Regeringens proposition

1997/98:34

Standarder för sändning av TV-signaler, m.m. Prop.

 1997/98:34

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 23 oktober 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Marita[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Kulturdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen lämnas förslag till en ny lag om standarder för sändning

av TV-signaler. Den nya lagen införs för att genomföra ett EG-direktiv

om tillämpning av standarder för sändning av TV-signaler.

Den föreslagna lagen föreskriver att TV-program skall sändas med

användning av vissa sändningsstandarder och att TV-mottagare skall

utrustas på visst sätt. Vidare uppställs krav på utrustning och tjänster för

villkorad tillgång till digitala TV-tjänster. Regeringen eller den myndig-

het som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter i

dessa avseenden.

Det föreslås att den näringsidkare som bryter mot lagens bestämmelser

eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall vid vite

kunna föreläggas att följa bestämmelserna.

Det föreslås också att regeringen skall få bestämma vilka myndigheter

som skall utöva tillsyn över att lagen följs.

I propositionen föreslås vidare ändringar i kategorierna av kultur-

föremål som kan återlämnas enligt bestämmelserna i 6 kap. lagen

(1988:950) om kulturminnen m.m.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 mars 1998.

Innehållsförteckning

1 Beslut 4

2 Lagtext 5

 2.1 Förslag till lag om standarder för sändning av TV-signaler . 5

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

 kulturminnen m.m. 8

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Teknisk bakgrund och definitioner 10

 4.1 Avancerade TV-tjänster 10

 4.2 TV-sändning. 11

 4.2.1 Analog sändning 11

 4.2.2 Digital sändning 11

 4.3 Avkodare 11

 4.4 Åtkomstkontroll 12

5 Gällande rätt 12

 5.1 Medielagstiftningen 13

 5.2 Radio- och telekommunikationer 13

 5.3 Övrig lagstiftning 14

6 Direktivets framväxt och pågående svenskt arbete 15

 6.1 EU 15

 6.2 MAC-direktivet 15

 6.3 Andra EU-åtgärder på TV-området 15

 6.4 Pågående arbete i Sverige med digital-TV 16

7 EG:s direktiv för TV-standarder 16

 7.1 Närmare om direktivets innehåll 16

8 Reglernas konstitutionella karaktär 17

 8.1 Yttrande- och informationsfrihetsrättsliga frågor 17

 8.2 Särskilt om yttrandefrihetsgrundlagen 18

 8.3 Leder genomförandet av direktivet till en

 begränsning av yttrandefriheten? 19

9 En särskild lag om TV-standarder 20

 9.1 Användning av vissa sändningsstandarder 23

 9.2 Viss utrustning för TV-mottagare 27

 9.3 Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till

 digitala TV-tjänster 29

 9.3.1 Grundläggande krav 29

 9.3.2 Konkurrensrättsliga aspekter 32

 9.4 Tillsyn 36

 9.4.1 Vem övervakar vad? 36

 9.4.2 Marknadsövervakning m.m. 38

 9.5 Sanktionssystemet 39

 9.6 Kostnader och resursbehov 41

10 Övriga frågor 42

 10.1 Tvistlösningsmekanismer 42

11 Återlämnande av kulturföremål 43

12 Ikraftträdande m.m. 44

13 Författningskommentar 45

 13.1 Förslaget till lag om standarder för sändning av TV-signaler

45

Bilaga 1 EG:s direktiv för TV-standarder i svensk lydelse 52

Bilaga 2 EG:s direktiv för TV-standarder i engelsk lydelse 56

Bilaga 3 Sammanfattning av departementspromemorian

 Genomförande av EG:s direktiv för TV-standarder

 (Ds 1997:21) 60

Bilaga 4 Promemorians lagförslag 61

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

 promemorian Genomförande av EG:s direktiv för

 TV-standarder (Ds 1997:21) 64

Bilaga 6 EG-direktivet om återlämnande av kulturföremål i

 svensk lydelse 65

Bilaga 7 EG-direktivet om återlämnande av kulturföremål i

 engelsk lydelse 67

Bilaga 8 Lagrådsremissens lagförslag 69

Bilaga 9 Lagrådets yttrande 72

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 oktober 1997 77

Rättsdatablad 78

1 Beslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om standarder för sändning av TV-signaler,

2. lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om standarder för sändning av

TV-signaler

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag genomför Europaparlamentets och rådets direktiv

95/47/EG av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för sänd-

ning av televisionssignaler.

2 § I lagen finns bestämmelser om standarder för TV-tjänster som sänds i

bredbildsformat, har hög upplösning eller använder digitala sändnings-

system.

Användning av vissa sändningsstandarder

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om att det vid sändning av TV-program till allmänheten

skall användas vissa sändningsstandarder. Föreskrifterna får gälla sänd-

ningar som görs i bredbildsformat med 625 linjer, har hög upplösning

eller är helt digitala. Föreskrifterna får gälla oavsett om det rör sig om

sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på jordytan.

Om TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 tas emot och sänds vidare i

kabelnät, skall de sändas vidare åtminstone i detta format. Detta gäller

dock inte för sådana kabelnät som från en huvudcentral betjänar färre än

2 000 bostäder.

Viss utrustning för TV-mottagare

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare.

Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster

5 § Konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler och som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare skall kunna återge de

digitala TV-signalerna även om de har sänts okodade.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga

om sådan utrustning meddela föreskrifter om avkodning av digitala TV-

signaler.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela de föreskrifter med avseende på den tekniska funktions-

förmågan som behövs för att digitala TV-tjänster som använder system

för villkorad tillgång skall kunna överföras i kabelnät.

7 § Den som framställer och marknadsför tjänster för villkorad tillgång

till digitala TV-tjänster skall på likvärdiga och rimliga villkor erbjuda

alla programföretag sådana tekniska tjänster att programföretagens sänd-

ningar kan tas emot av den publik som har rätt att använda avkodare.

Dessa tjänster skall erbjudas under förutsättning att den som framställer

och marknadsför tjänsterna också förvaltar avkodaren.

8 § När innehavaren av en immaterialrättighet till ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster upplåter licenser till licenstagare för

tillverkning av systemet, skall licenserna upplåtas på likvärdiga och

rimliga villkor. Det som gäller för ett system för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster gäller också för en produkt för villkorad tillgång till

samma tjänster.

Innehavaren av rättigheten får vid upplåtelse av licenser för till-

verkning inte ställa villkor som förbjuder, avråder från eller motverkar att

en och samma produkt innehåller

1. ett standardiserat gränssnitt som möjliggör anslutning av flera andra

tillgångssystem, eller

2. särskild utrustning för ett annat tillgångssystem.

9 § Verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk-

samhet.

10 § Ett programföretag som marknadsför en digital betal-TV-tjänst skall

tillhandahålla en prislista som också anger, om priset för tjänsten in-

begriper tilläggsutrustning eller ej.

Tillsyn

11 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen skall utövas av den eller de

myndigheter som regeringen bestämmer.

12 § Tillsynsmyndigheten har för tillsynen rätt att

1. på begäran få upplysningar, handlingar, varuprover eller liknande

av den som yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte bedriver sådan

verksamhet som omfattas av lagen, och

2. få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte

bostäder, där verksamhet bedrivs som omfattas av denna lag.

13 § För genomförandet av tillsynen får tillsynsmyndigheten meddela de

förelägganden som behövs. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Tillsynsmyndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndig-

heten för att genomföra de åtgärder som avses i 12 §.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare att ersätta tillsyns-

myndighetens kostnader för provtagning och undersökning av prover.

15 § Om en näringsidkare bryter mot någon av bestämmelserna i 3 §

andra stycket, 5 § första stycket, 7, 8 eller 9 § eller mot föreskrifter som

meddelats med stöd av 3 § första stycket, 4 §, 5 § andra stycket eller 6 §

får tillsynsmyndigheten förelägga näringsidkaren att följa bestämmelsen.

Detsamma skall gälla om ett programföretag bryter mot 10 §. Sådana

förelägganden får förenas med vite.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om ett sådant föreläggande med

anledning av en överträdelse av 7 eller 8 § skall den samråda med

Konkurrensverket.

16 § Har någon ålagts att betala konkurrensskadeavgift enligt 26 §

konkurrenslagen (1993:20) eller enligt 59 § samma lag dömts till att

betala vite, skall vite enligt 15 § denna lag inte dömas ut för samma

förfarande.

Överklagande

17 § Tillsynsmyndighetens beslut enligt denna lag eller beslut enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av 14 § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte annat har

bestämts.

Denna lag träder i kraft den 1 mars 1998.

Bestämmelserna i 9 § tillämpas dock inte på räkenskapsår som börjat

löpa före lagens ikraftträdande.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs1 att bilagan till 6 kap. lagen (1988:950) om

kulturminnen m.m. skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kategorier som avses i 6 kap. 2 första sycket 2

A. 1. Arkeologiska föremål som är äldre än 100 år och som härrör från

 utgrävningar och fynd på land eller under vatten,

 arkeologiska fyndplatser,

 arkeologiska samlingar.

2. Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga,

historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än 100 år.

3. Tavlor och målningar som

utförts helt för hand, på vilket

underlag och i vilket material

som helst1.

4. Mosaiker som inte tillhör

kategorierna 1 och 2 och teck-

ningar som utförts helt för hand

på vilket underlag och i vilket

material som helst1.

3. Tavlor och målningar, som

inte tillhör kategori 3 a eller 4,

som utförts helt för hand, på

vilket underlag och i vilket

material som helst1.

3 a. Akvareller, gouacher och

pasteller som utförts helt för

hand, på vilket underlag som

helst.

4. Mosaiker, som inte tillhör

kategorierna 1 och 2, som utförts

helt för hand i vilket material

som helst och teckningar som

utförts helt för hand på vilket

underlag och i vilket material

som helst2.

5. Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras

respektive matriser och originalaffischer2.

6. Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt

samma process som originalet2 och som inte tillhör kategori 1.

7. Fotografier, film och negativ av dessa2.

8. Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka

eller i samlingar2.

9. Böcker som är äldre än 100 år, enstaka eller i samlingar.

10. Tryckta kartor äldre än 200 år.

11. Arkiv och däri ingående delar, som är äldre än 50 år, på vilket

underlag och i vilket medium som helst.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12. a. Samlingar3 och föremål från zoologiska, botaniska, mineralo

giska eller anatomiska samlingar.

b. Samlingar3 av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numis

matiskt intresse.

13. Transportmedel som är äldre än 75 år.

14. Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1 A13 och som

är äldre än 50 år. Kulturföremålen i kategorierna A1 A14 omfattas av

denna lag bara om deras värde motsvarar eller överstiger de ekonomiska

gränsvärdena under B.

B. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A

VÄRDE 0 (Noll)

 1 (arkeologiska föremål)

 2 (delar av minnesmärken)

 8 (inkunabler och manuskript)

 11 (arkiv)

128 000 kr

 4 (mosaiker och teckningar)

 5 (gravyrer)

 7 (fotografier)

 10 (tryckta kartor)

256 000 kr

 3 a (akvareller)

427 000 kr

 6 (statyer)

 9 (böcker)

 12 (samlingar)

 13 (transportmedel)

 14 (alla andra föremål)

1 282 000 kr

 3 (tavlor)

Bedömningen av om villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är upp-

fyllda måste göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är

det som föremålet har i den återkrävande medlemsstaten.

Denna lag träder i kraft den 1 mars 1998.

3 Ärendet och dess beredning

Den 24 oktober 1995 antog Europaparlamentet och Europeiska unionens

råd ett direktiv (95/47/EG) om tillämpning av standarder för televisions-

signaler. Direktivet trädde i kraft den 23 november 1995. De svenska och

engelska versionerna av direktivet finns intagna som bilaga 1 och 2.

I promemorian Genomförande av EG:s direktiv för TV-standarder (Ds

1997:21), som har upprättats inom Kulturdepartementet har det lämnats

förslag till en ny lag om standarder för sändning av TV-signaler m.m.

Promemorian har remissbehandlats. En sammanställning av remiss-

yttrandena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Ku 97/708/RTV).

En sammanfattning av departementspromemorian finns i bilaga 3.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. En förteckning över remiss-

instanserna finns i bilaga 5.

Den 17 februari 1997 antog Europaparlamentet och Europeiska

unionens råd ett direktiv (96/100/EG) om ändring av bilagan till direktiv

93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från

en annan medlemsstats territorium. De svenska och engelska versionerna

av direktivet finns intagna som bilaga 6 och 7. Av direktivet framgår

direkt hur det skall genomföras och det saknas egentliga valmöjligheter.

Därför har regeringen bedömt det vara obehövligt med en remiss-

behandling.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 25 september 1997 att inhämta Lagrådets

yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 9. Lagrådets synpunkter behandlas i anslutning till den

plats där sakfrågorna diskuteras eller i författningskommentaren. Lagför-

slaget har ändrats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Därutöver har en

redaktionell ändring gjorts i den till Lagrådet remitterade texten.

Förslaget till ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. är av

sådan beskaffenhet att Lagrådets hörande har bedömts sakna betydelse.

4 Teknisk bakgrund och definitioner

4.1 Avancerade TV-tjänster

Avancerade televisionstjänster, dvs. bredbilds-TV och högupplösnings-

TV, är möjliga både vid analog och digital TV-sändning.

Bredbilds-TV innebär, enligt den standard som EU förespråkar, att TV-

sändningar görs i ett format där förhållandet mellan bildens bredd och

höjd är fastställd till 16:9, s.k. 16:9-format. Standardformat för dagens

TV-sändningar är 4:3.

Högupplösnings-TV (High Definition Television, HDTV) har dubbelt

så många horisontella bildlinjer som en bild i normal upplösning t.ex.

1250 istället för 625 och får därigenom större detaljskärpa. En HDTV-

bild i bredbildsformat innehåller ca fem gånger så mycket information

som en traditionell TV-bild.

4.2 TV-sändning

Med TV-överföring avses sändning till allmänheten av TV-program med

hjälp av radioanläggning samt distribution av TV-program i central-

antennanläggning eller i kabel-TV-nät.

Med TV-standard avses de tekniska specifikationer som slår fast hur

de informationsbärande elektriska signalerna, både i sändarled och i de

enskilda mottagarna, skall utformas. Standardisering är en viktig förut-

sättning för att priserna på utrustning skall kunna pressas ned till en nivå

som gör produkterna tillgängliga för vanliga konsumenter.

4.2.1 Analog sändning

I dag används analog teknik för sändning av TV. Vid analog TV-sänd-

ning motsvaras de olika egenskaperna (ljushet, färg, ljud) av elektriska

signaler som varierar kontinuerligt i förhållande till den information som

skall överföras.

I huvudsak finns det för närvarande fyra olika analoga TV-sändnings-

standarder (PAL, SECAM, MAC och NTSC) med ett antal variationer i

skilda delar av världen. Den mest utbredda TV-standarden i västra

Europa i dag är PAL. PAL används för analog marksänd TV, vilket i

Sverige omfattar sändningar av bl.a. SVT 1, SVT 2, TV 4 och finländsk

TV. TV-bilder som grundar sig på PAL-standarden är uppbyggda av 625

linjer och bildformatet är 4:3. Det finns också en PAL-standard för inte

helt digital sändning av bredbilds-TV med normal upplösning (PAL-

plus).

4.2.2 Digital sändning

Vid digital TV-distribution sänds informationen, bild och ljud, ut som

datasignaler. Digital utsändning bygger på att en stor mängd separata

avläsningar görs på den elektroniska vågrörelse som representerar in-

formationen och att man därefter sänder dessa avläsningar. Egenskaper

hos den digitala tekniken är bl.a. stor överföringskapacitet, god frekvens-

hushållning och störtålighet, stor flexibilitet, enkel krypterbarhet samt låg

energi- och distributionskostnad.

4.3 Avkodare

En övergång från analog till digital TV-sändning innebär att konsumenter

som vill ta emot TV-program som sänds digitalt måste skaffa ny

mottagarutrustning.

Utrustningen kan bestå antingen av en digital TV-mottagare med

inbyggda funktioner eller en separat avkodare, s.k. set top-box.

För närvarande är avkodarna utrustade med olika tekniska system

beroende på om TV-sändningen distribueras via marknät, kabel eller

satellit. Avkodaren finns vanligtvis hos den enskilde konsumenten men

kan även installeras centralt i kabel-TV eller centralantennanläggningar. I

sistnämnda fall kommer programmen att överföras i analog form i tråd-

nätet.

Omvandlingen av de digitala signalerna till analoga är den mest

centrala funktionen i avkodaren. När det gäller grundläggande funktioner

som bild- och ljudkodning har standarder tagits fram för att i största

möjliga grad utnyttja gemensamma komponenter oavsett distribu-

tionsmedium.

4.4 Åtkomstkontroll

Åtkomstkontrollsystem ingår också i avkodningsutrustningen. Åtkomst-

kontrollen reglerar att endast de som är behöriga kan ta del av ett visst

program. I åtkomstkontrollen finns funktioner för identifikation som

knyter en viss terminal till ett abonnemang och som ger möjlighet att

beställa och avkryptera program.

Ett led i åtkomstkontrollen kan vara att program krypteras, vilket

innebär att TV-signalerna kodas innan de sänds ut, så att endast behöriga

tittare kan avkryptera programmet vid mottagningen. För avkryptering

fordras en avkodare som "låser upp" den krypterade signalen.

De tekniska lösningarna för åtkomstkontrollen är inte standardiserade.

Det finns olika sätt att styra åtkomstkontrollen. Det kan ske t.ex. genom

fjärrstyrning eller ett behörighetskort, s.k. PCMCIA-kort (PCMCIA =

Personal Computer Memory Card International Association). Varje

tjänsteleverantör har sitt eget behörighetskort. Där denna teknik används

kan konsumenterna ta emot program från olika tjänsteleverantörer genom

att skifta kort eller genom att programmera kortet för flera olika åtkomst-

system.

5 Gällande rätt

Den nuvarande svenska lagstiftningen innehåller inte några regler som

särskilt tar sikte på avancerade TV-tjänster och digital TV. Det digitala

perspektivet har hittills främst diskuterats i samband med frekvens-

teknisk planering där behovet av frekvensspektrum för framtida digital

rundradio har förutsetts (se även avsnitt 6.4).

5.1 Medielagstiftningen

I radio-och TV-lagen (1996:844), som trädde i kraft den 1 december

1996, finns föreskrifter om sändningar av ljudradio- och TV-program

som är riktade till allmänheten och som är avsedda att tas emot med

tekniska hjälpmedel. I denna lag anses en sändning vara riktad till

allmänheten endast om den samtidigt och utan särskild begäran är till-

gänglig för vem som helst som vill ta emot den. Lagen gäller vidare för

sändningar genom tråd endast om sändningen nås av fler än 100 bostäder

(för att kabeloperatörer skall vara skyldiga att vidaresända vissa program

i kabelnätet räcker det dock med en täckning på mer än tio bostäder).

Lagen omfattar också bl.a. sådana satellitsända TV-program som tidigare

reglerats i den s.k. satellitlagen samt satellitsända ljudradioprogram.

Principen om etableringsfrihet avspeglas i radio- och TV-lagen. Till-

stånd krävs endast för sändningar från marksändare på frekvenser under

3 GHz (gigaherz) medan sändningar via satellit och kabel är tillstånds-

fria. Även sändningar av sökbar text-TV och sändningar till syn- och

hörselskadade är tillståndsfria under vissa omständigheter. I stället för

tillstånd ställs vissa krav på att den som bedriver verksamhet skall

anmäla detta till Radio- och TV-verket för att det skall kunna fastställas

vem som är ansvarig för viss verksamhet. Anmälningsskyldigheten gäller

även satellitentreprenörer.

Regeringen är tillståndsmyndighet för televisionssändningar och för

ljudradiosändningar till hela landet och till utlandet. I vissa fall får Radio-

och TV-verket meddela tillstånd att sända TV-program eller ljud-

radioprogram.

De regler som gäller för innehållet i alla slags sändningar anges i

radio- och TV-lagen. Regeringen får dessutom i tillståndsvillkor upp-

ställa särskilda krav. Sådana villkor kan gälla t.ex. sändningsverk-

samhetens omfattning och skyldighet att använda viss sändare eller viss

sändningsteknik. Lagens regler om programinnehåll behandlas här inte

närmare men det bör nämnas att programinnehållet i efterhand granskas

av Justitiekanslern, Granskningsnämnden för radio och TV och, i vissa

fall, av Konsumentombudsmannen.

5.2 Radio- och telekommunikationer

Staten har ett övergripande ansvar för frekvensanvändningen både

nationellt och internationellt. Lagen (1993:599) om radiokommunikation,

som trädde i kraft den 1 juli 1993, har till syfte att tillhandahålla moderna

och ändamålsenliga regler för fördelning av den begränsade resurs som

tillgängliga radiofrekvenser utgör. Regleringen bygger på tillståndsplikt

vad gäller innehav och användande av tekniska anordningar för sändning.

