skall

utformas tillsammans med den enskilde och på ett sådant sätt att det på

sikt stärker hans eller hennes förutsättningar för egenförsörjning. För att

den enskilde skall ha rätt till bistånd krävs att han/hon skall göra vad

han/hon kan för att bidra till egen försörjning bl.a. genom arbete. Den

som inte har arbete är skyldig att aktivt söka och även godta lämpligt

anvisat arbete. I den skyldigheten ligger också deltagande i den

verksamhet som samhället ställer till förfogande för arbetslösa inom

ramen för arbetsmarknadspolitiken, t.ex. arbetsmarknadsutbildning. En

arbetslös person kan också vara skyldig att delta i

arbetssökarverksamhet, utbildning i svenska eller introduktionsprogram

som syftar till att förbereda och underlätta inträde på arbetsmarknaden.

Åtgärderna i utvecklingsprogrammen

De individuella utvecklingsprogrammen bör utformas som enskilda

åtgärder utifrån förutsättningar och behov i det enskilda fallet. Ett

individuellt utvecklingsprogram bör t ex kunna innehålla en kombination

av olika åtgärder som svenskundervisning integrerat med

arbetsplatspraktik, arbetsträning, arbetsmarknadsutbildning och

anställningsstöd. Åtgärderna i de individuella utvecklingsprogrammen

skall syfta till att stärka den enskildes anställningsbarhet och möjliggöra

en snar övergång till en anställning på den reguljära arbetsmarknaden

eller annan form av egen försörjning.

Det individuella behovet bör vara avgörande. Med tanke på de

speciella skäl som föreligger till följd av långa tider utan reguljärt arbete

och att de mest utsatta grupperna saknar reell möjlighet att konkurrera

om de lediga jobben bör de möjligheter till förlängd åtgärdstid som finns

för dessa grupper utnyttjas i syfte att stärka deras framtida position på

arbetsmarknaden. Den enskilde skall således i vissa fall kunna få

arbetsmarknadsåtgärder med förlängd varaktighet, dvs. att den specifika

åtgärden kan vara mer än sex månader. Det individuella

utvecklingsprogrammets hela längd bör avpassas till den enskilde

deltagarens behov men bör inte vara längre än tre år. Den enskilde skall

löpande prövas mot den ordinarie arbetsmarknaden.

De individuella utvecklingsprogrammen bör vara utåtriktade och sikta

till att öka individernas rörlighet och kontaktytor, såväl genom

praktikplatsernas förläggning som genom utbildningen. Det är också

viktigt att det tidigt finns en dialog med potentiella arbetsgivare.

Ett individuellt utvecklingsprogram bör ses som ett erbjudande till

individen och inte en rättighet. Det bör således krävas en aktiv insats av

individen att tillsammans med berörda myndigheter lägga upp

programmet. Det är vidare viktigt att individen är motiverad om

programmet skall kunna ge ett lyckat resultat.

En grundtanke bakom de individuella utvecklingsprogrammen är att de

skall motverka passivisering. De arbetslösa bör inte enbart erhålla

kontantstöd utan kunna erbjudas en tillfällig sysselsättning parallellt med

eller i avvaktan på annan åtgärd. För att klara detta kan det vara

nödvändigt att erbjuda placering i särskilt anordnade

sysselsättningsprojekt, som en del i det individuella

utvecklingsprogrammet.

De statliga medel som utgår som stöd till de berörda kommunerna

inom ramen för de lokala utvecklingsavtalen kan användas som en

kompletterande finansiering av avtalen eller av åtgärder inom ramen för

dessa. Likaså bör det finnas möjligheter till delfinansiering via den

europeiska socialfonden, mål 3.

Det är väsentligt att de olika kompetenser som finns i de samverkande

myndigheterna kan utnyttjas på bästa sätt. Det är därför önskvärt att den

personal som arbetar med personer i stadsdelen är samlade på ett ställe i

stadsdelen. Arbetet kan också lättare synliggöras om man finns

lokaliserad i området.

8.5 Gemensamma medborgarkontor i de utsatta

 stadsdelarna

Regeringens bedömning: Det bör ingå i de lokala utvecklingsavtalen

att medborgarna i de utsatta stadsdelarna skall få tillgång till

gemensamma medborgarkontor för såväl statliga som kommunala

myndigheter.

Skälen för regeringens bedömning: I flera av de berörda stadsdelarna

(bl.a. i Botkyrkas och Stockholms kommuner) finns idag kommunala

medborgarkontor med inriktningen att erbjuda medborgarna samlad

kommunal information men också enklare ärendehantering.

Medborgarkontoren utgör ett skyltfönster för de olika kommunala

myndigheterna. En brist i uppbyggnaden av dessa medborgarkontor har

varit att de statliga myndigheterna sällan har varit integrerade i

verksamheten.

I de lokala utvecklingsavtalen bör därför kunna ingå att dessa

stadsdelar skall bli bland de första i landet där medborgarna får tillgång

till gemensamma medborgarkontor för statliga och kommunala

myndigheter. Det förutsätter att man lokalt kan komma överens om en

medverkan från t.ex. arbetsförmedlingen och försäkringskassan i

medborgarkontor i de utsatta stadsdelarna. Ett medborgarkontor kan på

så sätt utgöra ett skyltfönster och inslussningspunkt för medborgarna till

de samverkande myndigheterna. Möjligheterna att använda IT för en

utbyggd service och samverkan bör utnyttjas.

Riksdagen har tagit ställning till frågan om utveckling av

myndighetsutövning vid medborgarkontor. Verksamheten skall

naturligtvis följa de riktlinjer för myndighetssamverkan avseende bl.a.

sekretess som har lagts fast.

8.6 Översyn av socialbidragen

Regeringens bedömning: Frågan om socialtjänstens finansiering

kommer att utredas av den särskilde utredaren som har fått i uppdrag

att se över vissa frågor som gäller socialtjänstlagen (1980:620) och

socialtjänstens uppgifter (dir. 1997:109) bl.a. mot bakgrund av att

socialbidraget för vissa grupper kommit att fungera som ett permanent

försörjningsstöd.

Storstadskommitténs förslag: Kommittén lägger inte något konkret

förslag som gäller socialbidraget men presenterar olika modeller för hur

storstadskommunerna skulle kunna avlastas den del av bidraget som

utbetalas av arbetsmarknadsskäl. Kommittén förordar därvid alternativet

att staten övertar alla kostnaderna för socialbidraget.

Remissinstansernas synpunkter: Socialstyrelsen avstyrker

kommitténs bedömning med motiveringen att en sådan lösning skulle

skapa en felaktig incitamentsstruktur där kommunerna bedömer behovet

av bidrag och staten betalar. Även Riksförsäkringsverket är starkt

kritiska och menar att kommunen bör ha det yttersta ansvaret för sina

invånare. Svenska Kommunförbundet menar att staten bör ta ett större

ansvar när det gäller socialbidragen. Socialbidraget bör återgå till sin

ursprungliga funktion att utgöra ett sista skyddsnät i stället för att som

idag fungera som en permanent försörjningskälla för allt fler människor.

Skälen för regeringens bedömning: Socialbidrag är en mindre del av

de totala transfereringarna till hushållen. Bidraget är tänkt att vara ett

tillfälligt försörjningsstöd. Bidraget utgör det yttersta skyddsnätet när den

enskilde inte kan försörja sig på annat sätt, t.ex. genom arbete eller

genom det generella socialpolitiska systemet och är i denna funktion det

mest utpräglat selektiva stödet. Socialbidraget är således den enda del av

välfärdssystemet som är helt relaterad till det enskilda hushållets

försörjningsbehov. Bidraget prövas mot såväl den enskildes inkomster

som tillgångar. Rätten till bistånd regleras i socialtjänstlagen (1980:620)

och kan avse såväl ekonomiskt bistånd (socialbidrag) som vård och stöd i

andra former.

Behovet av socialtjänstens insatser har ökat påtagligt under de senaste

åren, särskilt när det gäller behovet av socialbidrag. Den främsta orsaken

är den höga arbetslösheten. För att sanera den svenska ekonomin har det

varit nödvändigt att förändra stora delar av välfärdssystemen.

Förändringarna har framförallt gällt garanti- och ersättningsnivåer, men

det har också i vissa fall funnits behov av att korrigera vissa systemfel

som uppstått och som blivit tydligare under senare år.

Utvecklingen kan ha bidragit till att fler människor än tidigare ställts

utanför det generella välfärdssystemet och tvingats söka socialbidrag.

Socialbidraget har därför alltmer kommit att fungera som en allmän

inkomstgaranti under längre tider för allt fler människor. Ansvaret för

socialtjänsten inklusive kostnaderna för socialbidrag ligger hos

kommunerna. Staten ger finansiellt stöd genom det generella

statsbidraget. Dessutom utbetalas statlig ersättning för mottagandet av

flyktingar och andra utländska medborgare som omfattas av

flyktingmottagandet. För kommuner och landsting finns också ett

utjämningssystem som syftar till att skapa likvärdiga förutsättningar att

bedriva verksamhet. Bland annat finns det en modell som har till syfte att

utjämna strukturella kostnadsskillnader när det gäller individ- och

familjeomsorgsverksamheten.

Regeringen delar Storstadskommitténs uppfattning att de ekonomiska

problemen inom den offentliga sektorn har bidragit till att skapa

svårigheter när det gäller finansieringen av socialtjänsten, bl.a. när det

gäller kraftigt ökade kostnader för socialbidrag. Utvecklingen har varit

mest uttalad i storstäderna och då framförallt i de utsatta

bostadsområdena och att de kostnadsökningar detta fört med sig har ställt

krav på nerdragningar i andra verksamheter. Det finns därför behov av att

å ena sidan få till stånd en långsiktig stabilitet i resurserna på

socialtjänstens alla områden och å andra sidan behoven och

ambitionsnivån. Det gäller såväl äldre-, handikapp, och barnomsorg som

individ- och familjeomsorg.

Regeringen anser dock inte att ett statligt övertagande av alla kostnader

för socialbidragen vore en bra lösning på problemet. Ett system där en

huvudman bedömer behovet av insatser och en annan betalar för dessa

insatser har erfarenhetsmässigt visat sig leda till ännu större kostnader.

Förutsättningen för att kunna finna andra och bättre lösningar är enligt

regeringens bedömning bl.a. att samspelet mellan de generella

trygghetssystemen och det individuellt behovsprövade socialbidraget

analyseras på ett mer djupgående sätt än vad som hittills skett.

Regeringen har därför tillkallat en särskild utredare som har fått i

uppdrag att analysera socialbidraget och dess samband med övriga

trygghetssystem utifrån de olika förändringar som skett under 1990-talet,

särskilt när det gäller de statliga transfereringssystemen. Utredaren skall

överväga hur systemen bättre skall kunna samverka i förhållande till

varandra utan att arbetslinjen inom bidrags- och ersättningssystemen

överges.

Eventuella behov av att förändra principerna för socialtjänstens

finansiering skall analyseras utifrån behovet av att få till stånd en balans

mellan å ena sidan en mer långsiktig stabilitet i resurserna på

socialtjänstens alla omsorgsområden och å andra sidan behoven och

ambitionsnivån. Förslag skall lämnas till hur det ekonomiska biståndet

kan förändras så att det så långt som möjligt kan fungera som ett

tidsbegränsat stöd för enskilda med mer tillfälliga sociala eller

ekonomiska problem. Utredaren skall redovisa uppdraget till regeringen

senast den 31 mars 1999. Regeringen avser därefter att återkomma med

förslag.

Ekonomisk trygghet för vissa äldre invandrare

Regeringens bedömning: Den nuvarande situationen för vissa äldre

invandrare är otillfredsställande. Det är viktigt att hitta en långsiktig

lösning på deras försörjningsbehov.

Skälen för regeringens bedömning: Vissa äldre invandrare är i dag

hänvisade till socialtjänsten på grund av att deras sammanlagda

pensionsförmåner inte räcker till en godtagbar försörjning. Detta beror på

att många personer som i dag invandrar till Sverige saknar

pensionsrättigheter då de invandrar, antingen beroende på att landet de

kommer ifrån saknar pensionssystem eller att de där intjänat liten eller

ingen pensionsrätt. Är personen ung vid tiden för invandringen till

Sverige skapar detta inga problem. Personen uppfyller då vid tiden för

sin pensionering kraven som ställs för att få svensk pension. Kraven

enligt huvudregeln är att man för att få full folkpension skall ha arbetat i

Sverige i 30 år alternativt varit bosatt 40 år i landet. Problem uppstår

dock då äldre personer, vid t.ex. anhöriginvandring, invandrar till Sverige

utan eller med små pensionsrättigheter från landet de utvandrat ifrån. De

saknar samtidigt på grund av sin ålder möjlighet att tjäna in rätt till

svensk pension som räcker till en godtagbar försörjning. Situationen har

medfört en ökad belastning på socialbidragssystemet. Staten täcker dock

kommunernas kostnader för flyktingar som är 60 år eller äldre när de

anländer till Sverige.

Regeringen har i proposition 1997/98:113 Nationell handlingsplan för

äldrepolitiken uttalat att frågan om ekonomisk trygghet för vissa äldre

invandrare bör utredas av den särskilde utredaren som har fått i uppdrag

att se över vissa frågor rörande socialtjänstlagen (1980:620) och

socialtjänstens uppgifter (dir. 1997:109).

9 Goda uppväxtvillkor för barn och ungdom

och en förstärkning av utbildningen i

storstadsregionerna

9.1 Inledning

Såsom beskrivits i avsnitt 3 är storstädernas utsatta stadsdelar mycket

barnrika. Medan 18 procent av befolkningen i storstadsregionerna bor i

områden med mycket låga eller extremt låga inkomster så bor inte

mindre är 36 procent av storstadsregionernas barn och ungdomar i dessa

områden. Omkring 56 procent av barnen och ungdomarna i dessa

områden har utländsk bakgrund, dvs. minst en förälder är född

utomlands. Enligt storstadskommittén blir allt fler barn med utländsk

bakgrund i de utsatta bostadsområdena föremål för socialtjänstens

insatser. Storstadskommittén redovisar rapporter som visar att många

barn i utsatta områden inte klarar testerna vid fyraårskontrollen och att

försenad tal- och språkutveckling är ett vanligt problem.