Post- och telestyrelsen, som också svarar för den nationella frekvens-

planeringen, är tillståndsmyndighet. Utgångspunkten för myndighetens

tillståndsgivning är att tillstånd bör beviljas och att myndigheten på olika

sätt har att verka för att så kan ske. Tillstånd skall ges om inte vissa

särskilt angivna hinder föreligger, som exempelvis skadlig inverkan på

annan radioanvändning och oförmåga att uppfylla tekniska krav.

Radioanvändning av betydelse för yttrande- och informationsfrihet samt

den radioanvändning som behövs inom försvaret skall beaktas särskilt

och ha företräde i förhållande till annan användning. Lagen om

radiokommunikation är så utformad att tillståndsprövning föranledd av

digital utveckling bör kunna äga rum utan att regelsystemet behöver

genomgå någon större förändring (jfr SOU 1996:25, s. 111). Tillstånd

enligt lagen kan förknippas med olika tekniska villkor vad gäller

radiosändarens beskaffenhet m.m.

Telelagen (1993:597) innehåller bestämmelser om televerksamhet.

Telelagen innehåller bl.a. bestämmelser om anmälningsplikt och till-

ståndsplikt för olika slag av televerksamhet, om teletaxor och om sam-

trafikskyldighet. Tillsynsmyndighet är Post- och telestyrelsen. En nyligen

genomförd översyn av telelagen har medfört relativt omfattande änd-

ringar i lagen (SFS 1997:379). I telelagen beskrivs televerksamhet som

en förmedling av telemeddelanden via telenät eller tillhandahållande av

nätkapacitet, dock inte utsändning till allmänheten av program i ljudradio

eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket första meningen

yttrandefrihetsgrundlagen.

Vad gäller televerksamhet har ett flertal rättsakter beslutats inom

ramen för den pågående liberaliserings- och harmoniseringsprocessen

som innebär att telemarknaderna inom EU skall vara liberaliserade senast

den 1 januari 1998.

5.3 Övrig lagstiftning

I konkurrenslagen (1993:20) ställs det efter förebild från EG:s kon-

kurrensregler i artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget upp förbud mot dels

samarbete mellan företag som har till syfte att begränsa konkurrensen på

den svenska marknaden eller som ger detta resultat, dels missbruk från

ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på den svenska

marknaden. Avtal som är förbjudna är ogiltiga. Från förbudet mot

konkurrensbegränsande samarbete mellan företag kan undantag medges i

enskilda fall av Konkurrensverket.

Även annan generell marknadsrättslig lagstiftning gäller på detta

område. Här kan nämnas lagen (1995:450) om avtalsvillkor i konsu-

mentförhållanden, lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings-

idkare, produktsäkerhetslagen (1988:1604) och marknadsföringslagen

(1994:512). Konsumentverket och Konsumentombudsmannen har upp-

gifter enligt dessa lagar.

6 Direktivets framväxt och pågående svenskt

arbete

6.1 EU

EU har under flera år försökt underlätta införandet av nya avancerade

televisionstjänster. Utvecklingen av avancerade TV-tjänster sker jäm-

sides med utvecklingen av digital TV. Genom digital TV-teknik skapas

nämligen nya möjligheter att utnyttja de avancerade TV-tjänsterna.

För att stimulera införandet av avancerade TV-tjänster har EU i flera

direktiv föreskrivit att vissa standarder skall användas. Direktivet

(95/47/EG) av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för

sändning av televisionssignaler är ett led i det arbetet.

6.2 MAC-direktivet

I ett direktiv (92/38/EEG) från den 11 maj 1992 om standarder för

satellitsändning av televisionsignaler, det s.k. MAC-direktivet fast-

ställdes ett regelverk med standarderna HD-MAC för inte helt digital

högupplösnings-TV och D2-MAC för annan inte helt digital satellit-

sändning och kabeldistribution i bredbilds-format.

Flera medlemsländer har inte genomfört MAC-direktivet. En av för-

klaringarna till detta kan vara den digitala teknikens genombrott. MAC-

direktivet upphörde att gälla genom ikraftträdandet av det nya direktivet

om TV-standarder.

6.3 Andra EU-åtgärder på TV-området

Den 22 juli 1993 antog EU en handlingsplan för att stimulera införandet

av avancerade TV-tjänster i 16:9-format. Handlingsplanen var neutral ur

teknisk synpunkt och betonade endast att 16:9-format skulle användas för

TV-sändningar i bredbildsformat, oavsett TV-standard (analog eller

digital) och distributionssätt (mark-, satellit- eller kabelsändning). Hand-

lingsplanen gällde i fyra år och upphörde att gälla den 30 juni 1997.

Direktivet TV utan gränser (89/552/EEG) från den 3 oktober 1989

innebär att den sändande staten skall svara för att TV-sändningar som

den ansvarar för uppfyller vissa minimikrav i fråga om innehållet. Den

mottagande staten skall å sin sida tillåta mottagning och inte hindra åter-

utsändning av TV-program från andra medlemsstater. Direktivet inne-

håller regler om europeiskt programinnehåll, reklam och sponsring,

skydd för barn och ungdom samt rättelse av felaktiga sakuppgifter.

Direktivets regler är införlivade i svensk lagstiftning genom bl.a. radio-

och TV-lagen. Ett reviderat direktiv (97/36/EG) med i stort sett samma

regler som det ursprungliga antogs av Europaparlamentet och rådet i juni

1997.

6.4 Pågående arbete i Sverige med digital TV

Inom Kulturdepartementet pågår arbete med frågor om digital sändning

av TV-tjänster. Utredningen om tekniska förutsättningar för utökade

sändningar av radio och television till allmänheten överlämnade i

februari 1996 betänkandet Från massmedia till multimedia att digitali-

sera svensk television (SOU 1996:25). Med anledning av en proposition

om digitala TV-sändningar (prop. 1996/97:67) har riksdagen beslutat

(bet. 1996/97:KU17, rskr. 1996/97:178) att digital marksänd TV skall

införas i flera steg, med möjlighet för regering och riksdag att successivt

ta ställning till om och på vilket sätt verksamheten skall fortsätta.

En särskild utredare har fått i uppdrag att förbereda starten av digital

marksänd TV (dir. 1997:19). Utredaren har hittills lagt fram förslag

(SOU 1997:103) om på vilka orter sändningarna skall påbörjas och skall

vidare bl.a. utarbeta former för samarbete i tekniska frågor mellan TV-

företagen.

7 EG:s direktiv för TV-standarder

EU beslöt i juni 1993 att MAC-direktivet skulle ändras som ett led i EU:s

handlingsplan för att införa avancerade televisionstjänster. Ett förslag till

ändrat direktiv lades fram av EG-kommissionen, COM(93) 556 COD

476.

Ministerrådet antog direktivet (95/47/EG) om tillämpning av standar-

der för sändning av televisionssignaler den 24 oktober 1995.

Syftet med direktivet kan kortfattat sammanfattas i följande huvud-

punkter.

 Direktivet skall fastställa standarder för TV-sändningar och främja

övergången till bredbildsformat.

 Direktivet skall underlätta anslutningen av tillbehör till TV-mottagare,

bl.a. avkodare, genom fastställande av ett standardiserat gränssnitt

mellan TV-mottagaren och avkodaren.

 Direktivet skall skapa ett enhetligt regelverk för operatörer av

digitala

betal-TV-tjänster.

7.1 Närmare om direktivets innehåll

I artikel 1 åläggs medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder för att

främja en snabbare utveckling av avancerade TV-tjänster och att under-

lätta överföringen av befintlig bredbilds-TV till digitala överföringsnät

som är öppna för allmänheten.

Artikel 2 föreskriver vilka sändningssystem som skall användas (oav-

sett om fråga är om kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden

sändning) vid både digital och inte helt digital utsändning av TV. För inte

helt digitala utsändningar i bredbildsformat med 625 linjer gäller an-

tingen att 16:9 D2-MAC-sändningssystemet eller att ett sändningssystem

i 16:9-format som är helt kompatibelt med PAL eller SECAM skall

användas. För inte helt digitala sändningar med hög upplösning gäller att

HD-MAC-sändningssystemet skall användas. Helt digitala sändningar

skall använda ett sändningssystem som har standardiserats av ett erkänt

europeiskt standardiseringsorgan. Det anges även att helt digitala nät som

är öppna för allmänheten bör vara utformade så att de kan överföra TV-

tjänster i bredbildsformat.

I artikel 3 uppställs krav på att alla TV-apparater som saluförs eller

hyrs ut inom EU och som har en inbyggd bildskärm med en synlig

diagonal över 42 cm skall vara utrustade med minst ett öppet gränssnitt

(vilket standardiserats av ett europeiskt standardiseringsorgan) som

möjliggör enkel anslutning av kringutrustning, särskilt extra avkodare

eller digitala mottagare.

Artikel 4 innehåller de villkor som gäller för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster som tillhandahålls publik i gemenskapen. Således

uppställs krav på all konsumentutrustning som saluförs, hyrs ut eller på

annat sätt tillhandahålls i gemenskapen och som kan avkoda digitala TV-

signaler. Sådan utrustning skall ha kapacitet att avkoda digitala signaler i

enlighet med den gemensamma kodningsalgoritm som administreras av

ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan och den skall kunna återge

signaler som har sänts okodade. System för villkorad tillgång skall ha

nödvändig kapacitet för att överföringskontroll till låg kostnad skall

kunna ske vid huvudcentralerna.

Vidare innehåller artikeln bestämmelser om vad som skall iakttas när

tjänster för villkorad tillgång erbjuds och vilka krav som i övrigt ställs på

sådan verksamhet. Artikeln avslutas med regler rörande immateriella

rättigheter, utrustningskrav för TV-mottagare med integrerad digital av-

kodare och tvistlösningsmekanismer.

Artikel 5 säger att när TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 mottas och

vidaresänds i kabel-TV-system skall vidaresändningen åtminstone ske i

samma format.

Artikel 6 behandlar EG-kommissionens fortsatta arbete med gransk-

ning av och rapportering om utvecklingen på det i direktivet behandlade

området.

Artiklarna 7 9 innehålller bestämmelser om det s.k. MAC-direktivets

upphörande, om genomförandet av det nya direktivet och om dess

ikraftträdande.

8 Reglernas konstitutionella karaktär

8.1 Yttrande- och informationsfrihetsrättsliga frågor

Enligt 2 kap. 1 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det

allmänna tillförsäkrad bl.a. yttrandefrihet och informationsfrihet. Med

yttrandefrihet avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt

meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Informa-

tionsfrihet består i frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i

övrigt ta del av andras yttranden. Begränsningar av yttrandefriheten och

informationsfriheten får endast göras genom lag i den utsträckning det

särskilt anges i regeringsformen.

Som begränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten anses

emellertid inte meddelande av föreskrifter som utan avseende på ytt-

randets innehåll närmare reglerar visst sätt att sprida eller motta ytt-

randen, s.k. ordningsföreskrifter.

8.2 Särskilt om yttrandefrihetsgrundlagen

Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) reglerar skyddet för yttrandefriheten i

radio, television, filmer, videogram och ljudupptagningar m.m.

Varje svensk medborgare och svensk juridisk person har enligt

3 kap. 1 § första stycket YGL rätt att sända radioprogram (program i

ljudradio och television samt innehållet i vissa andra sändningar av ljud,

bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor) genom

tråd. Något krav på tillstånd för att sända radioprogram till allmänheten

genom tråd får därför inte ställas. Av andra stycket samma paragraf

framgår dock att föreskrifter kan meddelas om skyldighet för nätinne-

havare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning som behövs

med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning.

Undantaget utgör grunden för nätinnehavarnas skyldighet att förmedla

sändningar från vissa marksändande TV-företag (f.n. SVT och TV 4) och

de lokala kabelsändarföretagen. Etableringsfriheten hindrar inte heller att

det i lag meddelas föreskrifter om ingripande mot fortsatt sändning av ett

utbud som inriktas på våldsframställningar, pornografiska bilder eller

hets mot folkgrupp.

Enligt 1 kap. 6 § tredje stycket YGL får det i lag föreskrivas undantag

från grundlagen i fråga om bl.a. radioprogram som sänds genom tråd

men inte är avsedda att tas emot av någon större allmänhet. Regeln

motiveras av att många trådnät är mycket små och att deras betydelse

som medium för nyhetsförmedling och opinionsbildning följaktligen är

begränsad. Vad som menas med ingen större allmänhet är inte helt

klart men i radio- och TV-lagen har trådsändningar som når högst 100

bostäder undantagits från grundlagens tillämpningsområde i den om-

fattning som yttrandefrihetsgrundlagen medger (bestämmelserna i radio-

och TV-lagen om nätinnehavares skyldighet att vidaresända TV-sänd-

ningar som sker med tillstånd av regeringen gäller dock för sändningar

genom tråd som når fler än tio bostäder).

Etableringsfriheten för trådsändningar består i själva verket av två

delar: rätten att etablera trådnät och rätten att bedriva sändnings-

verksamhet. Vad beträffar den förra frågan kan noteras att den svenska

lagstiftningen, med undantag för yttrandefrihetsgrundlagen, inte inne-

håller några specialregler om kabelnät och vad som skall iakttas vid

anläggandet av sådana nät. Det finns emellertid åtskilliga lagregler som

måste beaktas av den som vill anlägga ett kabelnät. Flertalet av dessa

bestämmelser är till övervägande delen av civilrättslig natur, dvs. de

behandlar rättsförhållanden mellan enskilda, t.ex. i deras egenskap av

ägare eller nyttjanderättshavare till mark.

Något särskilt tillstånd för att anlägga kabelnät krävs således inte.

Redan före yttrandefrihetsgrundlagens tillkomst rådde etableringsfrihet.

För att förebygga ingrepp som riktar sig mot bl.a. distribution av program

i trådnät har i 1 kap. 3 § tredje stycket YGL föreskrivits att det inte utan

stöd i yttrandefrihetsgrundlagen får förekomma att myndigheter och

andra allmänna organ på grund av innehållet i program förbjuder

anläggande av trådnät för sändning av radioprogram. Möjlighet kvarstår

därmed att reglera anläggandet av trådnät med beaktande av försvars-

hänsyn, kulturminnesvård etc. (prop. 1990/91:64, s. 84 och 218).

Rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får enligt 3

kap. 2 § YGL regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd

och villkor för att sända. Det har, som utförligt redovisats i promemorian,

av tekniska skäl ansetts omöjligt att uppnå en fullständig etableringsfrihet

när det gäller radiosändningar.

Vid lagstiftning av begränsningar i sändningsrätten gäller i likhet

med vad som gäller för trådsändningar vad som föreskrivs i regerings-

formen om grundläggande fri- och rättigheter (3 kap. 3 § YGL).

I förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen har bekräftats möjligheten

att meddela ordningsföreskrifter också beträffande de i yttrandefrihets-

grundlagen skyddade uttrycksformerna (prop. 1990/91:64, s. 117).

8.3 Leder genomförandet av direktivet till en begränsning av

yttrandefriheten?

Direktivet uppställer krav på att alla TV-tjänster som sänds till publik,

oavsett om det rör sig om kabeldistribution, satellitsändning eller mark-

bunden sändning, skall använda vissa sändningssystem vid sändning i

bredbildsformat, med högupplösning eller helt digitalt. Det utsägs vidare

att helt digitala nät bör vara utformade så att de kan överföra TV-tjänster

i bredbildsformat (artikel 2). Direktivets artikel 5 stadgar att vidare-

sändning i kabelnät av TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 åtminstone

skall ske i samma format. Vad gäller sistnämnda krav bör framhållas att

regleringen gäller vidaresändning och inte s.k. egensändning (jfr Yttran-

defrihetsgrundlagen,[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl., s. 32). Den frihet att sända radio-

program (ljudradio, television m.m.) genom tråd som gäller enligt YGL

omfattar emellertid både vidaresändning och andra sändningar (jfr prop.

1990/91:64 s. 54 f).

Fråga är i första hand om direktivets krav på tekniska standarder och

förhållningsregler på TV-området utgör ordningsföreskrifter enligt 2 kap.

13 § RF. I så fall skulle de inte anses utgöra en begränsning av yttrande-

friheten och informationsfriheten.

Vad som skall anses utgöra ordningsföreskrifter enligt 2 kap. 13 §

tredje stycket RF har behandlats bl.a. i samband med tillkomsten av

lagen (1993:599) om radiokommunikation (prop. 1992/93:200, s. 169 ff;

se även SOU 1975:75 Medborgerliga fri- och rättigheter, regerings-

formen, samt SOU 1991:107 Lag om radiokommunikation m.m.).

Inledningsvis kan konstateras att 2 kap. 13 § tredje stycket RF bör

tolkas restriktivt. Avgörande för om ordningsföreskrifter skall vara

 tillåtna är att dessa behandlar åsiktsriktningar lika och alltså inte tar

hänsyn till yttrandets innehåll varvid det ligger i sakens natur att de

materiellt sett endast perifert berör yttrandefriheten.

I föregående avsnitt, och mer utförligt i promemorian, har redovisats

något om de överväganden som tidigare gjorts beträffande möjligheterna

att med stöd av ordningsföreskrifter lösa vissa praktiska spörsmål på TV-

området. Enligt regeringen får det anses klart att också frågor rörande

tekniska standarder hör till en kategori som i detta fall inryms under

begreppet ordningsföreskrifter. Även vid en mycket strikt tolkning av

begreppet bör regler med nu aktuellt innehåll och som på intet sätt

påverkar sändningarnas innehåll eller gör skillnad mellan olika åsikts-

riktningar och inte heller reglerar vem som ägnar sig åt sändnings-

verksamheten bedömas på detta sätt. Att, såsom påpekats av Radio- och

TV-verket, t.ex. sändningar i bredbildsformat kräver mer överförings-

kapacitet än sändningar i andra format föranleder inte någon annan

slutsats. De villkor av teknisk art som uppställs för att vissa TV-tjänster

skall kunna förmedlas till allmänheten kan inte heller anses innebära att

det i praktiken blir fråga om en inskränkning i den tidigare nämnda

etableringsfriheten. Trots att det saknar omedelbar relevans för bedöm-

ningen av vad som utgör ordningsföreskrifter förefaller det angeläget att

påpeka att direktivets huvudsakliga syfte är att främja användandet av ny

teknik och att konsumentintresset utgjort ett tungt vägande skäl för

bestämmelsernas införande. Till bilden hör självfallet också att direk-

tivets regler underlättar det framtida informationsinhämtandet samt

bidrar till att TV-mediet används på ett effektivt och för samhället och

enskilda tillfredsställande sätt.

Således bör den planerade regleringen, som ytterst har till syfte att

uppnå ökade förutsättningar till yttrande- och informationsfrihet, i för-

hållande till grundlagarna anses utgöra sådana föreskrifter som avses i

2 kap. 13 § tredje stycket RF. Den föreslagna regleringen utgör därmed

inte någon inskränkning i nyss nämnda rättigheter.

9 En särskild lag om TV-standarder

Regeringens förslag: Regler om vissa avancerade TV-tjänster samlas

i en särskild lag om standarder för sändning av TV-signaler.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser delar den bedömning

som redovisas i promemorian eller lämnar den utan erinran. Ett antal

remissinstanser, bland dem Konsumentverket, Kommunikationsforsk-

ningsberedningen, SABO och Teracom AB, framför varierande grad av

kritik gentemot såväl direktivet som förslaget i promemorian. Stats-

kontoret ifrågasätter behovet av en särskild lag och menar att förslaget i

promemorian bör inarbetas i någon av de redan existerande lagarna på

området. Svenska Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB anser att för-

slaget i sin nuvarande form inte bör ligga till grund för lagstiftning

eftersom det innehåller ett stort antal oklarheter. Svenska Kabel-TV-

Föreningen och Nethold AB anser också att direktivet bör inkorporeras

direkt i svensk lag. Telia InfoMedia AB menar att även om det råder

tveksamhet inför att tillskapa specifik teknisk reglering i lag är det viktigt

att regleringen blir tydlig och lätt att tillämpa. Telia InfoMedia Tele-

vision AB anser att omvägen över föreskriftsrätt för regering eller

myndighet inte är nödvändig och att direktivet således kan införas direkt

i svensk lag.

Skälen för förslaget: Ett direktiv är bindande för medlemsstaterna

med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt

medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genom-

förandet. Det innebär att staten inte är bunden av t.ex. ett direktivs

terminologi eller systematik, om väl det avsedda resultatet kan uppnås

med en annan terminologi och systematik. I promemorian föreslogs att

en särskild lag skall tillskapas som bl.a. ger regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter på det

aktuella området. Regeringen ansluter sig i allt väsentligt till den i

promemorian valda lösningen för genomförandet av direktivet.

När det gäller vissa remissinstansers kritik mot att direktivet inte direkt

inkorporeras i svensk lagstiftning måste det tas i beaktande att direktivet

anger att det är medlemsstaterna som skall vidta åtgärder i olika former

och på olika sätt för att efterkomma direktivet. Redan av detta skäl är det

inte lämpligt eller tillräckligt att direktivet förs över till svensk rätt i

oförändrad form. För att förtydligas och få genomslag på det nationella

planet måste direktivet anpassas till svenska förhållanden.