Barn i socialt utsatta områden står många gånger utanför

barnomsorgen. I storstädernas utsatta områden har endast 55 procent av

barnen tillgång till barnomsorg jämfört med över 70 procent för riket.

Fler elever i utsatta stadsdelar lämnar skolan med ofullständiga betyg.

Omkring 20 procent av eleverna som slutade grundskolan år 1994 hade

låga eller ofullständiga betyg. Motsvarande andel för storstäderna i övrigt

var drygt 9 procent. Medelbetygen för skolorna i dessa områden är lägre

än övriga skolor. Övergångsfrekvensen från gymnasieskolan till högre

utbildning är generellt lägre i de utsatta stadsdelarna än genomsnittet för

både storstäderna och riket som helhet.

Att förändra denna situation och ge barn, ungdomar och vuxna i de

utsatta stadsdelarna möjlighet att skaffa sig en kvalificerad och

meriterande utbildning är en av de stora utmaningarna inför det kom-

mande seklet. Regeringen har tidigare i denna proposition angett följande

mål för de utsatta stadsdelarna med direkt anknytning till barn- och

ungdomsfrågorna och utbildningssektorn.

 det svenska språkets ställning skall stärkas, såväl bland barn och

ungdomar som i den vuxna befolkningen.

 alla elever skall ges förutsättningar att nå målen i grundskolan. Det är

särskilt viktigt att ingen elev lämnar grundskolan utan tillräckliga

kunskaper i svenska eller svenska som andraspråk, engelska och

matematik.

 utbildningsnivån i den vuxna befolkningen måste höjas de som

saknar utbildning motsvarande svensk gymnasiekompetens skall

erbjudas detta.

Regeringen bedömer att barns och ungdomars uppväxtvillkor i dessa

stadsdelar bör förbättras även i andra avseenden. Så är t.ex. tillgång på en

utvecklande och spännande kultur- och fritidsverksamhet av största vikt

för barns och ungdomars utveckling

9.2 Deltidsförskola i socialt utsatta stadsdelar

Regeringens bedömning: Inom ramen för de lokala

utvecklingsavtalen mellan staten och storstadskommunerna bör 150

miljoner kronor per år fördelas under perioden 1999 2001 för att

underlätta för kommunen att erbjuda förskola från tre års ålder till

barn i storstädernas utsatta bostadsområden. Syftet är att förbättra

barns integrationsmöjligheter i samhället. Förskolans omfattning och

inriktning fastställs i de lokala utvecklingsavtalen.

Bakgrunden till regeringens förslag: I flera av storstädernas utsatta

bostadsområden pågår ett antal projekt och försöksverksamheter vad

gäller nya modeller av förskoleverksamhet. År 1995 anvisade regeringen

efter initiativ från Storstadskommittén och Allmänna

arvsfondsdelegationen 45 miljoner kronor för att under en treårsperiod

utveckla, pröva och utvärdera olika modeller av förskoleverksamhet i

syfte att öka barns integrationsmöjligheter i samhället. Medlen avser i

huvudsak kostnader för verksamhet som bedrivs i ett samarbete mellan

ideella organisationer och kommunen. Ett 20-tal projekt har hittills

beviljats medel, och verksamheten pågår fortfarande i ett antal av de

berörda områdena. Flertalet projekt handlar om språkstimulans,

föräldrastöd och pedagogiska metoder.

Anslaget för särskilda insatser i invandrartäta bostadsområden har i ett

antal kommuner använts för utvecklingsarbete för att stödja barns språk.

Insatserna har avsett en rad olika modeller för utvecklingsarbete i

storstadskommunernas utsatta områden. Stockholms stad har t.ex. inrättat

ett språkcentrum i Rinkeby med inriktning på tvåspråkighet i samarbete

mellan kommunen och Stockholms universitet. I Rågsved har

tyngdpunkten lagts på i första hand sexåringarnas språkutveckling inför

skolstarten, syftet är att alla barn skall behärska svenska språket senast i

årskurs 9. I Rosengård i Malmö kommun bedrivs ett samverkansprojekt

mellan barnomsorg och skola för att bl.a. pröva nya vägar för övergångar

mellan de olika skolformerna. Södertälje kommun har startat förskolor i

tre stadsdelar, med verksamhet tre timmar per dag, i syfte att höja

kunskaperna i svenska språket. I dessa språkförskolor ingår även

tvåspråkig personal. Botkyrka kommun har erbjudit avgiftsfri förskola

under tre timmar för i första hand alla hemmavarande femåringar i de

socialt utsatta områdena. Även i andra kommuner förekommer förskolor

med inriktning på att stärka språkutvecklingen hos barn som inte har

tillgång till den ordinarie barnomsorgen.

Skälen för regeringens bedömning: Storstadskommittén visar i sitt

delbetänkande Att växa bland betong och kojor Om barns och

ungdomars uppväxtvillkor i storstädernas utsatta områden (SOU

1997:61) att betydligt färre barn får del av den reguljära barnomsorgen i

storstädernas utsatta områden, jämfört med landet i övrigt.

Den sociala miljön och den pedagogiska stimulans som barn möter

under barndomsåren påverkar deras förutsättningar för utveckling och

lärande. Flera studier, däribland den långsiktiga uppföljningen i det s.k.

FAST-projektet, visar att barn som tidigt gått i daghem klarar sig bättre i

skolan än barn som inte gått där. Förskolans pedagogiska roll förstärks

ytterligare genom den läroplan som regeringen föreslår i proposition

1997/98:93. Förskolans inriktning fastställs i läroplanens mål och skall

bl.a. bidra till att barnen utvecklar öppenhet, respekt, solidaritet och

tolerans. Språket har en framskjuten plats i förskolan, eftersom

språkutveckling och identitetsutveckling är nära förbundna med

varandra. Språket bidrar till gemenskap mellan människor och ökar

möjligheterna till delaktighet och inflytande och därför har också

kunskaper i det svenska språket stor betydelse för barnens möjligheter att

kommunicera och delta i gemenskap med andra.

För att barn i storstädernas utsatta områden skall få tillgång till

förskolans pedagogiska verksamhet och stöd i sin språkutveckling bör

förskola erbjudas minst tre timmar om dagen till barn från tre års ålder. I

förskolorna i de utsatta områdena bör därför stor vikt läggas på en

medveten satsning på det svenska språket. Förskolan bör också bidra till

att barn med annat modersmål än svenska får möjlighet att bibehålla och

utveckla sitt modersmål. En integrering mellan svenska barn och barn

med annat modersmål skall eftersträvas.

I de lokala utvecklingsavtalen skall kommunernas åtaganden

preciseras, bl.a. vad gäller omfattning och inriktning för verksamheten.

Olika former av modeller, t.ex. när det gäller uppsökande verksamhet

och föräldrasamarbete, kan behöva utvecklas för att kunna tillgodose

barns och föräldrars olika behov.

9.3 Skolan och segregationen

De allra flesta barnen går i den grundskola som ligger närmast hemmet.

Det betyder att den sociala strukturen i ett bostadsområde återspeglas i de

skolor som finns i området. Detta gäller framför allt skolor med

årskurserna 1 6, eftersom de är mindre och därmed har ett mer homogent

upptagningsområde. Skolor med årskurserna 7 9 och i ännu högre grad

gymnasieskolor har ett vidare upptagningsområde och får därför en mer

allsidig social struktur än skolorna för de yngre barnen.

Den invandrarpolitiska kommittén belyser detta förhållande genom att

beskriva situationen i Malmö åren 1994 1995 (SOU 1996:55: Sverige,

framtiden och mångfalden). För analysen delade man in stadens skolor i

följande fyra kategorier med avseende på andelen elever med utländsk

bakgrund.

- Svenska skolor - 19 procent

- Svenskdominerade skolor 20-49 procent

- Invandrardominerade skolor 50-79 procent

- Invandrarskolor 80-99 procent

Endast 11 procent av barnen med utländsk bakgrund gick i svenska

skolor i årskurs 1-3. Andelen steg med någon procentenhet i årskurs 4-6

respektive årskurs 7-9. I gymnasieskolan var andelen drygt 70 procent.

Om man också räknar in de svenskdominerade skolorna stiger andelen

för barn med utländsk bakgrund till 40, 43 respektive 45 procent i

grundskolan. I gymnasieskolan blir den 100 procent, eftersom det inte

finns någon gymnasieskola i Malmö där minst hälften av eleverna har

utländsk bakgrund.

Kampen för den sammanhållna och likvärdiga skolan är nödvändig och

har på många sätt varit framgångsrik. Även om Sverige i jämförelse med

andra länder är ett ovanligt jämlikt samhälle och har en ovanligt jämlik

skola så kan man konstatera att skolan är en del av ett samhälle som

riskerar att bli allt mer segregerat och ojämlikt. Klassklyftorna har

vidgats och segregationen har tilltagit. Även om huvudorsakerna till

problemen ligger utanför skolan, måste skolans organisation och innehåll

utvecklas i riktning att motverka den negativa utvecklingen.

Kommunerna behöver därför uppmärksamma att fördelningen av

resurser mellan skolorna inom resp. kommun behöver anpassas efter de

skiftande behoven i olika stadsdelar så att ojämlika förhållanden rättas

till.

9.4 Särskilda insatser för språkutveckling i skolan

Regeringens bedömning: 50 miljoner kronor bör anvisas för vart och

ett av åren 1999, 2000 och 2001 för särskilda insatser för

språkutveckling i utsatta storstadsområden. Medlen skall fördelas i de

lokala utvecklingsavtal som skall tecknas med storstadskommunerna.

Bakgrunden till regeringens förslag: Vår förmåga att göra oss

förstådda och att förstå är en viktig del av vår personlighet. Det är genom

språket vi kan uttrycka vår personlighet och det är genom det vi får

intryck som kan utveckla oss som individer. Därför är det viktigt att ha

tillgång till språket för att kunna förmedla och för att kunna ta del av

synpunkter. Språket blir därmed också intimt förknippat med demokratin.

Det skrivna ordets betydelse har blivit allt viktigare. I dag ställs

mycket höga krav på att hantera, tillgodogöra sig och värdera stora

textmängder både i yrkeslivet och i samhällslivet. I snart sagt alla arbeten

ingår i dag att själv producera texter, ofta med datorns hjälp. Kraven på

läs- och skrivförmåga har ökat dramatiskt. Därmed blir också skolans roll

allt viktigare.

Skolgången är speciellt betydelsefull för de barn med utländsk

bakgrund som genom skolan kanske har sin enda möjlighet att skaffa de

kunskaper och erfarenheter som är nödvändiga för att erövra en plats i

det svenska samhället. Många elever med utländsk bakgrund lever i dag i

miljöer där få människor har svenska som modersmål och får i skolan

den första möjligheten att lära sig god svenska.

År 1995 beslutade riksdagen på regeringens förslag att svenska som

andraspråk skall betraktas som ett eget ämne i alla skolformer och att

timplanen för gymnasieskolan skall ändras så att svenska som andraspråk

utgör ett kärnämne och ett alternativ till kärnämnet svenska. Samtidigt

fastställde regeringen grundskolans kursplan i svenska som andraspråk.

Undervisningen i svenska som andraspråk är obligatorisk för elever

som behöver undervisningen. De kunskaper som undervisningen i ämnet

skall ge är jämförbara med de som undervisningen i svenska som

modersmål skall ge. Godkänt betyg i svenska som andraspråk skall ge

behörighet för vidare studier. Därmed är svenska som andraspråk ett

likvärdigt alternativ till undervisningen i svenska som modersmål.

Skälen för regeringens bedömning: En av skolans viktigaste

uppgifter är att skapa goda möjligheter för elevernas språkutveckling.

Skolan skall ge eleverna möjlighet att använda och utveckla sina

färdigheter i att lyssna, läsa, skriva och kunna tala god svenska.

Språkutveckling, identitetsutveckling och kunskapsutveckling går hand i

hand. Språket understödjer tankearbetet. Det svenska språket är nyckeln

till samhället, till arbetsliv och vidare utbildning.

I de utsatta stadsdelarna med få elever med svenska som modersmål

skapas en språkmiljö i och utanför skolan, som försvårar

språkinlärningen och ger för få naturliga tillfällen att använda det

svenska språket. Man kan bo, leka, idrotta och umgås och hela tiden

använda sitt eget modersmål. Denna segregering av boendet och skolan

gör det svårare för barn, ungdomar och vuxna att lära sig och utveckla

det svenska språket. 50 miljoner kronor bör därför anvisas för vardera

åren 1999, 2000 och 2001 för särskilda insatser för språkutveckling i de

utsatta stadsområden som omfattas av de lokala utvecklingsavtalen. I

avtalen bör man även reglera kommunens motprestation.

Det föreslagna stimulansbidraget skall stimulera skolor i utsatta

bostadsområden att hitta nya vägar att bidra till invandrarelevers

språkutveckling i svenska. Bidraget skall syfta till att genom olika

aktiviteter i och utanför skolan främja språkutvecklingen i svenska hos

invandrarelever och ge eleverna bättre möjligheter till undervisning av

hög kvalitet. Språkträning genom olika kulturella uttrycksformer och

olika kamratstödjande insatser kan vara ett sätt att utveckla språket.

I de utsatta stadsdelarna är samarbetet med föräldrarna särskilt viktigt.

Dessa har en avgörande betydelse för att barnet skall klara skolgången.

Bidraget bör också kunna användas till projekt som uppmuntrar till ökat

föräldrainflytande.