Regleringen i direktivet är detaljerad och nästan uteslutande av teknisk

karaktär. Det är önskvärt att behålla den svenska lagstiftningstraditionen

med förhållandevis kortfattad lagstiftning samtidigt som skyldigheten

gentemot EU uppfylls. Direktivet innehåller inte bara generella regler

som kan behöva konkretiseras. Det innehåller också regler med hög

konkretion. Lagtexten bör därför inte tyngas med föreskrifter i dessa

avseenden. Med ett regelverk av det föreslagna slaget kommer för-

väntade lagstiftningsinsatser bl.a. på grund av den tekniska utvecklingen

att underlättas. Således blir det tämligen enkelt att anpassa reglerna

allteftersom t.ex. nya standarder fastställs. Genomförandet av dessa änd-

ringar bör lämpligen överlåtas till de instanser som har lättast för att

övervaka utvecklingen på området.

Vissa remissinstanser, såsom Teracom AB, har påpekat att det är svårt

att utläsa konsekvenserna av förslaget i promemorian eftersom det inte är

möjligt att veta hur myndigheternas föreskrifter kommer att utformas.

Synpunkten är självfallet befogade, inte minst som det är väsentligt att

vara uppmärksam på att meddelade föreskrifter inte går utanför de ramar

som anges i direktivet. Regeringen kan dock inte se att det finns grund

för sådana farhågor.

Direktivet är inte ett s.k. minimidirektiv, som kan frångås till förmån

för en högre skyddsnivå (kravnivå). Oavsett på vilken konstitutionell

nivå som direktivet införlivas med svensk rätt, måste därmed de före-

skrivande organen hålla sig inom de gränser som direktivet anger i fråga

om standarder m.m.

Rikedomen på detaljer och direktivets tekniska karaktär gör det också

befogat att peka på det utrymme som finns att komplettera lagreglerna

med verkställighetsföreskrifter. Dessa skall utgöra tillämpningsföre-

skrifter av rent administrativ karaktär och får inte innebära något nytt

åliggande för enskilda eller något ytterligare ingrepp i enskildas person-

liga eller ekonomiska förhållanden. Det betyder att regleringen i lag

måste vara så komplett att den ger tillräckligt underlag för en bedömning

av vilka åligganden som faktiskt åvilar företag och enskilda. Samtidigt

föreligger det som nyss konstaterats ett praktiskt behov av att inte göra

lagstiftningen så detaljerad att den hindrar följsamhet till den tekniska

utvecklingen på bl.a. TV-standardsområdet. I detta sammanhang vill

regeringen framhålla följande.

Den tekniska utvecklingen medför att gränserna mellan tele-, data- och

massmediekommunikation blir alltmer otydlig. Tjänster som tidigare

varit hänvisade till en viss distributionsteknik kan nu nå sina konsu-

menter på olika vägar. Kommunikationsforskningsberedningen har på-

talat att det är en brist att promemorian inte betraktar de problem-

ställningar som konvergensen mellan data-, tele-, och mediemarknaderna

medför i detta sammanhang. Enligt Kommunikationsforsknings-

beredningen är det framför allt frågor om lagens tillämpningsområde och

vilken myndighet som skall svara för tillsynen som aktualiseras mot

bakgrund av konvergensproblematiken.

Konsumentverket har gjort gällande att den tekniska utvecklingen

redan kommit längre än vad direktivet ger uttryck för och Teracom AB

har påpekat att direktivet baseras på det tekniska utvecklingsläge som

rådde för ca fem år sedan.

Regeringen har beslutat tillkalla en särskild utredare för att beskriva

den tekniska utvecklingen av elektroniska informationstjänster som kan

antas få betydande inverkan på samhället och som därigenom påverkar

bedömningen om behovet av en samordning och harmonisering av

lagstiftningen på området (dir 1997:95). Utredarens huvuduppgift är att

utreda behovet av, förutsättningarna för samt konsekvenserna av en

samordning av lagstiftningen för ljudradio, television, annan radio-

kommunikation och televerksamhet.

Det bör nämnas att Europeiska kommissionen avser att presentera en

grönbok om konvergensen under år 1997. Syftet är i första hand att

beskriva utvecklingen och dess tänkbara effekter samt införskaffa ett

underlag för fortsatta diskussioner på området.

Att beakta i sammanhanget är också, vilket framhållits av bl.a.

Konsumentverket, att hänsyn måste tas till konsumentaspekterna när det

gäller utvecklingen på området.

Vad som sagts ovan om konvergensproblematik och önskvärdheten i

att konsumentfrågorna beaktas i större utsträckning möjliggör emellertid

inte för Sverige att nu undandra sig skyldigheten att genomföra direk-

tivet. Det är därför inte heller lägligt att i detta sammanhang särskilt

behandla konsumenters möjligheter att överblicka programutbud eller att

i övrigt analysera konsumenters behov och önskemål på området såsom

föreslagits av Konsumentverket. I samband med en eventuell översyn

och revidering av direktivet finns det anledning att återkomma till dessa

frågor.

Den fråga som återstår att behandla i detta avsnitt är om det är lämpligt

att, helt eller delvis, föra in nya övergripande bestämmelser om avan-

cerade TV-tjänster i befintlig lagstiftning, främst radio- och TV-lagen

eller radiokommunikationslagen, eller att låta de nya reglerna bilda en ny

lag.

Regeringens bedömning, liksom flertalet remissinstansers, överens-

stämmer även i denna del med vad som föreslagits i promemorian.

Såsom konstaterades i promemorian råder det knappast någon tvekan om

att ett alternativ som innebär att de tekniska krav som ställs på TV-

verksamhet samlas i en särskild lag medger en större flexibilitet inför

framtiden (vid radio- och TV-lagens tillkomst betonades vikten av att

lagen gjordes så mediepolitiskt och tekniskt neutral som möjligt, prop.

1995/96:160 s. 59). Det finns anledning att påpeka att utvecklingen på

TV-området ständigt ställer anpassningskrav på lagstiftaren. Den fulla

betydelsen av den digitala teknikens genombrott kan ännu inte över-

blickas, vilket belyses av remissinstansernas hänvisningar till konver-

gensproblematiken. En del frågor i detta sammanhang kräver lösningar

på global eller europeisk nivå medan andra kan lösas på nationell nivå. I

vissa fall krävs ett ställningstagande av det enskilda företaget och

individen. Helt klart är emellertid att den tekniska utvecklingen och

marknadsförutsättningarna kontinuerligt kommer att medföra behov av

förändringar i lagstiftningen på området. Vilka dessa är går självfallet

inte att förutse i dagsläget.

Övervägande skäl talar alltså för att en särskild lag om TV-standarder

bör införas. På grund av den existerande medielagstiftningens huvud-

sakliga uppbyggnad med tillståndskrav ter det sig också lagtekniskt

mindre lämpligt att inordna direktivets bestämmelser i någon av dessa

lagar. Därmed vinner man också i klarhet och tydlighet. Med ett nytt

regelverk av den föreslagna typen kommer även förväntade lagstiftnings-

insatser bl.a. på grund av den tekniska utvecklingen att underlättas.

9.1 Användning av vissa sändningsstandarder

Regeringens förslag: I fråga om vissa avancerade TV-tjänster får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela

föreskrifter om att något av de sändningssystem som anges i direktivet

skall användas. TV-sändningar i bredbildsformatet 16:9 som tas emot

och sänds vidare i kabelnät skall, med visst undantag, sändas vidare i

åtminstone detta format.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stödjer förslaget eller

lämnar det utan erinran. Svenska Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB

menar att det av författningstexten inte är möjligt att dra slutsatser om

vilka föreskrifter som får meddelas och att det, för att kontrollera om

kommande föreskrifter överensstämmer med direktivet, fordras känne-

dom om direktivet. Enligt Svenska Kabel-TV-Föreningen (inkl. Telia

InfoMedia TeleVision AB) och Nethold AB ger den föreslagna lagtexten

intryck av att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

skulle kunna meddela föreskrifter om att TV-kanaler som sänds i bred-

bildsformat skall vidaresändas i kabelnät, trots att direktivet endast

stadgar att helt digitala nätverk skall kunna distribuera sådana tjänster.

Teracom AB påpekar att det är oklart om framtida TV-sändningar genom

koppartråd med ADSL/VDSL-teknik kommer att omfattas av före-

skrifterna om sändningsstandard. Vidare hävdar Teracom AB att det från

konkurrenssynpunkt vore olyckligt om lagen skulle kunna tillämpas så

att det för vissa operatörer är frivilligt att avsätta sändningskapacitet för

en viss typ av vidaresändning, medan operatörer som använder annan

distributionsteknik tvingas göra det, oavsett om det enligt deras bedöm-

ning finns en marknad för sådana vidaresändningar eller ej. SABO anser

att gränsen där regeringen får föreskriva vidaresändning i bredbilds-

format bör höjas till 2 000 hushåll.

Skälen för förslaget: Syftet med direktivet är, som tidigare angetts, att

underlätta införandet av avancerade TV-tjänster såsom bredbilds-TV,

högupplösnings-TV och digital TV. För att uppnå detta syfte föreskrivs

att vissa standardiserade sändningsystem skall användas.

I direktivets artikel 2 anges sålunda att vissa sändningsstandarder skall

användas, oavsett distributionssätt. För sändningar i bredbildsformat som

inte är helt digitala och där antalet horisontella bildlinjer är 625 skall

användas antingen 16:9 D2-MAC eller ett sändningssystem som är helt

kompatibelt med PAL eller SECAM. För sändningar med hög upplös-

ning som inte är helt digitala, skall sändningsystemet HD-MAC an-

vändas. I avsnitt 4 har översiktligt redogjorts för den tekniska bak-

grunden och vissa tekniska begrepp. Det bör här betonas att direktivets

artikel 2 också definierar bredbilds-TV såsom varande program som

producerats och redigerats för att återges i bredbildsformat samt att

formatet 16:9 utgör referensformat för televisionstjänster med bredbilds-

format (ifrågavarande bestämmelse synes främst ha bärighet på artikel 5

varom mera i det följande).

För sändningar som är helt digitala skall användas ett sändningssystem

som har standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan.

Det anges i direktivet att ett sändningssystem i detta sammanhang

omfattar alstring av programsignaler (källkodning av ljud- och video-

signaler samt multiplexering av signaler) och anpassning till sändnings-

medier (kanalkodning, modulering och i förekommande fall energi-

dispersion).