9.5 Försöksverksamhet med lärlingsutbildning inom

 gymnasieskolan

Fr.o.m. läsåret 1997/98 har möjlighet öppnats för en alternativ

utbildningsväg inom program med yrkesämnen enligt förordningen om

försöksverksamhet med lärlingsutbildning inom gymnasieskolan

(1997:762). Syftet med denna lärlingsutbildning är att möta arbetslivets

förändrade kompetensbehov, att ge arbetslivet möjlighet att vara med och

påverka utbildningens innehåll och genomförande samt att ge eleverna

möjlighet att genomföra en större del av utbildningen inom ett nationellt

program på en arbetsplats.

Lärlingsutbildningen skall uppnå samma program- och kursplanemål

som utbildning på ett nationellt program. Den skall ge grundläggande

behörighet till universitet och högskolor. Kommunen är huvudman för

lärlingsutbildningen, vilket innebär att elevstatus råder under hela

utbildningstiden. Berörda branschorganisationer och parterna på

arbetsmarknaden skall ingå i ett programråd som tillsammans med skolan

medverkar i planering och genomförande av utbildningen.

Regeringen har t.o.m. maj 1998 beviljat 21 ansökningar för start av

pilotprojekt varvid kommunerna beräknat att kunna erbjuda ca 300

lärlingsplatser.

Lärlingsutbildning som utbildningsalternativ kan innebära en utökning

av den enskilda gymnasieskolans utbildningsutbud inom ett eller flera

program genom ett utökat samarbete med näringslivet och den offentliga

sektorn inom det egna upptagningsområdet. Lärlingsutbildning kan också

bidra till återväxten inom smala yrkesområden eller små företag där

utbildningen på ett nationellt program inte passar. Lärlingsutbildning kan

medverka till att mindre företag som inte kan ta emot ett flertal ungdomar

för APU ändå ställer sig positiva till att samarbeta med gymnasieskolan

för att ta emot en elev enligt lärlingsalternativet.

Många ungdomar i de utsatta storstadsområdena har svårt att fungera i

den traditionella gymnasieskolan. En utbildningsform som

lärlingsutbildningen med en kombination av teori och arbetsplatsförlagd

praktik kan vara ett bra alternativ för dessa ungdomar. Regeringen

kommer därför att vidta åtgärder för att stimulera kommunerna i

storstadsregionerna att starta pilotprojekt med lärlingsutbildning inom

gymnasieskolan.

9.6 Utbildningsinsatser för vuxna

Regeringens bedömning: 20 miljoner kronor bör anvisas för vart och

ett av åren 1999, 2000 och 2001 för särskilda insatser för arbetslösa

invandrare och sfi-studerande, främst för extra personalresurser i

kommunerna i samband med anskaffning av praktikplatser. Medlen

bör i huvudsak fördelas inom ramen för utvecklingsavtalen men andra

kommuner kan också komma att vara aktuella. Vid fördelningen av

stödet bör andelen arbetslösa invandrare inom kommunen beaktas.

Skälen för regeringens bedömning: För att bättre tillgodose vuxna

invandrares behov av undervisning i svenska och öka rekryteringen av

invandrare till kunskapslyftet behöver riktade satsningar göras för att i

ökad utsträckning få till stånd utbildning där praktik på arbetsplats kan

kombineras med utbildning i svenska.

Avsikten är att samtidigt åtgärda två problem som möter många

invandrare på dagens svenska arbetsmarknad; dels avsaknad av

erfarenhet från svenskt arbetsliv och dels otillräckliga kunskaper i

svenska språket. Insatserna bör således riktas till arbetslösa invandrare

och sfi-studerande. Vuxna invandrare som går på sfi eller annan

svenskundervisning inom vuxenutbildning och som har en

yrkesutbildning från sitt hemland bör få möjlighet att praktisera inom sitt

yrkesområde i kombination med svenskundervisning. Praktiken bör

kunna ge individen möjligheter att använda språket i ett yrkesmässigt

sammanhang och samtidigt erfarenhet av att utöva yrket i en svensk

miljö. Genom en sådan kombination av språkträning och yrkespraktik

kan invandrare både få ökad möjlighet att praktisera och utveckla sina

svenskkunskaper och erhålla erfarenhet av de sociala och kulturella

spelreglerna på svenska arbetsplatser, och därmed också ökade

förutsättningar att få ett arbete.

Kommunerna har i dag små resurser för att anordna en sådan

kombination av utbildning och yrkespraktik. Särskilt i kommuner med

hög andel arbetslösa invandrare behövs förstärkta resurser, såväl inom

kommunernas studievägledning som inom arbetsförmedlingarna, för att

få fram lämpliga praktikplatser. Särskilda kontaktpersoner kan behövas

för att etablera kontakt mellan arbetsgivare och invandrare. Erfarenheter

från kommuner som lyckats få till stånd praktikplatser för invandrare

visar att det som behövs är särskilda uppsökare som tillsammans med

den enskilde tar personlig kontakt med arbetsgivare. Både praktiken och

undervisningen skall ingå i de individuella handlingsplaner som skall

upprättas.

Regeringen föreslår att 20 miljoner kronor av de medel som i 1998 års

vårproposition avsatts för framtidsområdet Ett Sverige för alla bör

avsättas för detta ändamål under vart och ett av åren 1999, 2000 och

2001. Stödet bör gå till kommunerna för särskilda insatser för arbetslösa

invandrare och sfi-studerande, främst för extra personalresurser i

samband med anskaffning av praktikplatser. Medlen skall i huvudsak

fördelas inom ramen för utvecklingsavtalen, men andra kommuner kan

också komma att vara aktuella. Vid fördelningen av stödet bör man

beakta andelen arbetslösa invandrare inom resp. kommun.

Regeringen avser att tillsätta en arbetsgrupp bestående av

representanter från utbildnings-, arbetsmarknads- och

inrikesdepartementen för att följa utvecklingen för invandrare i

kunskapslyftet. Det gäller såväl rekrytering till utbildningsplatser som

eventuellt behov av ytterligare åtgärder för att stimulera varvning mellan

utbildnings- och praktikinsatser. Frågan om interkommunal samverkan

för att effektivisera svenskundervisningen bör också uppmärksammas.

Till arbetsgruppen bör också knytas kontaktpersoner från Skolverket,

Kommunförbundet, Folkbildningsrådet och det nya Integrationsverket.

Särskilda utvecklingssatsningar på kunskapslyftet i storstadsregionerna

Regeringens bedömning: Från anslaget A13 Bidrag till viss

verksamhet inom vuxenutbildningen bör 5 miljoner kronor avsättas år

1999 för utvecklingsinsatser i syfte att stimulera rekrytering av

lågutbildade vuxna i storstäderna till kunskapslyftet. Regeringen avser

att tillsätta en arbetsgrupp med representanter från berörda kommuner

för att driva utvecklingsarbetet.

Bakgrunden till regeringens förslag: Såsom redovisats i avsnitt 3

finns det stora skillnader i utbildningsnivå inom storstadsregionerna. En

stor del av de vuxna i dessa bostadsområden saknar utbildning

motsvarande gymnasiekompetens och många har bristande kunskaper

även på grundskolenivå.

Den femåriga vuxenutbildningssatsningen Kunskapslyftet som

inleddes hösten 1997 är därför av stor betydelse för storstadsregionerna.

Regeringen tillkallade hösten 1996 en särskild delegation med

företrädare för utbildnings-, arbetsmarknads-, närings- och handels-,

inrikes- samt finansdepartementet med uppgift att inledningsvis leda och

följa vuxenutbildningssatsningen. Regeringen har i budgetpropositionen

för 1998 (prop. 1997/98:1, utgiftsområde 16, avsnitt 4.3.5

Vuxenutbildning i förändring) angett att delegationens uppgifter skall

övertas av Skolverket fr.o.m. 1 juli 1998.

Regeringens och riksdagens intentioner har förmedlats och diskuterats

i nära dialog mellan delegationen och kommunerna. Staten bidrar med ett

särskilt statsbidrag som totalt för landet motsvarar kostnaderna för ca

104 000 årsstudieplatser på gymnasial nivå och 5 000 platser i

grundläggande vuxenutbildning. Kommunerna har getts det fulla

ansvaret för att inventera utbildningsbehovet hos målgruppen, utveckla

stödinsatser som kan minska tröskeln in i vuxenutbildningen och anordna

eller upphandla utbildningen. Kommunerna får genom det statliga stödet

möjlighet att kraftigt utöka volymen för vuxenutbildning. Redan under

hösten 1997 genomförde kommunerna utbildning motsvarande 97 000

årsstudieplatser på gymnasial nivå.

Målgruppen för kunskapslyftet är i första hand vuxna arbetslösa som

saknar treårig gymnasiekompetens, i andra hand anställda som saknar

motsvarande kompetens. Vuxna som har störst behov av utbildning och

som hittills har fått minst av samhällets utbildningsresurser skall få

möjlighet att bygga på med nya kunskaper. Kartläggning av

utbildningsbehov genomförs i nära samverkan med arbetsförmedling,

fackliga organisationer och arbetsgivare. Olika former av uppsökande

verksamhet, som kan behövas för att motivera studieovana vuxna,

genomförs ofta i nära samverkan med lokala fackliga organisationer.

Satsningen på ett nationellt kunskapslyft har också som uppgift att

förnya och utveckla vuxenutbildningen; organisatoriskt, innehållsmässigt

och pedagogiskt. Kommuner och arbetsförmedlingar bör utveckla

gemensamma vägledningscentra där både resurser och yrkeskompetens

samverkar för att ge den sökande bästa möjliga underlag för att göra väl

övervägda studieval. De nya arbetsförmedlingsnämnderna har på många

håll en viktig roll för att se till att samverkan kring kunskapslyftet leder

till att resurserna tas tillvara på ett effektivt sätt.

De statliga medlen har fördelats med hänsyn till arbetslöshet och

utbildningsnivå i respektive kommun, inriktning och omfattning av

kommunens satsning samt de utvecklingsinsatser som kommunen

planerat och redovisat i sin ansökan. Statens stöd för utökning av

vuxenutbildning förutsätter att kommunerna upprätthåller tidigare nivå

på den gymnasiala vuxenutbildning som kommunerna själva bekostat.

De sju storstadskommuner som har de mest utsatta bostadsområdena

uppbär under 1998 sammanlagt 349 miljoner kronor i statsbidrag för

genomförande av kunskapslyftet. Mest pengar går till Stockholms

kommun (122 miljoner kronor) och till Göteborg (110 miljoner kronor).

Ett antal kommuner har också fått stöd för en utökning av

grundläggande vuxenutbildning. Hänsyn har då tagits till arbetslöshet,

utbildningsnivå, andel utomnordiska invandrare samt kommunens egen

satsning på grundläggande utbildning för vuxna. De sju storstads-

kommunerna har under 1997 tilldelats 13,5 miljoner kronor för platser på

grundskolenivå inom kunskapslyftet.

Skälen för regeringens bedömning: Som ett led i satsningen på

utveckling i storstadsregionerna tillsätter regeringen en särskild

arbetsgrupp för kunskapslyftet i storstäderna i syfte att stimulera

rekrytering av lågutbildade vuxna till vuxenutbildning. Vidare bör 5

miljoner kronor anvisas för särskilt riktade insatser under år 1999.

Arbetsgruppen bestående av representanter för kommunerna i de tre

storstadsregionerna skall ges i uppgift att utveckla strategier och förslag

på åtgärder i syfte att nå studieovana och lågutbildade vuxna.

Arbetsgruppen bör i sitt arbete samverka med länsarbetsnämnder,

folkbildning, fackliga organisationer, arbetsgivare samt andra berörda i

regionen. Arbetsgruppen får i uppdrag att utarbeta förslag till

motivationsskapande insatser, rekrytering, upprättande av individuella

handlingsplaner, informations- och marknadsföringsåtgärder samt i

samarbete mellan kommuner bedriva samarbetsprojekt och aktivt

stimulera erfarenhetsutbyte. Inom ramen för gruppens arbete bör även

ingå att stimulera att pilotprojekt med lärlingsutbildning kommer till

stånd i storstadsregionerna i enlighet med vad som beskrivs i kap. 9.5.

IT-baserade läromedel för svenska som andraspråk samt svenska för

invandrare (sfi)

Regeringens bedömning: Det nationella centret för svenska som

andraspråk och sfi vid Lärarhögskolan i Stockholm ges i uppdrag att i

samverkan Svenska Kommunförbundet utveckla IT-baserade

läromedel för svenska som andraspråk och för sfi. För ändamålet bör

1,5 miljoner kronor avsättas för år 1999 från anslaget A2 Utveckling

av skolväsende och barnomsorg.

Bakgrunden till regeringens bedömning: Regeringen har uppdragit

åt Lärarhögskolan i Stockholm att inrätta ett nationellt resurscentrum för

utveckling av svenska som andraspråk och av svenskundervisningen för

invandrare (sfi). Detta centrum skall fungera som ett stöd till lärare och

kommuner i frågor som rör sfi och svenska som andraspråk. I

uppgifterna ingår att samla, sammanställa och förmedla kunskap och

erfarenheter inom området. Centret skall också stödja och informera om

läromedelsutveckling och IT-frågor. Verksamheten skall bedrivas som en

försöksverksamhet under tre år.

Vid Göteborgs universitet har ett centrum med uppgiften att bedriva

forskning om svenska som andra språk och utveckling av undervisning

för invandrare inrättats.

Skälen för regeringens bedömning: Det är av stor vikt att läromedlen

för invandrarundervisningen utvecklas och att man tar tillvara de

framsteg som gjorts inom multimediaområdet. Det råder en brist på

avancerade IT-baserade läromedel för kärnämnet Svenska som

andraspråk och svenskundervisning för invandrare (sfi). En utveckling av

bra IT-baserade läromedel skulle kunna förbättra elevernas studieresultat

och göra dem mer förtrogna med datoranvändningen. Regeringen har

därför för avsikt att ge det nyligen inrättade nationella centret för svenska

som andraspråk och sfi vid Lärarhögskolan i Stockholm i uppdrag att i

samverkan med Kommunförbundet utveckla bra IT-baserade läromedel

för svenska som andraspråk och för sfi. För ändamålet bör 1,5 miljoner

kronor avsättas under år 1999 från anslaget A2 Utveckling av

skolväsende och barnomsorg.

9.7 Folkbildningens roll för utsatta grupper i storstäderna

Regeringens bedömning: Folkbildningen bör fortsätta sina

ansträngningar att genom kultur- och bildningsarbete underlätta en

integration mellan invandrare och svenskar. Särskilt i storstädernas

ytterområden bör folkbildningen, inte minst studieförbunden, kunna

spela en stor och viktig roll på detta område.

Skälen för regeringens bedömning: Regeringen har i proposition

1997/98:115 om folkbildning redovisat sin syn på studieförbundens och

folkhögskolans roll i integrationsarbetet mellan invandrare och svenskar.

Folkhögskolor och studieförbund kan aktivt bidra till att en ökad

integration förverkligas i samhället. Genom sina insatser har

folkbildningsarbetet påtagligt ökat utsatta gruppers delaktighet i

samhället. Inte sällan är det just via folkbildningen som människor med

olika bakgrund möts på jämlika och likvärdiga villkor.

Folkbildningen står för grundläggande demokratiska värden och lika

rättigheter och möjligheter för män och kvinnor. Detta är av särskild vikt

i integrationsarbetet. Både studieförbund och folkhögskolor har också

visat att de kan göra betydelsefulla insatser i arbetet med att förebygga

och motverka främlingsfientlighet och rasism.

Folkbildningen kan även bidra till integrationsarbetet på andra sätt.

Folkhögskolorna kan erbjuda rika möjligheter för invandrade och

svenskar att träffas och att arbeta tillsammans i konkreta

utbildningssituationer. Det gäller särskilt de folkhögskolor som bedriver

verksamhet i storstäderna. Även studiecirklar, som samlar människor

som invandrat från olika länder och svenskar kring gemensamma

intressen, är viktiga. Det kan vara ett bra komplement till

svenskundervisningen för invandrare, oavsett om denna bedrivs i

kommunal regi eller inom folkbildningen som ett uppdrag från en

kommun.

Flera undersökningar har visat att vuxna invandrare som har varit en

kort tid i Sverige sällan kommer i kontakt med svenskar. Det finns

många erfarenheter av att både invandrare och svenskar som träffas i

t.ex. studiegrupper upplever en stark gemenskap, som de tidigare inte

trott vara möjlig. Även i samverkan med organisationer som har bildats

av invandrare eller på etnisk grund kan folkbildningen bidra med att

skapa nya vägar för människor från olika kulturer att mötas i ett

gemensamt samhällsarbete.

Folkbildningen har en lång tradition av att erbjuda svenska för

invandrare. För många invandrare var det genom folkbildningen man fick

den första kontakten med det svenska språket och det svenska samhället.

Folkbildningen har alltjämt en viktig roll för att ge invandrare rika

möjligheter till att träna, öva och förbättra sina språkfärdigheter i

svenska. Samtidigt är det just som mötesplats mellan olika kulturer och

mellan människor med olika bakgrund och ursprung som folkbildningen

kanske har sin viktigaste roll för att förverkliga målen för

integrationspolitiken.

9.8 Kultur-, idrotts- och fritidsverksamheter i de utsatta

stadsdelarna

Regeringens bedömning: I syfte att förbättra barns och ungdomars

uppväxtvillkor i de utsatta stadsdelarna och stimulera deras utveckling

till kreativa och ansvarstagande människor avsätts 10 miljoner kronor

till idrotts- och fritidsverksamhet och 10 miljoner kronor till

kulturverksamhet under åren 1999 2001. Fördelningen av medel skall

ske i de lokala utvecklingsavtal som skall tecknas med berörda

kommuner.

Skälen för regeringens bedömning: Tillgång till en utvecklande och

spännande kultur- och fritidsverksamhet är av största vikt för barns och

ungdomars utveckling. Det handlar om glädjen i att få uttrycka sig själv,

att finna sin identitet i samspel med andra och om att få vara med och ta

ansvar i ett demokratiskt sammanhang.

Genom flera tidigare satsningar finns en gedigen samlad erfarenhet av

projektverksamhet inom fritidsområdet inom de berörda stadsdelarna.

Det är viktigt att denna erfarenhet tas till vara när de lokala

utvecklingsavtalen tecknas. Viktiga erfarenheter finns från det s.k.

PLUS-projektet (Projektet för Lokal Utveckling genom Samverkan) som

under åren 1991 1995 genomfördes i tolv stadsdelar i fem

storstadsområden. Inom projektet utvecklades metoder för arbete med

ungdomar i eftersatta bostadsområden genom att stimulera en ökad lokal

samverkan mellan offentliga förvaltningar, föreningar och andra ideella

organisationer. Motsvarande utvecklingsprojekt drivs fr.o.m. år 1997 i ett

antal medelstora svenska kommuner.

Inom ramen för utvecklingsavtalen bör stöd kunna ges till pilotprojekt

i skolan som främst engagerar flickor och unga kvinnor i föreningar och

annan fritidsverksamhet. Medlen bör i första hand ges till projekt som

prövar nya former och idéer. I arbetet skall särskilt uppmärksammas de

förslag och idéer som fördes fram i betänkandet Fritid i förändring (SOU

1996:3) från Utredningen om jämställd fritid.

Stöd till idrotten bör avse projekt som syftar till att stärka

idrottsverksamheten i de utsatta stadsdelarna. Inom idrotts- och

fritidsverksamheten bör i utvecklingsavtalen betoningen ligga på stöd till

ideella organisationers samverkan med offentlig förvaltning.

Kultur är identitetsstärkande och har stor genomslagskraft bland barn

och ungdomar. Kultur är också kommunikation och med hjälp av museer,

teater, poesi, dans, musik, måleri, skulptur, fotografi osv skapas bilder av

det förflutna, av samtiden, av makten och av människorna. Med hjälp av

de konstnärliga uttrycksmedlen kan barn och ungdomars uppväxtvillkor i

de utsatta stadsdelarna förbättras.

Storstädernas förorter med sitt myller av människor från olika delar av

världen bör kunna ses som en underutnyttjad rikedom; som en tillgång

och som en möjlighet. Varje förort har sin egen karaktär och är många

människors hembygd. En av utgångspunkterna för insatser i utsatta

stadsdelar bör därför vara att via kulturen synliggöra både den

gemensamma historien och medborgarnas olika historia.

Inom kulturområdet har insatser gjort för att stärka utvecklingen i hela

landet och i stor utsträckning kommer detta även storstadsregionerna till

del. Som exempel kan nämnas att en arbetsgrupp inom kultur- och

utbildningsdepartementen arbetar med att ta fram en ny strategi för kultur

i skolan.[REDACTED_EFTERNAMN] teater i Göteborg har t.ex. regeringens särskilda uppdrag

att under åren 1997-99 utveckla barn- och ungdomsteatern. Dess

repertoar riktar sig bl.a. till ungdomar i Göteborgs invandrartäta områden

och tar upp centrala problemställningar med anknytning till människorätt

och tolerans. Vidare har en kommitté tillsatts under år 1998 med uppgift

att driva ett Forum för världskultur i Södra Teaterns lokaler i Stockholm.

Försöksverksamheten bedrivs i samverkan mellan staten, Stockholms

läns landsting och Stockholms stad. Dess huvuduppgift är att lyfta fram

den kulturella mångfalden i samhället och verka för att alla de kulturer

som numera finns representerade inom befolkningen erkänns och

uppmärksammas i kulturlivet. Stockholmsregionen kommer att utgöra en

viktig bas för verksamheten, men Forum för världskultur förutsätts göra

aktiva insatser även inom övriga storstadsregioner

Inom museiområdet har ett handlingsprogram som bygger på rapporten

Kunskap som kraft (Ds 1996:74) arbetats fram. I programmet behandlas

bl.a. hur museerna med sitt arbete kan motverka främlingsfientlighet och

rasism. Regeringen har för detta ändamål avsatt särskilda medel till

Statens historiska museer, Naturhistoriska riksmuseet, Statens

konstmuseer, Folkens museum etnografiska, Nordiska museet,

Riksantikvarieämbetet, Riksarkivet och Riksutställningar.

Handlingsprogrammet förväntas inledningsvis få störst betydelse i

storstäderna.

I några av storstädernas förortsområden pågår projekt som syftar till att

synliggöra de historiska perspektiven. Huddinge kommun var en av de

första kommunerna att betona vikten av detta och har goda erfarenheter

av en kampanj för att motverka bristen på historiska perspektiv i den

egna kommunen. Stockholms läns museum bedriver liknande

projektverksamhet i ett par av Stockholms norrförorter.

Utan kultur kan hembygden i storstaden inte synliggöras. I förorterna

skapar den unga generationen ur ett antal olika kulturer tillsammans vår

tids kultur. Instrumenten för detta är skapandet och ett gemensamt språk.

Befintliga resurser i form av lokaler, kunskap och kompetens ger goda

förutsättningar för att åstadkomma kulturcentrum i förorterna som kan

verka identitetsskapande, ge förutsättningar för en levande hembygd och

stimulera barns och ungdomars utveckling till kreativa och

ansvarstagande människor.

I de lokala utvecklingsavtal för utsatta stadsdelar som skall tecknas

med berörda kommuner bör det kunna ingå åtgärder som syftar till att

stimulera barns och ungdomars kulturella utveckling och möten med ett

levande, professionellt kulturutbud. För detta ändamål avsätts 10

miljoner kronor under åren 1999 2001. Statens kulturråd skall ingå i en

särskild referensgrupp knuten till regeringens storstadsdelegation för att

kunna följa denna satsning.

10 Förbättra boendemiljöerna och folkhälsoläget

samt öka tryggheten i storstäderna

10.1 Inledning

I avsnitt 4 formuleras regeringens mål för storstadspolitiken. Två av

dessa mål handlar om boendemiljön och folkhälsoläget i de utsatta

storstadsområdena:

 alla stadsdelar i storstäderna skall uppfattas som attraktiva och trygga

av dess invånare och utgöra goda och hälsosamma livsmiljöer

 folkhälsoläget, både i form av ohälsotal och självupplevd hälsa, skall

förbättras

Insatser för att nå dessa mål måste framförallt beslutas lokalt i samverkan

mellan de boende och mellan de olika kommunala och statliga

myndigheter som verkar i området. Därför bör de lokala

utvecklingsavtalen innehålla lokalt framtagna, konkreta effektmål under

dessa två rubriker. De lokala handlingsplanerna skall därefter utformas

för att nå målen.

10.2 Utveckling av bostadsförvaltningen i utsatta

 stadsdelar

Regeringens bedömning: Bostadsförvaltningen i de utsatta

stadsdelarna bör kunna utvecklas genom en decentralisering av de

kommunala bostadsföretagens förvaltningsorganisation och ett utökat

brukarinflytande.

Skälen för regeringens bedömning: I avsnitt 5.4 har närmare

beskrivits vilka krav situationen i de utsatta stadsdelarna ställer på

fastighetsförvaltningen och vilka positiva effekter som kan förväntas

följa med förändringar i förvaltningen. Av beskrivningen framgår också

att många allmännyttiga bostadsföretag redan har genomfört förändringar

i riktning mot en decentralisering av de förvaltningsorganisationen och

ett utökat brukarinflytande.

Regering och riksdag har tidigare beslutat om ändringar i

kommunalskattelagen och hyresförhandlingslagen som är avsedda att

främja s.k. självförvaltning genom att tillåta att hyresavdrag på grund av

medverkan i förvaltningen till viss del inte beskattas (prop. 1996/97:119,

bet. SkU 1996/97:24, rskr. 1996/97:277).

För att nå målet att alla stadsdelar skall uppfattas som attraktiva och

trygga av dess invånare krävs en utveckling av bostadsförvaltningen. Det

är angeläget att denna kan fortsätta och förstärkas. Det är en central

uppgift för kommunerna och de kommunala bostadsföretagen att utforma

fastighetsförvaltningen så att den bättre svarar mot de boendes behov och

ger utrymme för praktisk medverkan och ansvarstagande från de boendes

sida. Förvaltningen bör också utvecklas så att arkitektoniska kvaliteter

och värden tas till vara. Åtgärder för att främja en decentraliserad

fastighetsförvaltning och ett ökat brukarinflytande bör kunna ingå i de

förslagna lokala utvecklingsavtalen.

10.3 Investeringar för trivsel och miljö i utsatta stadsdelar

Regeringens bedömning: Det finns betydande behov av

investeringar i såväl yttre miljö som i byggnaderna i de utsatta

bostadsområdena. Ansvaret för att de nödvändiga investeringarna

kommer till stånd ligger på kommunerna och fastighetsägarna.

Investeringarna bör planeras och genomföras i nära samråd med de

boende.

Skälen för regeringens bedömning: De flesta länder i Europa har

förskjutit tyngdpunkten i sina storstadspolitiska program från stora

investeringar i den fysiska miljön till insatser inom social-, utbildnings-

och arbetsmarknadspolitiken. Samtidigt visar de internationella

erfarenheterna att det också kan krävas förbättringar i den fysiska miljön

för att situationen inom utsatta stadsdelar skall kunna förbättras.

Regeringen anser att det finns betydande behov av investeringar i såväl

yttre miljö som i själva fastigheterna i många av de utsatta stadsdelarna.

Ansvaret för dessa investeringar måste ligga på kommunerna och på

fastighetsägarna.