Den föreslagna bestämmelsen innebär att alla som sänder TV-tjänster

till publik av det slag som anges ovan är skyldiga att använda ett

sändningssystem av angivet slag.

Denna skyldighet gäller oavsett om det rör sig om kabeldistribution,

satellitsändning eller markbunden sändning. Genom denna hänvisning till

olika distributionssätt kan fråga uppkomma huruvida vissa andra distri-

butionsvägar, existerande eller framtida, omfattas av direktivets och den

föreslagna lagens tillämpningsområde. Teracom AB har t.ex. ställt sig

frågande till om framtida TV-sändningar genom koppartråd med ADSL/

VDSL-teknik kommer att omfattas av lagen. Som framhållits i före-

gående avsnitt sker i dag en snabb utveckling av teknik som bl.a.

möjliggör distribution av andra tjänster är konventionell telefoni och data

via befintliga telenät. Ett sätt att använda nuvarande kopparkablar för

olika sändningar är att utnyttja kabelns hela bandbredd i stället för att

begränsa den till de 4 kHz (kiloherz) som ordinär telefonitjänst kräver.

Tänkbara system som då kan vara aktuella för TV-överföring är ADSL

(Asymmetric Digital Subscriber Line) och VDSL (Very high bit-rate

Digital Subscriber Line). Regeringen vill här erinra om att direktivets

tillämpningsområde i nu aktuellt avseende begränsas till TV-sändningar.

Hur detta begrepp definieras blir därför den avgörande faktorn i samman-

hanget. Att sedan framtida distributionsvägar kan komma att placeras i

kategorierna kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sänd-

ning blir i viss mån sekundärt. I föregående avsnitt har konvergens-

problematiken berörts liksom de utredningsåtgärder som regeringen

nyligen har vidtagit på området. Det är därför varken möjligt eller ens

lämpligt att, utöver de i dag klara fallen, nu ta klar ställning till vilka

framtida sändningssätt som kan komma att omfattas av direktivets och

lagens bestämmelser. Vad som nu sagts äger i motsvarande mån bäring

på frågan om direktivet skall tillämpas beträffande TV-tjänster förmed-

lade i Internet-miljö.

Som tidigare nämnts föreskriver direktivet beträffande helt digitala

sändningar att en standard skall användas som fastställts av ett erkänt

europeiskt standardiseringsorgan. Härmed förstås en europeisk orga-

nisation som bland EU:s medlemsländer uppnått brett erkännande som

varande kompetent att fastställa standarder inom det område som

standarden i fråga berör. För närvarande torde tre organisationer uppfylla

detta krav: CEN (Comité Européen de Normalisation), ETSI (European

Telecommunications Standardizations Institute) vad gäller sändnings-

system och CELENEC (Comité Européen de Normalisation Electro-

technique) vad gäller TV-mottagare. ETSI har tidigare utarbetat standar-

der för TV-sändningar såvitt angår digitala kabel- och satellitsändningar.

En ETSI-standard för digitala marksända TV-sändningar fastställdes i

mars 1997 (DVB-T).

Mot bakgrund av vad som anförts i föregående avsnitt om regelverkets

systematik m.m. bör det ankomma på regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att föreskriva vilka sändningsstandarder som

får användas. Utöver de i direktivet klart angivna standarderna blir det i

första hand fråga om att precisera vilka sändningssystem som skall

användas vid helt digitala sändningar, dvs. vilka system som godkänts av

standardiseringsorganen.

När det gäller Svenska Kabel-TV-Föreningens m.fl. synpunkter om att

förslaget i promemorian ger intryck av att föreskrifter skulle kunna

meddelas om att TV-kanaler som sänds i bredbildsformat skall vidare-

sändas i kabelnät, trots att direktivet endast stadgar att helt digitala nät

skall kunna distribuera sådana tjänster vill regeringen påpeka följande.

Enligt direktivet i dess svenska lydelse bör helt digitala nät som är

öppna för allmänheten för distribution av TV-tjänster vara utformade så

att de kan överföra tjänster i bredbildsformat (jfr den engelska lydelsen

av motsvarande bestämmelse som stadgar att Fully digital transmission

networks open to the public for the distribution of television services

must be capable of distributing wide-format services. ). Med helt digitala

nät bör förstås sådana nät som uteslutande använder digital sändnings-

teknik. Någon villkorslös skyldighet att utforma de digitala näten så att

de kan befordra program i bredbildsformat föreligger således inte enligt

direktivet i dess svenska lydelse. Regeringen delar därför uppfattningen

som framförs i promemorian om att någon särskild regel om att helt

digitala nät bör vara utformade på det aktuella sättet inte behöver införas.

Bestämmelsen i artikel 5 innebär däremot att det uppställs krav på att

TV-sändningar i bredbildsformatet 16:9 som tas emot och vidaresänds i

kabelnät skall vidaresändas i åtminstone 16:9-format. Någon generell

skyldighet att motta och vidaresända tjänster i bredbildsformat föreligger

dock inte. Inte heller skall det vara möjligt att meddela föreskrifter med

sådan innebörd, såvida inte de erforderliga förutsättningarna är för

handen. För att undanröja eventuella oklarheter på denna punkt bör dock

ifrågavarande bestämmelse utformas något annorlunda än vad som före-

slagits i promemorian. I detta avseende kan det nämligen inte anses

nödvändigt med ett bemyndigande för regeringen eller myndighet att

meddela föreskrifter eftersom den aktuella bestämmelsen i direktivet är

tydlig. Den är vidare inte heller av sådan art att det behöver bli nöd-

vändigt att komplettera den med hänsyn till nytillkomna standarder och

liknande förändringar. Om således en sändning mottas och vidaresänds i

bredbildsformatet 16:9, skall vidaresändningen i kabelnät också ske i

åtminstone detta format. Inget hindrar i och för sig att programmet

dessutom vidaresänds i normalformat, men en utsändning i bredbilds-

format skall alltid finnas tillgänglig för publiken. Om en kabeloperatör

har installerat utrustning för exempelvis program i D2-MAC bred-

bildsformat är kravet uppfyllt för denna typ av program. I annat fall

måste ägaren eller operatören av kabelnätet anskaffa sådan utrustning

som kan fördela de önskade programmen i bredbildsformat.

En annan möjlighet återstår, nämligen för operatören att välja bort

sådana TV-tjänster som sänds i bredbildsformat. Av naturliga skäl bort-

faller då motsvarande krav på vidaresändningsformat. För de anlägg-

ningar som omfattas av den s.k. must carry-regeln kan dock en sådan val-

möjlighet vara utesluten.

I direktivets ingress anges att huvudantennsystem, såsom dessa har

preciserats av medlemsstaterna, inte påverkas av direktivet. Begreppet

huvudantennsystem har tidigare inte närmare preciserats i svensk lag-

stiftning. Teoretiskt kan ett kabelnät som betjänar flera hushåll blir hur

stort som helst. I praktiken torde dock ett nät som huvudregel inte

omfatta mer än en tätort. Från en huvudcentral, oftast centralt placerad i

tätorten, dras ett s.k. primärnät som når sex eller åtta kilometer. Med

hjälp av bl.a. förstärkare kan sedan signalerna i primärnätet fördelas till

sekundärnät. Från sekundärnätet överlämnas signalerna till fastighetsnät

för distribution till de enskilda abonnenterna.

I promemorian föreslås att sådana kabelnät som från en huvudcentral

betjänar färre än 1 000 bostäder skall falla utanför den aktuella bestäm-

melsens tillämpningsområde. Sådana kabelnät skall med andra ord inte

ingå i den krets av kabelnät beträffande vilka det råder visst krav på

vidaresändning i bredbildsformat. SABO har, under åberopande av bl.a.

de investeringar som erfordras för sändningar i bredbildsformat och med

hänvisning till att det finns ett antal kabelnät som från en huvudcentral

når strax över 1 000 bostäder, föreslagit att ifrågavarande gräns sätts till

2 000 bostäder. I syfte att undvika att ett större antal kabelnät hamnar på

 fel sida om gränsen har regeringen inga invändningar mot att så sker.

I avsnitt 9.4 anges vad som bör gälla i fråga om tillsyn m.m.

9.2 Viss utrustning för TV-mottagare

Regeringens förslag: Alla TV-mottagare med en inbyggd bildskärm

vars synliga diagonal överstiger 42 cm och som saluförs eller hyrs ut

av näringsidkare skall vara utrustade med minst ett standardiserat

gränssnitt som möjliggör anslutning av viss kringutrustning. Mot-

svarande krav ställs på TV-mottagare med interegrerad digital av-

kodare.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser stödjer förslaget i pro-

memorian eller lämnar det utan erinran. Kammarrätten i Stockholm och

Svenska Kabel-TV-Föreningen samt Nethold AB anser att redaktionella

ändringar bör göras i paragrafen. Svenska Kabel-TV-Föreningen och

Nethold AB anser vidare att skrivningen standardiserade kontakter för

TV-mottagare för tankarna på fel spår. SABO beklagar att ett stort antal

av de TV-mottagare som säljs i Sverige inte omfattas av lagen.

Skälen för förslaget: Direktivet innehåller två bestämmelser om hur

TV-mottagare skall vara utrustade (det i direktivet använda begreppet

TV-apparat har genomgående ersatts med det vedertagna begreppet TV-

mottagare). I artikel 3 föreskrivs att alla TV-mottagare med en inbyggd

bildskärm vars synliga diagonal är över 42 cm och som saluförs eller

hyrs ut i gemenskapen skall vara utrustade med minst ett öppet gränssnitt

som standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan.

Utrustningskravet skall möjliggöra enkel anslutning av kringutrustning,

särskilt extra avkodare eller digitala mottagare. Det utrustningskrav som

uppställs i artikel 3 får, genom bestämmelsens ordalydelse, förstås som

att nämnda krav gäller alla TV-mottagare och således inte enbart TV-

mottagare speciellt avsedda för bredbildsformat.

I Sverige marknadsförs TV-mottagare traditionellt med bildskärms-

storleken angiven i tum. Det talas i den aktuella bestämmelsen om bild-

skärmens diagonal, som är ett något större mått än den synliga bildens

diagonal. Som exempel kan nämnas att en s.k. 17-tums mottagare typiskt

sett har en bildskärmsdiagonal om 45 cm och en synlig bilddiagonal om

41 cm. En sådan mottagare omfattas därför inte av bestämmelsen.

Artikel 4 d andra stycket reglerar de krav som ställs på TV-mottagare

med integrerad digital avkodare. Sådana TV-mottagare skall kunna

utrustas med åtminstone en standardiserad kontakt som tillåter anslutning

av utrustning för villkorad tillgång och andra typer av digitala TV-system

till den digitala avkodaren.