Ytterstadssatsningen i Stockholm kan tjäna som ett exempel. Där

avsätter kommunen och bostadsbolagen 250 miljoner kronor var till

investeringar i tretton utsatta bostadsområden. Inriktningen på insatserna

avgörs i samråd med lokala projektgrupper med boende. Närmare 2 000

personer har under de senaste tre åren varit aktiva i sådana grupper inom

ytterstadssatsningen.

Staten kan vidta vissa åtgärder för att stödja investeringar i de utsatta

stadsdelarna. I prop. 1997/98:119 Bostadspolitik för hållbar utveckling

har regeringen föreslagit ett särskilt investeringsbidrag för investeringar

som främjar ekologisk hållbarhet. Bidrag skall kunna lämnas med upp till

70 000 kronor per lägenhet vid ny- eller ombyggnad av hyres- och

bostadsrättshus i sammanhållna bostadsområden. Stödet kan användas

till merkostnaderna för införande och tillämpning av en ekologiskt

hållbar teknik som i första hand minskar den fortlöpande belastningen på

omgivningen. Regeringen uppskattar att bidrag skall komma att lämnas

för upp till 5 000 lägenheter per år fr.o.m. år 2000.

De tre storstadskommunerna har under våren 1998 tilldelats medel för

lokala investeringsprogram och ekologisk hållbarhet. En betydande del

av dessa medel riktas till utsatta bostadsområden. Syftet är att genomföra

upprustning och miljöanpassning för att uppnå ekologisk hållbarhet.

Storstadskommunerna har möjlighet att återkomma med ansökningar

inför år 1999 och 2000 för ytterligare investeringsinsatser. En närmare

redovisning av detta program lämnas i avsnitt 5.5.

10.4 Storstadens arkitektur och kulturmiljö

Regeringens bedömning: 8 miljoner kronor bör tillföras

Riksantikvarieämbetet som extra medel till anslaget G 2 Bidrag till

kulturmiljövård (UO 17) årligen 1999 2001 för att genom särskilda

insatser säkerställa storstadsområdenas kulturmiljövärden.

Storstädernas arkitektoniska kvaliteter och det offentliga rummets

utformning bör lyftas fram i en särskild kampanj som avslutas med ett

arkitekturår 2001. För detta syfte bör Arkitekturmuseet tillföras 2

miljoner kronor årligen 1999 2001. För kampanjens uppläggning

ansvarar Arkitekturmuseet i samråd med den storstadspolitiska

delegationen och Boverket.

Bakgrunden till regeringens bedömning: Stockholm, Göteborg och

Malmö är städer som växt ur specifika historiska förutsättningar. Det

innebär att deras bebyggelsemiljöer är olika vilket också ger identitet och

karaktär. Samtidigt finns i storstäderna gemensamma problem kopplade

till bebyggelsen. De rör kanske framför allt kvalitetsskillnader mellan

olika områden och svårigheter att finna former för en varsam, men

samtidigt estetiskt stimulerande och nyskapande bebyggelseutveckling,

där de kulturhistoriska värdena kan förenas med en ofta snabb

förändringstakt.

Regeringen har i propositionen Framtidsformer. Handlingsprogram för

arkitektur, formgivning och design (1997/98:117) betonat att det

offentliga rummet gator, torg, parker, offentliga lokaler och

landskapsrum bör utformas med inlevelse och omsorg. Alltför ofta har

olika anläggningar tillkommit utan att deras utformning satts i samband

med kraven på en visuellt tillfredsställande miljöutformning. Detta gäller

i hög grad storstadsmiljöerna med dess bebyggelsetryck. Därför bör

särskilda insatser göras inom ramen för storstadssatsningen för att främja

en mer genomtänkt estetisk utveckling av bebyggelsen. Nyskapande och

konstnärligt fullödig arkitektur bör uppmuntras som ett led i höjandet av

storstadens livskvaliteter.

Den fysiska miljön är således en viktig del i de samverkande faktorer

som påverkar storstädernas attraktivitet. Hur hus, torg, gator, parker,

grönområden och kommunikationsanläggningar ser ut och är disponerade

är centralt för vardagslivets förutsättningar. En omsorg om det offentliga

rummet, det vi alla vistas i, är därför också en omsorg om stadens

innevånare. Vackra och upplevelserika miljöer bidrar till människors

välbefinnande. Men kulturhistoriska värden som ger djup och förankring

och hög kvalitet i arkitektur och landskap ger även staden en

dragningskraft långt utöver den lokala sfären. Såväl näringslivet som

turister och tillfälliga besökare värderar detta högt.

Genom sin ekonomiska dragningskraft och dynamik har storstaden

genom århundradena också dragit till sig några av landets mest

framstående arkitekter och planerare. Utformningen av dessa

bebyggelsemiljöer utgör därför ofta spjutspetsen av vad åstadkommits i

landet och har varit förebild för det som byggts på andra orter. Det finns

därför stor anledning att iaktta varsamhet vid förändringar och tillägg till

dessa miljöer så att inte deras värdefulla egenskaper onödigtvis förstörs

utan tvärtom förstärks. Det gäller inte bara den klassiska innerstaden utan

också nyare tillägg, inte minst förortsbyggandet, som under senaste tid

ibland gjorts till föremål för en onyanserad behandling i

ombyggnadssammanhang utan tillräcklig kontakt med invånarna och

deras önskemål.

En stor utmaning för en mer jämlik storstadsutveckling är att finna

former för att förvalta och utveckla storstadens bebyggelsearv. Att höja

kvaliteten i stadsmiljön generellt och samtidigt genom särskilda insatser

förebygga segregation är en strategiskt viktig del av det kvalitetsarbete

som kan leda till ökad attraktivitet och förstärkta livsvärden.

Skälen för regeringens bedömning: Förändringar i storstädernas

bebyggelsemiljöer är ofta av en sådan omfattning och komplexitet att de

kulturhistoriska värdena försummas. I storstäderna är dessutom en stor

andel av bebyggelsen från efterkrigstiden och kunskapen om och

värderingen av denna är alltför rudimentär. Investeringsnivån i de

insatser som görs i storstäderna utgör ytterligare ett hinder för att på ett

varsamt sätt hantera befintliga kvaliteter och förstärka bebyggelsens

kvalitet.

För att komma tillrätta med denna obalans i kunskapsunderlag vid

förändringar i den byggda miljön och samtidigt skapa möjligheter att

värna kvalitén i storstadens bebyggelse behövs en förstärkning av

anslaget för kulturmiljövård. Under en treårsperiod 1999 2001 bör

Riksantikvarieämbetets anslag för kulturmiljövård förstärkas med 8

miljoner kronor per år. Förstärkningen skall användas för att i de tre

storstadsregionerna öka kunskaperna om särskilt efterkrigstidens

bebyggelse. Dessutom skall resurserna användas i storstäderna samt till

konkreta investeringar i samband med byggnadsprojekt där

kulturhistoriska eller arkitektoniska värden tas tillvara. Länsstyrelsernas

kulturmiljöenheter i de tre storstäderna kommer därför att tilldelas medel

så att verksamheten med särskild inriktning på efterkrigstidens kulturarv

och de nya krav som dessa miljöer ställer förstärks.

Storstadsbebyggelsens arkitektoniska värden och det offentliga

rummets estetiska kvaliteter är av avgörande betydelse för städernas

attraktivitet. Samtidigt är dessa värden allt svårare att hävda och utveckla

i miljöer med starka kommersiella och andra exploateringsintressen. För

att få till stånd en bredare debatt om de gemensamma miljöernas

arkitektur och form och därigenom stimulera till en diskussion om hur

dessa kvaliteter bäst skall utvecklas och förstärkas krävs en koncentrerad

utåtriktad informationsinsats. Det finns idag en stor kunskap om

bebyggelsens och det offentliga rummets betydelse och kvaliteter i

berörda kommuner och också i centrala statliga institutioner. Ett

samarbete mellan Arkitekturmuseet, den storstadspolitiska delegationen,

Boverket, Riksantikvarieämbetet och övriga berörda myndigheter samt

kommunerna skulle kunna påtagligt förbättra möjligheterna till en

fokusering på storstadens arkitektoniska kvaliteter och brister. En

kampanj kring dessa frågor bör därför initieras, där den samlade

kompetensen bättre kan utnyttjas. Informationsinsatser, idétävlingar och

riktade kunskaps- och debattunderlag kan vara verktyg i detta arbete.

Kampanjen bör resultera i en tydlig uppmärksammad manifestation år

2001, då även resultaten av regeringens handlingsprogram för arkitektur,

formgivning och design kan redovisas konkret. För detta ändamål

beräknar regeringen ett medelsbehov om 2 miljoner kronor årligen under

tre år.

10.5 Folkhälsoarbetet i utsatta stadsdelar

Regeringens bedömning: Inom ramen för de lokala

utvecklingsavtalen bör lokala folkhälsoråd kunna inrättas.

Folkhälsoråden bör formulera lokala mål för folkhälsoarbetet och

utveckla samarbetsformer mellan t.ex. mödra-, barn- och

skolhälsovården, allmänläkare och distriktssköterskor samt öka

samarbetet mellan olika kommunala nämnder och stadsdelsnämnder,

primärvård, försäkringskassa, arbetsförmedling och övriga lokala

resurser.

Bakgrund: Ett övergripande mål för folkhälsoarbetet är att minska

skillnaderna i ohälsa mellan olika grupper i samhället. Människor lever

under olika sociala och ekonomiska förhållanden och det visar sig att

ojämlikheten i hälsa har ökat under 1990-talet. Särskilt tydligt är det i

vissa utsatta stadsdelar i storstadsregionerna. För att framgångsrikt

minska skillnaderna är det viktigt att de förebyggande insatserna

anpassas till de lokala förhållanden som råder, som t.ex. andel arbetslösa,

andel äldre respektive unga inom kommunen/stadsdelen.

Folkhälsoarbetet utförs på lokal, regional och nationell nivå. Insatserna

kan vara såväl samhällsinriktade som grupp- och individinriktade.

Kommunerna har blivit en alltmer betydande hälsopolitisk aktör.

Kommunallagen innehåller emellertid inga övergripande krav om att

kommunerna skall arbeta med folkhälsan. Däremot finns dessa

målsättningar i olika speciallagar som t.ex. socialtjänstlagen, miljö- och

hälsoskyddslagen och plan- och bygglagen. Landstingen har ett

lagreglerat folkhälsoansvar. Sjukvårdshuvudmännen har enligt hälso- och

sjukvårdslagen en skyldighet att medicinskt förebygga, utreda och

behandla sjukdomar och skador. Medicinskt förebyggande insatser är

både miljö- resp. individinriktade.

Folkhälsoinstitutet (FHI) skall på nationell nivå bidra till en god

hälsoutveckling genom hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande

arbete. Störst uppmärksamhet skall ägnas åt sådana insatser som kan

bidra till att minska hälsogapen i befolkningen. FHI skall i det förebygg-

ande arbetet prioritera sådan verksamhet som syftar till att utveckla

folkhälsoarbetet på regional och lokal nivå genom bl.a. generellt

kunskaps- och metodstöd.

För att öka möjligheterna till att förankra och anpassa folkhälsoarbete

till de lokala förutsättningarna är det av största vikt att ett lokalt och

tvärsektoriellt samarbete kommer till stånd. Redan idag har både Svenska

kommunförbundet och Landstingsförbundet program och nätverk som

syftar till att öka förståelsen för det lokala folkhälsoarbetet och dess

betydelse samt att verka för att folkhälsofrågorna lokalt införs i alla

samhällssektorer.

Storstadskommitténs betänkande: Storstadskommittén ger i sitt

betänkande några förslag till hur folkhälsoarbetet i storstadsområdena

skulle kunna förbättras. Till att börja med anser kommittén att

resursfördelningen inom primärvården på ett bättre sätt måste avspegla

de faktorer som påverkar hälsans fördelning. Den sociala och etniska

segregationen i storstadsområdena bör därvid uppmärksammas.

Kommittén redovisar vidare det arbete med lokala folkhälsoråd som

pågår i Malmö och Göteborg och varnar för en utveckling där

primärvården avgränsar sitt intresse till individperspektivet, istället för att

anlägga ett vidare socialt och områdesperspektiv.

Kommittén pekar på vikten av kopplingen mellan forskningen och de

olika praktiska välfärdsverksamheterna. Förutom att den befintliga

vetenskapliga kunskapen borde tillämpas bättre i praktiken anser också

kommittén att forskningen bör stärkas med avseende på bl.a.

resursfördelningens betydelse, metodutveckling i välfärdsverksamheterna

och på könsperspektivet på folkhälsofrågorna.

Kommittén anser slutligen att det är ett statligt ansvar att samla, sprida

och bidra till att förbättra kunskapen om effektiva metoder i

folkhälsoarbetet. Kommittén anser att Folkhälsoinstitutet bör ansvara för

att:

- främja en utvidgning av forskning som berör folkhälsofrågor i utsatta

områden och som har som mål att åstadkomma en bättre koppling

mellan praktik och teori,

- prioritera insatser som syftar till att förbättra folkhälsan i dessa

stadsdelar utifrån ett hälsopolitiskt jämlikhetsperspektiv.

Skälen för regeringens bedömning: I avsnitt 3 redovisas de stora

skillnader i folkhälsa som finns mellan olika bostadsområden i

storstäderna. Levnadsvanorna påverkas av kultur och traditioner och

varierar med bland annat ekonomiska villkor, arbetslöshet, utbildning

och socioekonomisk tillhörighet, socialt nätverk och känslan av

sammanhang. Man kan talar om strukturellt betingade levnadsvanor.

I storstadskommitténs betänkande Tre Städer (SOU 1998:25) redovisas

ett tydligt samband mellan arbetslöshet och ohälsa. Forskningen visar att

känslan av ett sammanhang och en tillhörighet att vara behövd är

mycket avgörande för den enskildes hälsa. Möjligheterna till arbete och

egen försörjning har därför även betydelse för folkhälsan. Denna är också

beroende av styrkan i det generella välfärdssystemet och av hur väl dess

olika institutioner samverkar.

Regeringen anser att en av de viktigaste folkhälsoinsatserna är att

lokalt få till stånd en god samverkan mellan olika aktörer så att problem

kan förebyggas tidigt och med gemensamma krafter. Tvärsektoriella

hälsoråd eller hälsosamordnare finns idag i mer än hälften av landets

kommuner. Det framgår av olika kartläggningar att folkhälsoråd är

vanligare i mindre städer än i storstadsregionerna. Råden fungerar

vanligtvis som rådgivare i hälsofrågor. Deras formerna varierar, men

gemensamt är att de innefattar ett flertalet av de lokala verksamheter som

har betydelse för folkhälsan. I de föreslagna folkhälsoråden bör förutom

mödra-, barn- och skolhälsovård även primärvård, barnomsorg, skola,

socialtjänst, försäkringskassa och arbetsförmedling ingå.

10.6 Hemlösa i storstäderna

Regeringens bedömning: Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att i

samråd med Boverket följa upp rapporten De bostadslösas situation i

syfte att få aktuell kunskap om situationen för de hemlösa,

omfattningen av hemlösheten och de insatser som görs för hemlösa

och hushåll med svag ställning på bostadsmarknaden.

Bakgrund: Riksdagen gav i skrivelse (rskr. 1992/93:56) regeringen

till känna vad socialutskottet (bet. 1992/93:SoU5) anfört om de

bostadslösas situation. Bakgrunden var att vissa undersökningar talade

för att problemet ökat i omfattning, särskilt bland yngre och personer

med psykiska funktionshinder. Utskottet ansåg att en kartläggning som

omfattade hela landet borde göras av de bostadslösas situation.

Socialstyrelsen fick år 1993 i uppdrag att i samråd med Boverket

genomföra en kartläggning av omfattningen av bostadslösheten och de

bostadslösas situation. I uppdraget ingick också att analysera orsakerna

till bostadslöshet samt inventera vilka insatser som står till buds för

bostadslösa.

I rapporten De bostadslösas situation i Sverige (1994:15) konstaterade

Socialstyrelsen att det i mars 1993 fanns ca 10 000 hemlösa. Begreppet

hemlösa definierades i rapporten som personer som saknar egen eller

förhyrd bostad och som inte bor i något stadigvarande

inneboendeförhållande samt är hänvisade till tillfälliga boendealternativ

eller är uteliggare. Hälften av dem befann sig i de tre storstäderna. De

dominerande orsakerna till hemlöshet angavs vara svårigheter att betala

hyran eller svårighet att klara av att bo utan att störa andra boende.

Kartläggningen visade att det inte fanns något generellt behov av fler

bostäder eller institutionsplatser för hemlösa. Mycket pekade emellertid

på att de resurser som fanns inte var tillräckligt anpassade till de

hemlösas behov. Rapporten bekräftade också att många hemlösa med

svårare problem söker sig till de frivilliga organisationerna. De mest

omfattande frivilliginsatserna görs av Stadsmissionen och

Frälsningsarmén som erbjuder möjligheter till tillfällig övernattning eller

olika former av tillfälligt boende.

Oron för att allt fler personer med psykiska funktionshinder återfinns

bland de hemlösa har återkommit i flera senare undersökningar, och har

understrukits av ideella organisationer som t.ex. Riksförbundet för Social

och Mental Hälsa. Det finns behov av att utveckla och pröva olika

stödformer som stärker psykiskt funktionshindrade att klara eget boende.

För att möjliggöra detta avsatte regeringen år 1997 30 miljoner kronor ur

Allmänna arvsfonden under en treårsperiod. Medlen skall användas för

ideella organisationers kostnader för att tillsammans med berörda

kommuner utveckla och pröva nya modeller för stöd och boende för

personer med psykiska funktionshinder. Därvid skall behoven av insatser

i storstadsregionerna särskilt uppmärksammas.

Skälen för regeringens bedömning: Socialtjänsten har ett stort ansvar

för att stödja och hjälpa människor som av olika skäl är hemlösa och

därför i behov av bistånd. Regeringen betonar att socialtjänsten i

samverkan med bostadsföretagen behöver engagera sig för hushåll med

svag ställning på arbetsmarknaden. Regeringen vill också lyfta fram den

utveckling som sker i Stockholms kommun när det gäller att utveckla

socialtjänstens metoder för arbetet med hemlösa, bl.a. genom att skapa

boendeformer med stöd och behandling. Regeringen ser positivt på det

arbete som pågår med att anpassa insatserna för särskilda grupper av

hemlösa, t.ex. hemlösa med psykiska funktionshinder.

Socialstyrelsen pekade i sin rapport på ett antal möjliga förbättringar

när det gäller kommunens insatser för hemlösa och för att förebygga

hemlöshet. Förslagen gällde åtgärder riktade såväl till personer som

saknar bostad som personer som inte kan betala sin hyra eller har svårt

att klara av ett eget boende. Socialstyrelsen framhöll bland annat behovet

av ökade kunskaper om hemlöshet och uppföljning av förändringar i

bostadsförmedlingsverksamheten.

Personer som är hem- och bostadslösa lever under svåra förhållanden.

För att kunna förbättra situationen för dem är det angeläget att det finns

aktuell kunskap om omfattningen av hemlösheten och om behoven av

insatser. Regeringen anser därför att det kan finnas skäl att aktualisera

och följa upp den undersökning som gjordes av Socialstyrelsen år 1993.

Socialstyrelsen bör få i uppdrag att i samråd med Boverket följa upp

rapporten De bostadslösas situation. Denna uppföljning bör ge en aktuell

bild av omfattningen av hemlöshet, de hemlösas situation samt kunskap

om hur kommunerna arbetar med dessa frågor. Uppföljningen bör

innefatta en analys av faktorer och av den process som leder till

hemlöshet samt överväganden om olika sätt att stödja dem som redan är

hemlösa. Uppföljningen bör kunna utgöra ett värdefullt underlag för den

bostadssociala beredning som regeringen avser tillsätta.

11 En levande demokrati i storstäderna

11.1 Inledning

I avsnitt 3.10 beskrivs storstaden som demokratisk miljö. I de socialt

utsatta stadsdelarna är den politiska delaktigheten låg och valdeltagandet

ligger ofta kring 50 procent av de röstberättigade. I avsnitt 4 har

regeringen angett som ett av de storstadspolitiska målen att det

demokratiska deltagandet och delaktigheten skall öka i de utsatta

bostadsområdena. I detta kapitel redovisas regeringens bedömningar och

förslag avseende de demokratiska processerna kring de lokala

utvecklingsavtalen, ökade möjligheter till självförvaltning samt förslag

till nätverk mellan olika lokala projekt.

11.2 Statliga demokratiutredningar

11.2.1 Demokratiutvecklingskommittén

Demokratiutvecklingskommittén har lämnat betänkandet På

medborgarnas villkor (SOU 1996:162). Kommitténs förslag kan delas in

i tre grupper; rekommendationer till kommunerna, lagreglering av

kommunernas verksamhet och förslag som gäller staten.

Kommittén rekommenderade kommunerna att skapa

demokraticentrum för möten, information och öppenhet. Kommittén

föreslog också ett ökat inslag av direktsändningar från politiska arenor.

Samhällsinformationen borde också göras mer lättillgänglig.

Lokalsamhällena är en viktig beståndsdel i demokratiutvecklingen.

Kommittén menade att dessa skulle kunna utvecklas bl.a. genom en

försöksverksamhet med direktvalda organ. Kommittén föreslog därför att

det borde bli möjligt för de kommuner som vill införa direktvalda lokala

organ att göra det i en eller flera kommundelar.

Kommittén föreslog vidare att kommunallagen tillförs bestämmelser

som innebär att reglerna om folkinitiativ kompletteras med krav på

kvalificerad majoritet i kommunfullmäktige för att avslå ett förslag om

folkomröstning. Kommittén förslog också att alla som är röstberättigade i

kommunalvalet får motionsrätt till kommunfullmäktige.

Kommitténs förslag i den delen som gäller staten handlade om att på

olika sätt stärka riksdagen roll i arbetet med EU-frågorna. Kommittén

menade också att det borde tillsättas en demokratiberedning i

regeringskansliet.

11.2.2 Kommunala förnyelsekommittén

Kommunala förnyelsekommittén har lämnat betänkandet Förnyelse av

kommuner och landsting (SOU:1996:169). Kommittén menar bl.a. att

den mycket svåra och komplicerade strävan att samtidigt demokratisera,

effektivisera och rättssäkra kommunerna inte bara bör fortsätta utan

också intensifieras för att inte de värden som utmärkt de demokratiska

arbetsformerna skall gå förlorade.

Kommittén anser att kommunerna borde upprätta demokratiska

konsekvensanalyser. Av dessa bör framgå hur olika medborgar-, brukar-,

förenings- och politikergruppers inflytande och ansvar kan komma att

påverkas. Kommittén uppehåller sig kring frågan om formerna för

medborgerligt inflytande över kommunala verksamheter. Kommittén

pekar på vikten av att söka efter arbetsformer som genom att ge olika

slags medborgargrupper reella möjligheter att åta sig och utföra

förtroendeuppdrag ökar allsidigheten i de politiska diskussionerna, höjer

representativiteten bland de förtroendevalda och tar vara på personalens

erfarenheter, kunnande och kreativitet. Delaktiga medborgare är inte bara

ett mål utan också ett medel för en demokratiskt styrd verksamhet.

Kommittén förordar ett demokratiskt fördjupningsarbete som genom att

involvera medborgarna i lokala berednings- och beslutsprocesser

kompletterar service- och kundinriktning. Olika former av

brukarinflytande eller brukarmakt kan vara en väg att skapa ett aktivt

medborgarskap. Kommittén framhåller också att förnyelsearbetet hittills

har underskattat fritidspolitikerna. Dessa är en viktig men dåligt utnyttjad

resurs.

Avslutningsvis anser kommittén att statsmakterna har skäl att på ett

mer systematiskt sätt än hittills och mer löpande hålla sig á jour med vad

som händer i landsting och kommuner. Regeringen bör följa

utvecklingen vad avser demokrati, rättssäkerhet, kvalitet, ekonomi och

effektivitet.

11.2.3 Storstadskommittén

Storstadskommittén har lämnat betänkandet Tre städer en

storstadspolitik för hela landet (1998:25). I betänkandet läggs flera

förslag som syftar till att stärka den lokala demokratin. Bland dessa kan

nämnas:

 Självförvaltning i boendet

 Rätt för brukare av kommunal verksamhet att kräva självförvaltning.

Om minst hälften av brukarna kräver skall kommunen överlämna

ansvaret för driften till brukarna själva, i form av ett

självförvaltningsorgan.

 Medborgarberedningar. Medborgarna ges möjlighet att bilda

beredningar och ta fram beslutsunderlag till kommunfullmäktige

och/eller stadsdelsnämnder.

 Motivrätt. Den enskilde medborgaren ges rätt att få motivering till

varför kommunen och inte den enskilde själv skall fatta beslut i ett

visst ärende.

 Initiativrätt till lokala folkomröstningar. Om minst 5 procent av de

röstberättigade i en stadsdel/kommundel begär skall en rådgivande

folkomröstning genomföras om inte en kvalificerad majoritet i

nämnden avslår förslaget.

 Medborgerlig motionsrätt till stads-/kommundelsnämnder. Den

enskilde skall ha rätt att väcka en fråga i sin stadsdelsnämnd. Om

minst 2 procent av de röstberättigade skrivit under motionen skall den

behandlas inom högst 6 månader.

11.2.4 Demokratikommittén

Demokratikommittén tillsattes av regeringen i september 1997.

Kommittén, som är parlamentariskt sammansatt, leds av förre statsrådet

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]. Uppgiften är att belysa de nya förutsättningar, problem

och möjligheter som det svenska folkstyret möter inför 2000-talet.

Uppdraget skall vara avslutat senast den 31 december 1999.

Uppdraget skall ses mot bakgrund av en rad viktiga förändringar som

skett under 1990-talet, däribland den statsfinansiella krisen,

internationaliseringen av ekonomin och utvecklingen på de finansiella

marknaderna; Sveriges medlemskap i Europeiska unionen och

demokratiseringsprocessen i vårt närområde; utvecklingen inom

medieområdet och den nya informationstekniken; miljöfrågornas ökade

tyngd; samt att Sverige i ännu större grad än tidigare blivit ett

mångfaldens samhälle.

Utgångspunkten för kommitténs arbete skall vara varje medborgares

rätt till full delaktighet i samhället. De senaste årens

demokratiutredningar och forskning skall summeras och värderas. Vid

behov skall ytterligare undersökningar och forskning initieras. Utöver

analyser och beskrivningar skall kommittén lämna konkreta förslag inom

de områden där den anser det behövligt. Arbetet ska bedrivas så att det

offentliga samtalet kring demokratin och det svenska folkstyret

stimuleras och utvecklas.

Kommitténs arbete koncentreras till följande fyra områden.

- Internationaliseringen av ekonomin. Ekonomi och demokrati i

samspel.

 Kommittén skall bl.a. belysa hur de arbetslöshetsnivåer som Sverige

har upplevt under de senaste fem åren har ökat känslan av att stå

utanför och minskat tilltron till demokratin och till de folkvalda

politikerna på olika nivåer i samhället. Kommittén skall också

kartlägga hur det politiska handlingsutrymmet påverkades av 1990-

talets ekonomiska kris och vilka effekter som denna har haft på det

svenska folkstyret.