Avsikten bakom kravet på att TV-mottagare med en inbyggd digital

avkodare skall kunna utrustas med åtminstone en standardiserad kontakt

är att säkerställa att sådana mottagare åtminstone som tillval skall kunna

utrustas med en kontakt som tillåter anslutning av kringutrustning.

Användaren har därmed möjlighet att få en sådan kontakt eftermonterad

för så vitt denna inte medföljer vid leveransen.

Trots att de aktuella bestämmelserna placerats på skilda ställen i

direktivet förefaller det, på samma sätt som föreslagits i promemorian,

mest ändamålsenligt att nu sammanföra dem i en paragraf. En sådan

disposition medför att det blir tydligare vilka utrustningskrav som gene-

rellt ställs på TV-mottagare i nu aktuellt avseende och underlättar också

rent lagtekniskt fördelningen av tillsynsuppgifter (se avsnitt 9.4.1).

Det kan, som angetts i promemorian, på goda grunder ifrågasättas om

det är tekniskt korrekt att påstå att gränssnitt är eller kan utgöra en del av

en TV-mottagares utrustning (jfr skillnaden mellan uttryckssätten i

artikel 3 och 4 d). I den svenska lydelsen av artikel 3 används uttrycket

 öppet gränssnitt medan motsvarande engelska begrepp är open inter-

face socket . Svenska Kabel-TV-Föreningen m.fl. har i detta samman-

hang hänvisat till att den digitala TV-tekniken gör det möjligt att saluföra

TV-mottagare som ett modulärt system med möjlighet att införskaffa

själva bildskärmen samt valfri mottagare/avkodare för marksänd digital-

TV alternativt för mottagning via satellit eller kabel (trådsändning). Som

närmare kommer att behandlas i följande avsnitt anser föreningen m.fl.

att lagförslaget fått en olycklig inriktning på ett rent hårdvarubaserat stöd

för anslutning av kringutrustning.

Mot bakgrund av ovanstående bör enligt regeringens uppfattning

förslaget utformas så att det utrustningskrav som skall gälla för TV-

mottagare i nu aktuellt avseende skall gälla ett standardiserat gräns-

snitt . Den eventuella förlust i tydlighet som denna lösning kan medföra i

förhållande till användandet av begreppet kontakt uppvägs av en bättre

överensstämmelse med direktivets ordalydelse. Samtidigt undviks kom-

mande oklarheter beroende på om ett hårdvarubaserat eller mjuk-

varubaserat system för viss kringutrustning m.m. används.

Bestämmelsen riktas mot tillverkare och andra som saluför eller hyr ut

TV-mottagare. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde faller således

sådana överlåtelser som inte sker av näringsidkare, dvs. yrkesmässigt

eller annars i förvärvssyfte. Ordet tillhandahålla , som använts i prome-

morian, avser överlåtelse och erbjudande om överlåtelse men däremot

inte nödvändigtvis uthyrning. Regeringen anser därför att det i lagtexten

bör anges att bestämmelserna gäller den näringsidkare som skall saluföra

eller hyra ut den aktuella utrustningen, något som också bättre överens-

stämmer med direktivets ordalydelse.

Vad gäller de krav som ställs på gränssnittet har i avsnitt 9.1 rörande

användningen av vissa sändningsstandarder redogjorts för vilka organ

som i dagsläget uppfyller rekvisiten som erkända europeiska standardi-

seringsorgan. Bestämmelser om vilka gränssnitt som får användas kan

ges i form av föreskrifter.

Av avsnitt 9.4 framgår vad som bör gälla i fråga om tillsyn m.m.

9.3 Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala

TV-tjänster

9.3.1 Grundläggande krav

Regeringens förslag: En näringsidkare får saluföra eller hyra ut

konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler endast om

den kan återge även de digitala TV-signaler som sänts okodade och

uppfyller de krav på avkodning som föreskrivs av regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer. Krav får också uppställas på

den tekniska funktionsförmågan hos system för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster. Vidare ställs krav på att leverantörer av dylika

tjänster skall föra separata räkenskaper för sådan verksamhet och att

programföretag skall offentliggöra viss prisinformation.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna: De stora flertalet remissinstanser stöder förslaget

i promemorian eller lämnar det utan erinran. Konsumentverket ifråga-

sätter om inte föreskrifter som skall tillse att system för villkorad tillgång

utformas på ett sådant sätt att kostnaderna för överföringskontroll vid

huvudcentralerna stannar på en rimlig nivå utgör en form av pris-

reglering. Svenska Kabel-TV-Föreningen, Nethold AB och Telia Info-

Media TeleVision AB hävdar bl.a. att bestämmelsen angående krav på

konsumentutrustning har missuppfattats eftersom motsvarande bestäm-

melse i direktivet innebär att digitala avkodare som säljs eller hyrs ut

skall kunna avkoda signaler som använder den standardiserade krypte-

ringsalgoritmen och skall kunna återge TV-signaler som sänts okodade.

Svenska Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB anser vidare bl.a. att den

mycket snabba tekniska utvecklingen av avkodare i dagsläget möjliggör

ett helt mjukvarubaserat system för villkorad tillgång och att lagförslaget

fått en olycklig inriktning på ett rent hårdvarubaserat system för anslut-

ning och byte av sådana system. Telia InfoMedia TeleVision AB gör

också gällande att det vore enklare och tydligare om det av lagtexten

framgick att den föreskrift som direktivet ger utrymme för beträffande

system för villkorad tillgång är att conditional access-system, dvs. system

för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster, måste ha teknisk kapacitet

för kostnadseffektiv överföringskontroll vid kabeloperatörernas head-

ends eller huvudcentraler. Teracom AB föreslår att de krav som får upp-

ställas beträffande system för villkorad tillgång skall gälla funktions-

förmågan .

Skälen för förslaget: Artikel 4 i direktivet behandlar huvudsakligen

de krav som ställs på system för villkorad tillgång och som tillhandahålls

publiken i gemenskapen. I likhet med vad som gäller för sändnings-

system gäller dessa krav oberoende av på vilket sätt sändningen sker.

I artikeln uppställs krav på att all konsumentutrustning som saluförs

eller hyrs ut och som kan avkoda digitala TV-signaler skall kunna av-

koda sådana signaler i enlighet med den gemensamma kodningsalgoritm

(krypteringsmetod) som administreras av ett europeiskt standardiserings-

organ samt kunna återge signaler som sänts okodade. Digitala signaler

som sänts okodade skall alltså obehindrat (transparent) kunna passera

genom avkodaren. I denna del syftar bestämmelsen till att motverka att

den aktuella utrustningen används för att blockera TV-sändningar som

sänds okodade. En ytterligare förvandling av sådana kanaler kan komma

att krävas om TV-mottagaren baseras på exempelvis det nuvarande ana-

loga PAL-systemet. En sådan funktion kommer normalt att vara inbyggd

i avkodaren med hänsyn till det nuvarande beståndet av analoga TV-

mottagare. Om det gäller hyrd utrustning skall, enligt direktivet, kravet

på transparens kvarstå endast så länge som den som hyr utrustningen

följer gällande hyresavtal. I likhet med bedömningen i promemorian

anser regeringen att det inte behövs någon särskild föreskrift om detta.

Av avsnitt 9.1 framgår att det för närvarande endast är ETSI som har

 rätt att administrera den kodningsalgoritm som skall kunna avkodas av

den aktuella utrustningen. I överensstämmelse med vad som anförts be-

träffande sändningsstandarder är det också på detta område önskvärt att

regelverket snabbt och enkelt kan anpassas till bl.a. nya tekniska förut-

sättningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

bör därför ges rätt att meddela föreskrifter i detta avseende. Som fram-

hållits av vissa remissinstanser bör dock bemyndigandet utformas på ett

något annorlunda sätt än som föreslagits i promemorian. Av den aktuella

bestämmelsen skall framgå att konsumentutrustning för digitala TV-

signaler skall kunna kunna återge signaler som sänts okodade och kunna

avkoda digitala TV-signaler i enlighet med regeringens föreskrifter.

I likhet med vad som anförts i föregående avsnitt bör det i prome-

morian föreslagna ordet tillhandahålla ersättas med saluföras eller

hyras ut också i denna bestämmelse.

System för villkorad tillgång som används på gemenskapsmarknaden

skall enligt artikel 4 b i dess svenska lydelse ha nödvändig teknisk

kapacitet för att överföringskontroll till låg kostnad skall kunna ske vid

huvudcentralerna, så att kabeloperatörer på lokal eller regional nivå skall

kunna utöva total kontroll över tjänster som använder systemen. Det

bakomliggande motivet för bestämmelsen är önskan att undgå att kabel-

TV-operatören av tekniska eller ekonomiska orsaker avskärs från möj-

ligheten att överta kontrollen över de sändningar som använder system

för villkorad tillgång. Kabel-TV-operatören ges på detta sätt möjlighet att

bl.a. ingripa i åtkomstkontrollen innan ett program vidaresänds i kabel-

nätet eller att helt övergå till ett annat system för villkorad tillgång.

Kabel-TV-operatören uppträder då som tillhandahållare av betal-TV-

tjänster gentemot de tittare som är anslutna till kabelnätet.

Som framhållits av Teracom AB handlar den aktuella bestämmelsen i

direktivet mera om systemens tekniska funktionsförmåga än om deras

kvantitativa kapacitet (den engelska lydelsen talar om capability ).

Regeringen anser därför att begreppet teknisk funktionsförmåga bör

användas i det svenska regelverket eftersom det bättre beskriver vad det

är fråga om.

Av det anförda framgår att det är den tekniska förmågan hos systemen

som är det primära i sammanhanget. Att, som Konsumentverket, ifråga-

sätta om inte bestämmelsen utgör en form av prisreglering skulle, enligt

regeringens uppfattning, föra för långt. Någon prissättning är det inte

fråga om utan kostnadsdelen utgör ett av flera rekvisit vid bedömningen

av om ett system för villkorad tillgång uppfyller det krav som uppställs i

direktivet (jfr den engelska lydelsen som talar om cost-effective , ett

begrepp som på intet sätt leder tankarna till prisreglering). Det kan i

dagsläget inte anses finnas ett akut praktiskt behov av en regel som

särskilt tar sikte på system för villkorad tillgång i det nu aktuella hän-

seendet (bl. a. eftersom det är oklart huruvida sådana möjligheter till

överföringskontroll som eftersträvas i direktivet alls existerar i prakti-

ken). Direktivets bestämmelse måste dock genomföras samtidigt som

det, enligt regeringens bedömning, fordras en viss framförhållning inför

tekniska framsteg på området. I likhet med vad som föreslagits i prome-

morian bör det därför vara möjligt för regeringen eller den myndighet

som regeringen bestämmer att ställa krav på system för villkorad tillgång

så att dessa uppfyller direktivets bestämmelser. En sak som självfallet

skall vägas in vid bedömningen av ett eventuellt behov av föreskrifter är

att kostnaderna för överföringskontroll inte blir så höga att möjligheten

till sådan kontroll enbart blir illusorisk.