- Sverige i Europeiska unionen

 Sverige, liksom många andra västländer, är på väg från

industrisamhället mot det som kallats kunskaps- eller

informationssamhället. Dessa förhållanden har påverkat hur

medborgarna uppfattar sig själva och sin kulturella identitet. Till

kommitténs uppgift hör bl.a. att analysera dessa förhållanden.

- Nya informations- och kommunikationsmönster, informationstekniken.

Det nya medielandskapet.

 Kommittén skall analysera på vilket sett de nya informations- och

kommunikationsmönstren och den nya informationsteknologin

påverkar maktfördelningen och förutsättningarna för demokratiskt

deltagade. Likaså skall det nya medielandskapets påverkan på

demokratin analyseras.

- Förändringarna i den offentliga sektorn. Utvecklingen inom

folkrörelserna.

Inom staten, landstingen och kommunerna har ett omfattande

förändrings- och förnyelsearbete bedrivits under det senaste decenniet.

Utöver syftet att effektivisera har detta också haft som mål att finna

nya vägar att stärka demokratin och öka människors delaktighet i

samhällsutvecklingen. Kommitténs uppgift är att studera vilka resultat

dessa strävanden har gett samt föreslå åtgärder som är ägnade att

förstärka demokratin på regional och lokal nivå.

I kommitténs uppdrag ingår vidare att belysa de förändringar i

medborgarnas engagemang genom föreningar och folkrörelser som

skett under främst 1980- och 1990-talen.

11.2.5 Det fortsatta arbetet

Sökandet efter vägar som skapar goda förutsättningar för vuxna

respektive ungdomar av båda könen oavsett ursprung att göra sig hörda i

de kommunala valen, i de politiska partiernas arbete samt att delta i de

nya formerna för inflytande som nu växer fram i lokala demokratiförsök

underlättas av lokal samverkan i olika former. Utgångspunkten måste

vara att tillvarata de kunskaper och erfarenheter som finns samlade i

landets kommuner, i lokala utvecklingsprojekt, i ideella organisationer,

vid myndigheter etc.

Regeringen bedömer i 1998 års ekonomiska vårproposition (prop.

1997/98:150 kap. 7.6.1) att det finns ett behov av att på nationell nivå

kontinuerligt följa förnyelsearbetet inom kommuner och landsting

framför allt vad gäller effekterna på demokrati och rättssäkerhet. Det

gäller bl.a. frågor om representativitet för vissa grupper och det

medborgerliga deltagandet i grundläggande politiska processer.

Regeringen har gett Statskontoret i uppdrag att närmare följa upp

samtliga kommuners och landstings organisations-, styr- och

verksamhetsformer. Statskontoret skall även närmare studera hur ett

fortsatt utvecklingsarbete kan bedrivas vad gäller uppföljningen av vilka

effekter olika organisations-, styr- och verksamhetsformer har på den

lokala demokratin, rättssäkerheten och medborgarnas möjligheter till

inflytande. Avsikten är att utforma en uppföljningsmodell som kan

användas kontinuerligt i statens uppföljning av kommunerna.

11.3 Kommunala demokratireformer och

 försöksverksamheter

Regeringens bedömning: Det är viktigt att kommunerna fortsätter att

utveckla nya former för den lokala demokratiska dialogen. Nya

verksamhetsformer i kommundelsnämnder och ett ökat inslag av

brukarinflytande är särskilt viktigt för att stimulera det demokratiska

engagemanget i de utsatta stadsdelarna. Även medborgarkontor kan

spela en viktig roll i utvecklingen av den lokala demokratin, liksom

lokala IT-nätverk.

Skälen för regeringens bedömning: Sverige är i likhet med en rad

andra industriellt utvecklade länder på väg in i ett nytt samhälle där

kunskapens betydelse för utvecklingen får en mer framträdande plats.

Detta innebär nya förutsättningar och nya villkor för det offentliga livet

och den lokala demokratin. Med stigande kunskapsnivå i samhället ökar

kvinnors och mäns krav på inflytande och delaktighet, och på större makt

över sina egna liv; i närsamhället, i arbetslivet och i samhället i stort.

Den allmänna samhällsinformationen skall göra det möjligt för

medborgarna att hävda sina idéer och intressen i den demokratiska

processen. Ansvaret för denna information ligger främst på de politiska

partierna, folkrörelserna och massmedierna. Dessa frågor har under de

senaste decennierna behandlats av en rad demokratiutredningar.

Parallellt med de statliga utredningar som nämnts ovan har en

omfattande utveckling skett av formerna för den kommunala demokratin.

Den nya kommunallagen med dess möjligheter att fritt välja

nämndorganisation har gett ökat utrymme att pröva olika former för hur

den kommunala demokratiska processen skall organiseras.

Diskussionerna har främst handlat om hur kanalerna mellan medborgarna

och den valda representanterna skall kunna förbättras.

Det finns också ett starkt tryck från medborgarna på att få ett ökat

inflytande över de kommunala verksamheter som närmast berör dem.

Här har diskussionerna främst handlat om olika slag av brukarinflytande

och självförvaltning. Den demokratiska dialogen förutsätter också att

medborgarna kan orientera sig i samhället, och att de vet vart de skall

vända sig för att få information om verksamheterna och kunskap om sina

rättigheter och skyldigheter.

Medborgarnas krav på inflytande och delaktighet är stort inte minst i

de tre storstadsregionerna. Samtidigt har de gamla kommunala

organisationerna inte varit konstruerade för att möta de ökade

medborgarkraven. Ett sätt att möta dessa krav har varit att inrätta

kommun- eller stadsdelsnämnder. Stockholm, Göteborg och Malmö har

under 1990-talet genomfört kommundelsreformer, där den kommunala

organisationen har förändrats från en sektorsindelad organisation till en

geografiskt indelad. Kommundelsnämnder finns också i vissa andra

större kommuner i storstadsregionerna som t.ex. Södertälje och

Huddinge. Syftet med dessa reformer har varit dubbelt; för det första att

stärka och vitalisera den lokala demokratin och för det andra att

effektivisera den kommunala verksamheten genom samverkan över

sektorsgränser.

I stora städer kan avståndet mellan valda och väljare bli mycket stora.

Tanken med kommundelsreformerna är att minska detta avstånd och att

göra fler delaktiga i beslutsprocessen. Den organisatoriska förändringen i

sig är naturligtvis inte tillräcklig för att nå dessa mål, utan innebär endast

att nya möjligheter öppnas. I flera av storstädernas kommundelar har

man prövat nya former för dialog mellan valda och väljare. Några

exempel kan nämnas:

 Öppna sammanträden med stadsdelsnämnderna finns i Malmö och

Stockholm. Förutom att ge medborgare och lokala media bättre insyn i

nämndens arbete har det ofta kombinerats med allmän frågestund eller

temadelar av sammanträdena där allmänheten får yttra sig om ärenden

som senare skall beslutas i nämnden.

 Rätt för medborgare att väcka förslag i stadsdelsnämnderna tillämpas i

flera stadsdelar i Stockholm. Eftersom nämnden själv avgör vilka

frågor den skall behandla kräver inte detta någon ändring av

kommunallagen såsom medborgarförslag till kommunfullmäktige

skulle göra.

 Stadsdelsting i olika former prövas av flera stadsdelsnämnder i

Stockholm. Syftet är att erbjuda medborgarna möjlighet att delta i en

slags framtidsverkstad som en del av beredningsarbetet inför

antagande av den lokala budgeten.

I kommunerna pågår en lång rad utvecklingsprojekt med ett utökat

brukarinflytande över kommunalt driven verksamhet. I många förskolor

har det inrättats brukarstyrelser med en majoritet av föräldrar som inom

de ramar som kommunen ställt upp ansvarar för förskolans ekonomi och

verksamhet. Inom skolområdet har riksdagen beslutat om möjlighet att

inrätta skolenhetsstyrelser med majoritet av föräldrar på grundskolan och

av elever på gymnasieskolan. Det finns många exempel på brukaravtal

där t.ex. föreningar har tagit över ansvar för drift av bl.a. idrottsplatser

och parker från kommunen.

Det demokratiska engagemanget börjar oftast med de frågor som direkt

berör den enskilde. Regeringen anser därför att det är av särskilt stor vikt

att kommunerna i de utsatta stadsdelarna fortsätter att driva på

utvecklingen av brukarinflytande i olika former.

Regeringen bedömde i den integrationspolitiska propositionen (prop.

1997/98:16) att medborgarkontor kunde vara av särskild betydelse för

storstadsregionernas utsatta stadsdelar. Statliga och kommunala

myndigheter borde sträva efter att samhällsinformationen når alla oavsett

härkomst och etnisk bakgrund, och efter att den är anpassad till mot-

tagarnas skilda behov och förutsättningar. Regeringen bedömer i avsnitt

8.5 i denna proposition att medborgarna i de utsatta stadsdelarna bör få

tillgång till gemensamma kontor för såväl statliga som kommunala

myndigheter. Sådana medborgarkontor bör kunna fungera som en

kontaktpunkt och spela en viktig roll för utvecklingen av den lokala

demokratin.

Regeringen bedömde i den förvaltningspolitiska propositionen att

myndigheterna bör erbjuda elektroniska tjänster för självbetjäning som

komplement till traditionella tjänster. Det bör bl.a. innebära möjlighet att

elektroniskt få tillgång till bl.a. myndighetsinformation, blanketter,

föreskrifter, lagar och förordningar, samt att initiera ärenden elektroniskt,

där så är möjligt med hänsyn till lagstiftningen.

Allt fler kommuner och landsting har idag formulerat IT-strategier som

också omfattar demokratiaspekter. På kommunala initiativ utrustas idag

allt fler bostadsområden med bredbandsnät. Sådana nätverk kan fungera

som plattformer för ökade kontakter mellan medborgarna, och mellan

medborgarna och deras förtroendevalda politiker. Nätverken kan

förmedla erbjudanden om utbildningar och andra tjänster, samt

information om föreningar, arbetsgrupper och projekt som finns inom

stadsdelen och i kommunen.

11.4 Folkrörelser i storstäderna

Regeringens bedömning: Folkrörelserna utgör en viktig resurs i

arbetet med att skapa och genomföra lokala utvecklingsavtal för

utsatta stadsdelar. I detta arbete bör folkrörelserna kunna spela en

betydelsefull roll, såväl när det gäller att utveckla nya idéer som att

engagera nya grupper i arbetet.

Skälen för regeringens bedömning: Åsikterna om dagens

folkrörelser går isär. Å ena sidan hävdas att de inte längre når ut till

medborgarna och att arbetsformerna ofta har stelnat. Å andra sidan ser vi

nya former av folklig mobilisering, i form av nätverk och föreningar, i

mer eller mindre tillfälliga aktionsgrupper. Om man med folkrörelse

menar att människor tillsammans tar strid i en angelägen fråga då lever

folkrörelserna i högsta grad också idag. Ibland i en ny form, ibland också

inom ramen för en befintlig folkrörelse.

Folkrörelserna kan utgöra en betydelsefull kraft i förändringsarbetet i

ett samhälle. De svenska folkrörelsernas tidiga initiativ till insatser när

det gäller sådant som folkbildning, sociala frågor och arbetsrätt har varit

betydelsefulla och folkrörelsearbetet har ofta lett över till lagstiftning och

ett vidgat samhällsansvar på dessa områden.

En förutsättning för att människor skall engagera sig i och driva

viktiga frågor i organiserad form är dock att de själva har tagit initiativen

och själva driver frågorna. En sådan delaktighet utifrån egna idéer och

resurser kan vara den mobiliserande kraft, som vänder människors

tillvaro från anonym maktlöshet till aktivt engagemang.

Sådana exempel finns också i storstäderna, inte minst i de utsatta

bostadsområdena. Det kan handla om att de etablerade folkrörelserna och

bildningsförbund samarbetar med de nybildade föreningar och nätverk

som finns i stadsdelen, utifrån lokala behov och önskemål, som de

boende själva uttrycker.

Medborgarnas engagemang i viktiga samhällsfrågor kan på många

områden komplettera de offentliga insatserna med ideellt arbete. I

debatten om den svenska modellen hävdas ibland att samhället alltför

ofta tagit ifrån de enskilda medborgarna och de ideella organisationerna

initiativet och ansvaret. Det kan finnas visst fog för denna uppfattning,

men pendeln får inte slå över och tillbaka till att de ideella

organisationerna förväntas överta stora delar av samhällets ansvar.

Istället bör det handla om att utveckla ett fruktbart samspel mellan

offentligt ansvar och ett civilt samhälle som förmår att komplettera och

stöda den generella välfärdspolitiken. Folkrörelserna och de ideella

organisationerna är således en omistlig tillgång, både för medborgarnas

skull och för demokratins överlevnad.

Under åren 1991-1995 genomfördes i tolv stadsdelar i fem

storstadsområden det s.k. PLUS-projektet (Projektet för Lokal

Utveckling genom Samverkan). Syftet var att utveckla metoder för arbete

med ungdomar i utsatta stadsområden genom att stimulera en ökad lokal

samverkan. Under PLUS-projektets gång skapades ett nätverk mellan de

lokala aktörerna i de olika projekten. Bl.a. genomfördes ett antal

gemensamma träffar som visade sig få stor betydelsen för de olika lokala

projektens utveckling. Genom ett berikande erfarenhetsutbyte stärktes

framför allt de lokala krafter inom föreningar och ideella grupper, som

annars saknar formella strukturer för att mötas och inspireras av

likasinnade.

De lokala utvecklingsavtal som föreslås i denna proposition bör

utformas så att många lokala aktörer engageras i utformningen av lokala

lösningar. Regeringen ser det som viktigt att underlätta för personer inom

ideella föreningar och liknande sammanslutningar att mötas för

ömsesidigt erfarenhetsutbyte. Därmed ökar också förutsättningarna för

ett nationellt kunnande och agerande. Regeringen har därför för avsikt att

avsätta medel ur Allmänna arvsfonden för att möjliggöra gemensamma

träffar och erfarenhetsutbyte mellan lokala föreningsdrivna projekt för

barn, ungdomar och personer med funktionshinder.

12 Ekonomiska konsekvenser

I detta avsnitt ges en kortfattad redovisning av den ekonomiska

omfattningen av de särskild storstadspolitiska åtgärder som föreslås i

denna proposition med angivande av vilka utgiftsområden som berörs.

Samtliga kostnader med anledning av propositionen finansieras inom de

ramar som angivits i 1998 års ekonomiska vårproposition (prop.

1997/98:150).

Insatser inom ramen för den föreslagna storstadsdelegationen

Regeringen har i 1998 års ekonomiska vårproposition föreslagit att

ramarna sammanlagt utökas med 350 miljoner kronor år 1999, 350

miljoner kronor år 2000 samt 800 miljoner kronor år 2001 med anledning

av den treårssatsning som genomförs inom ramen för framtidssatsningen

 Ett Sverige för alla som redovisas i samma proposition.

Av dessa medel avser 5 vissa medel ökade kostnader för

diskrimineringsombudsmannen (DO) och validering av betyg samt 5

miljoner kronor för år 1999 och år 2000 aktiviteter inom ramen för

Mångfaldens år. Dessa medel behandlas inte i denna proposition.

Riksdagen har tidigare för år 1998 anvisat 189 miljoner kronor till

särskilda insatser i utsatta bostadsområden (utgiftsområde 8, anslag B2).

För år 1999 och år 2000 beräknades vardera 150 miljoner kronor.

Regeringen föreslår i denna proposition att huvuddelen av de statliga

storstadspolitiska insatserna bör samlas inom ramen för lokala

utvecklingsavtal. Det tidigare beslutade programmet för särskilda

insatser i utsatta bostadsområden kommer därför att integreras i den

föreslagna storstadsdelegationens arbete. En del av de medel som

anvisats för särskilda insatser i utsatta bostadsområden bör dock även

fortsättningsvis kunna användas utanför storstadsregionerna.

Storstadssatsningarna kommer att sammanlagt innebära 480 miljoner

kronor år 1999, 480 miljoner kronor år 2000 och 785 miljoner kronor år

2001 av medlen avsatta till Ett Sverige för alla samt till utsatta

bostadsområden. Av dessa medel bör 10 miljoner kronor skall användas

till idrotts- och fritidsverksamhet och 10 miljoner kronor till

kulturverksamhet under vart och ett av åren 1999 2001.

Regeringen har vidare i 1998 års vårproposition redovisat att den avser

att avsätta vissa resurser fr.o.m. år 1999 för att stärka kunskaperna i

svenska språket i områden med hög andel invandrare. Regeringen

föreslår i denna proposition en utvidgad försöksverksamhet med

deltidsförskola i utsatta stadsdelar, samt att 150 miljoner kronor av

anvisade medel avsätts för detta ändamål för vart och ett av åren 1999

2001. Vidare föreslås särskilda insatser för språkutveckling i skolan i

utsatta stadsdelar i storstadsregionerna, samt att 50 miljoner kronor per år

av anvisade medel avsätts för detta ändamål för vart och ett av åren

1999 2001.

Regeringen föreslår också att resurser skall avsättas för vart och ett av

åren 1999 2001 för att stärka kunskaperna i svenska språket i områden

med hög andel invandrare genom en utveckling av svenskundervisning

integrerad med arbetsplatspraktik. Regeringen föreslår i denna

proposition att en ram motsvarande 20 miljoner kronor per år under åren

1999 2001 avsätts för detta ändamål.

Den närmare fördelningen av medlen till utsatta storstadsområden skall

ske inom ramen för lokala utvecklingsavtal. Delegationen bör dock också

kunna fördela medel till områden utanför storstäderna med hög andel

arbetslösa invandrare.

Regeringen föreslår i denna proposition att 10 miljoner kronor skall

avsättas för vart och ett av åren 1999 2001 för förstärkning av

kulturmiljövård och arkitektoniska värden i storstäderna. Dessa medel

riktas inte uteslutande till utsatta storstadsområden och de skall inte ingå

i de lokala utvecklingsavtalen.

I budgetpropositionen för år 1999 kommer regeringen att presentera

utgiftsområdesramar och anslag i enlighet med förslagen i denna

proposition.

Övriga storstadssatsningar

Regeringen föreslog i 1998 års vårproposition att resurser skulle avsättas

inom utgiftsområde 16 för ytterligare förstärkningar inom

högskolesektorn, samt att den senare skulle återkomma till fördelningen

av de nya högskoleplatserna för år 2000 m.m. Regeringen föreslår i

denna proposition att ytterligare 5 000 nya permanenta platser tillförs

högskolan i storstadsregionerna från höstterminen år 2000.

Vidare avsätts 5 miljoner kronor år 1999 för utvecklingsinsatser i syfte

att stimulera rekryteringen av lågutbildade vuxna i storstadsregionerna

till vuxenutbildning. Slutligen avsätts 1,5 miljoner kronor år 1999 för

utveckling av IT-baserade läromedel för svenska som andraspråk och för

SFI. Dessa satsningar finansieras inom utgiftsområde 16.

Regeringen föreslår slutligen i vårpropositionen att utgiftsområde 4

Rättsväsendet skall tillföras ytterligare 200 miljoner kronor för år 1999,

250 miljoner kronor för år 2000 och 300 miljoner kronor för år 2001. De

nya medlen skall bl.a. användas för att säkerställa närpolisreformen och

kampen mot vardagsbrottsligheten samt för att förstärka

ekobrottsbekämpningen. Regeringen räknar med att en betydande del av

dessa resurser kommer att användas för storstadsregionerna.

Tabell 4 Sammanställning av budgeteffekter. Miljoner kronor.

1999

2000

2001

Inom ramen för lokala utvecklingsavtal

Stöd till utsatta bostadsområden

150

150

-

Utsatta storstadsområden

90

90

545

Språkförskola

150

150

150

Språkutveckling

50

50

50

Kultur och idrott

20

20

20

Integrerad praktik/ svenskundervisning

20

 20

 20

Summa lokala utvecklingsavtal

480

480

785

Övriga insatser

Kulturmiljövård

10

10

10

Rekrytering av lågutbildade

5

-

-

IT-baserade läromedel

1,5

-

-

Summa övriga insatser

16,5

10

10

Till detta kommer medel för brottsförebyggande insatser i

storstadsområdena med 10 miljoner kronor under år 1998.

Uppdrag och uppgifter som åläggs statliga myndigheter i denna

proposition förutsätts finansieras inom respektive myndighets ram.

Sammanfattning av remissmöte om

Storstadskommitténs betänkande 25 mars 1998

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS)

Arbetsmarknadsstyrelsen anser att det är fullt möjligt att på marginalen

bistå även grupper som befinner sig långt ifrån arbetsmarknaden. AMS

framhåller dock svårigheten med avvägningen att satsa på dessa grupper

och att samtidigt understödja generell tillväxt och undvika flaskhalsar.

AMS har positiva erfarenheter av starta-eget-bidraget. De anser det

krävs nya marknader för att få igång sysselsättningen, varav privata

tjänster kan vara ett sådant område. AMS är positiva till en starkare lokal

samverkan mellan olika myndigheter samt tillstyrker att

storstadsdelegationen skall kunna fatta beslut om att undanröja hindrande

regelsystem. AMS tillstyrker också storstadskommitténs förslag om

lärlingsutbildning.

Skolverket

Skolverket instämmer i storstadskommitténs resonemang om betydelsen

av svenska språket, men framhåller även modersmålets betydelse för

barnens språkutveckling. Skolverket redovisade positiva resultat av

försök med elev- och föräldradominerade lokala styrelser för skolan.

Skolverket tillstyrker kommitténs förslag om deltidsförskola för barn

mellan 3 5 år men framhåller att den måste vara gratis för föräldrarna för

att önskad effekt skall kunna nås. Likaså tillstyrker Skolverket förslaget

om en pedagogisk utvecklingsfond, men är tveksamma till stöd till

investeringar i lokaler.

Socialstyrelsen

Socialstyrelsen betonar betydelsen av en allmänt ökad sysselsättning för

att de utsatta områdenas problem skall kunna lösas. Styrelsen tillstyrker

storstadskommitténs förslag om förstärkning av förskola och skola i

utsatta områden. Man bör vidare beakta att olika invandrargrupper har

väldigt olika behov och förutsättningar. Förslaget att staten skall överta

ansvaret för socialbidragen avstyrks. Individens behov bör vara styrande

för samverkan mellan kommun, socialtjänst och arbetsförmedling.

Socialstyrelsen anser att finansiell samverkan mellan olika myndigheter

är viktig men anser att någon ny lagstiftning inte bör införas innan det

s.k. SOCSAM-försöket utvärderats.

Boverket

Boverket instämmer i storstadskommitténs förslag om en nationell

storstadspolitik, inrättande av en storstadsdelegation samt framtagande

av lokala handlingsplaner. Däremot anser Boverket att kommittén inte

har beaktat bostadsmiljöns betydelse för människors identitet och

självkänsla. Boverket betonar bostadsförvaltningens stora betydelse och

hänvisar till positiva erfarenheter av decentralisering av

förvaltningsorganisationer samt inslag av självförvaltning.

Invandrarverket

Invandrarverket betonar betydelsen av en fullgod kommersiell och

offentlig service i de utsatta områdena. De mest attraktiva utbildningarna

bör lokaliseras till dessa områden. Vidare betonar verket betydelsen av

utbildning i svenska som andraspråk. Invandrarverket anser att staten och

kommunerna bör förlägga arbetsplatser till de utsatta områdena. Verket

är kritisk till en särskild storstadsdelegation eftersom det finns en risk att

berörda myndigheter då avstår från att ta sin del av ansvaret.

Folkhälsoinstitutet

Institutet noterar att hälsoskillnaderna har ökat mellan olika grupper.

Samtidigt som institutet delar storstadskommitténs uppfattning om stärkt

egenmakt för de boende i utsatta områden vill det markera att detta inte

kan motverka vilka materiella brister som helst. Institutet vill gärna ingå i

en referensgrupp till den föreslagna storstadsdelegationen.

Folkhälsoinstitutet tillstyrker förslaget om deltidsförskola i utsatta

områden och påminner dessutom om familjecentralernas stora betydelse.

Skolornas storskalighet är ett problem för elevernas psykosociala hälsa.

Institutet tillstyrker kommitténs förslag om lärlingsutbildning. Vidare

anser institutet att kommittén gett en alltför positiv bild av kultur- och

fritidsutbudet i utsatta områden. Institutet anser att en specifik

samordning av barn- och ungdomsfrågorna i kommunerna eller

stadsdelarna bör komma till stånd.

Riksförsäkringsverket

Frågan om finansiell samverkan mellan lokala aktörer är viktig men den

måste lösas på lokal nivå och bör inte se likadan ut i hela landet. RFV är

tveksamma till inrättandet av en storstadsdelegation. Förslaget att staten

skall ta över det finansiella ansvaret för socialbidragen från kommunerna

avstyrks starkt.

Länsstyrelsen i Stockholms län

Länsstyrelsen tillstyrker generellt insatser för att stärka invånarna i de

utsatta bostadsområdena. En långsiktig inriktning föredras framför

traditionella projektsatsningar. Storstadsdelegationen bör endast vara ett

policyorgan, och verksamheten bör istället utgå från den etablerade

myndighetsstrukturen. Vidare anser länsstyrelsen att en

tillväxtbefrämjande näringspolitik behövs i hela storstadsregionerna. Det

bör finnas dubbla incitament för staten och kommunerna att minska

socialbidragskostnaderna. Länsstyrelsen tillstyrker en ökning av antalet

högskoleplatser i Stockholmsregionen. Länsstyrelsen har ett eget

långtgående förslag till förenkling för småföretagare, kallat

självanställning, som man anser borde genomföras. Det måste finnas

gymnasier med spetskompetens i de utsatta områdena.

Kommunförbundet

Det är viktigt med åtgärder också för dem som står långt ifrån

arbetsmarknaden, vilket i hög utsträckning är liktydigt med invandrare

och flyktingar. Revirtänkandet inom arbetsmarknadsverket är ett problem

och kommunförbundet anser att de lokala arbetsförmedlingsnämnderna

bör få ökad beslutanderätt. Riskkapital för invandrare som vill starta eget

bör vara en prioriterad fråga. Kommunförbundet tillstyrker försök med

lärlingsutbildning, mentorskap och praktikantplatser för att få in

invandrare på arbetsmarknaden. En brist med Kunskapslyftet är att det

endast riktas till de som har en arbetsmarknadsanknytning. Förbundet

menar att staten bör ta ett större ansvar för socialbidragen, och att

socialtjänsten bör koncentrera sig på dem som har en social problematik.

Försöksverksamheten FINSAM bör inte permanentas, men det kan

däremot vara bra med andra former för lokal finansiell samverkan.

Kommunförbundet tillstyrker ökad självförvaltning av bostäder enligt

storstadskommitténs förslag.

Landstingsförbundet

Landstingsförbundet anser att det borde ha skett en ordentlig

remissbehandling av kommitténs förslag. Folkhälsoskillnaderna ökar och

fördelningen av hälso- och sjukvårdsresurserna är därvidlag en central

fråga. För att positiva folkhälsoeffekter skall nås krävs en bred lokal

satsning, förankrad hos flera aktörer. Landstingsförbundet framhåller

vidare sysselsättningens stora betydelse för hälsan. Vidare anser

förbundet att forskningsresultat i betydligt högre utsträckning måste

omsättas i praktik.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 14 maj 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist

Föredragande:[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition Utveckling och rättvisa en politik för

storstaden på 2000-talet

Prop. 1997/98:165

129

130

Prop. 1997/98:165

Bilaga

Prop. 1997/98:165

Bilaga

Prop. 1997/98:165