Vad beträffar kravet på offentliggörande av prislistor till bruk för pub-

liken och som innehåller uppgift om huruvida tilläggsutrustning till-

handahålls eller inte, bör framhållas att i Sverige erbjuder en kabel- eller

betal-TV-operatör normalt betal-TV från ett flertal programföretag. Detta

krav är främst riktat mot dessa operatörer och inte mot de enskilda

programföretagen.

I verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster skall räkenskaperna rörande denna verksamhet föras

och redovisas separat. Det gäller naturligtvis också för de fall när verk-

samheten i fråga endast utgör en del av den huvudsakliga verksamheten.

Vad beträffar frågor om tillsyn m.m. hänvisas till avsnitt 9.4.

9.3.2 Konkurrensrättsliga aspekter

Regeringens förslag: Den som framställer och marknadsför tjänster

för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster skall under vissa förut-

sättningar på likvärdiga och rimliga villkor erbjuda de programföre-

tag som önskar använda åtkomstkontroll tekniska tjänster för detta.

När en innehavare av en immaterialrättighet till ett system eller en

produkt för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster upplåter licens

för tillverkning av systemet eller produkten gäller att vissa grund-

läggande krav på likvärdig behandling m.m. skall vara uppfyllda.

Samtidigt förbjuds uppställandet av vissa villkor.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte något att erinra

mot förslaget i promemorian. Kammarrätten i Stockholm menar att det

bör framgå om de föreslagna bestämmelserna har företräde framför be-

stämmelserna i konkurrenslagen. Enligt kammarrätten vore det också en

förtjänst om innebörden av kriterierna lika, rimliga och icke-diskrimine-

rande preciseras i lagtexten och inte definieras genom föreskrifter. Kon-

sumentverket efterlyser en förklaring till vilka näringsidkarkategorier

som avses i bestämmelsen. Svenska Kabel-TV-Föreningen, Nethold AB

och Telia InfoMedia TeleVision AB menar bl.a. att artikel 4 c) reglerar

tekniska tjänster och inte tekniska möjligheter. Enligt dessa remiss-

instanser har operatören således en skyldighet att erbjuda sina tjänster

men inte att anpassa sin utrustning till andra företags teknik. Svenska

Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB vill därför framhålla att program-

företag enligt direktivet inte kan kräva att på egen hand få tillgång till

utrustningen och distribuera sitt program genom densamma. Svenska

Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB anser vidare att lagförslaget fått

en olycklig inriktning på ett rent hårdvarubaserat stöd för anslutning till

eller byte av system för villkorad tillgång och har bl.a. därför föreslagit

att bestämmelsen i 8 § utformas på ett annat sätt. Ett antal remiss-

instanser vill också framhålla att direktivets krav i nu aktuellt avseende

endast gäller de programtjänster som följer det tillämpliga europeiska

regelverket.

Bakgrund: Som angetts i avsnittet om gällande rätt har EG:s kon-

kurrensregler utgjort modell för den svenska konkurrenslagen (KL).

Artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget som innehåller generella förbud

mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag och missbruk av

dominerande ställning, med möjlighet att få undantag från samarbets-

förbudet har anpassats och gjorts till svensk lag med tillämplighet på

konkurrensbegränsningar med verkan på den svenska marknaden. Även

merparten av de s.k. gruppundantagsförordningarna i EG-rätten har fått

svenska motsvarigheter. EG:s konkurrensregler är bara tillämpliga på

konkurrensbegränsningar som kan beröra handeln över gränserna medan

konkurrenslagen är tillämplig på begränsningar som har verkningar på

den svenska marknaden.

Konkurrenslagen innehåller två bestämmelser som upptar förbjudna

konkurrensbegränsningar och vilka är av särskilt intresse i det aktuella

fallet. I 6 § KL finns bestämmelser om konkurrensbegränsande sam-

arbete mellan företag. Grundregeln är att avtal mellan företag är förbjud-

na om de har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen

på den svenska marknaden på ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant

resultat. Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att

1. inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller

indirekt fastställs,

2. produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar be-

gränsas eller kontrolleras,

3. marknader eller inköpskällor delas upp,

4. olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartners får en konkurrensnackdel, eller

5. det ställs villkor för att ingå ett avtal att den andra parten ådrar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handels-

bruk har något samband med föremålet för avtalet.

Bestämmelserna i 19 § förbjuder att ett eller flera företag missbrukar

sin dominerande ställning på den svenska marknaden. Enligt paragrafen

kan sådant missbruk särskilt bestå i att

1. direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försälj-

ningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor,

2. begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel

för konsumenterna,

3. tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa

handelspartner får en konkurrensnackdel, eller

4. ställa som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig

ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handels-

bruk har något samband med föremålet för avtalet.

Skälen för förslaget: Direktivet innehåller två bestämmelser med

direkt koppling till konkurrensförhållanden. Av artikel 4 c första stycket,

första strecksatsen framgår att medlemsstaterna skall vidta alla nödvän-

diga åtgärder för att utövare av tjänster för villkorad tillgång på lika,

rimliga och icke-diskriminerande villkor, erbjuder alla programföretag

tekniska tjänster som möjliggör att deras digitala TV-tjänster kan mottas

av den behöriga publiken med hjälp av avkodare som förvaltas av

tjänsteutövaren, och att tjänsteutövaren iakttar gemenskapens konkur-

rensrätt, särskilt om en dominerande ställning uppstår. Den närmare

innebörden av bestämmelsen är något oklar. Den uppfattning som

kommit till uttryck i promemorian och som överensstämmer med vad

remissinstanserna anfört innebär att bestämmelsen bör tolkas så att dess

krav på likabehandling m.m. gäller när utövaren erbjuder sina tjänster

och att de nödvändiga åtgärder som erfordras av medlemsstaterna i

detta avseende tar sikte på de konkurrensrättsliga förutsättningar som

skall gälla för att marknaden skall fungera på ett tillfredsställande sätt.

Regeringen ansluter sig till denna uppfattning. I promemorian framhölls

även att bestämmelsen inte innebär någon skyldighet för utövare av

villkorade tjänster att erbjuda alla programföretag möjligheten att få sina

program utsända samlat eller som delar av bestämda programpaket som

sammansatts av utövaren eller möjlighet att få sina program att ingå i

programpaket som omfattar icke krypterade program. Svenska Kabel-

TV-Föreningen och Telia InfoMedia TeleVision AB har därutöver på-

pekat att bestämmelsen inte heller har till syfte att tvinga kabeloperatörer

m.fl. att distribuera programtjänster eller att erbjuda anpassningar till av

programföretagen valda tekniska lösningar. Mot bakgrund av vad som

ovan anförts om bestämmelsens ändamål framstår även denna tolkning

som invändningsfri.

Den andra av direktivets bestämmelser med konkurrensrättslig anknyt-

ning är artikel 4 d första stycket som stadgar, att när innehavarna av

immateriella rättigheter avseende system eller produkter för villkorad

tillgång beviljar licenser till tillverkare av konsumentutrustning, skall

detta ske på lika, rimliga och icke-diskriminerande villkor. I artikeln sägs

vidare att, vid licensgivningen hänsyn skall tas till tekniska och

handelsrelaterade faktorer och det är förbjudet för rättighetsinnehavarna

att ställa villkor som förbjuder, avråder från eller motverkar att en och

samma produkt innehåller bl.a. ett standardiserat gränssnitt som möjlig-

gör anslutning av flera andra tillgångssystem.

Som framgått av föregående avsnitt innehåller den svenska kon-

kurrenslagen förbud mot konkurrensbegränsande samarbete och mot

missbruk av en dominerande ställning. I avsnittet redogörs också för

vilka förfaranden som uttryckligen träffas av förbudsbestämmelserna i

lagen.

Fråga uppkommer om den svenska konkurrenslagen är tillräcklig för

att direktivets krav på området skall anses tillgodosedda redan genom

denna.

Direktivet anger att en utövare av nämnda digital-TV-tjänster måste

erbjuda programföretagen tekniska tjänster på lika, rimliga och icke-

diskriminerande villkor. Någon konkurrensrättslig bestämmelse med en

sådan generell innebörd att exempelvis en operatör som erbjuder tekniska

tjänster på villkor som efter någon bedömningsgrund skulle anses som

orimliga automatiskt skulle vara förbjuden finns inte. Inte heller finns

några generella förbud mot att erbjuda tjänster på olika eller diskri-

minerande villkor inom konkurrenslagstiftningen. Dock kan det inte

uteslutas att det i en given situation kan vara så att ett visst beteende, t.ex.

erbjudande av tjänster på olika villkor, av ett företag som i konkurrens-

rättslig mening har en dominerande ställning kan falla under förbuds-

bestämmelsen mot missbruk av dominerande ställning. När det gäller att

uppfylla de krav som i direktivet ställs på en utövare av villkorade

tjänster är den svenska konkurrenslagen emellertid otillräcklig.

Inte heller beträffande de situationer som avses i artikel 4 d är den

svenska konkurrenslagen tillräcklig. Som nyss anförts uppställs i den

svenska konkurrenslagen inga generella förbud mot diskriminerande eller

orimliga villkor. Även om en upplåtelse eller överlåtelse av en ensamrätt

till annan än rättighetshavaren utgör ett sådant avtalsförhållande som

avses i 6 § KL skulle det föra för långt att enbart på denna grund hävda

att direktivets krav är uppfyllda. Det är inte heller givet att ett upp-

ställande av sådana specifika villkor avseende produkternas utformning

som förbjuds enligt direktivet är otillåtna enligt den svenska konkurrens-

lagen.

Sammanfattningsvis är det därför påkallat att i den nu föreslagna lagen

ha särbestämmelser som understödjer konkurrenslagstiftningen eftersom

konkurrenslagen inte fullt ut tillgodoser direktivets krav.

Bestämmelsernas utformning m.m.

Lagrådet har påpekat att kriterierna lika och icke-diskriminerande

torde ha samma innebörd och att vad som avses i direktivet torde vara

vad som i den svenska konkurrenslagen uttrycks med ett förbud mot att

tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner. Lagrådet har därför,

om ett kort uttryckssätt skall väljas, förordat att ordet likvärdiga

används. Regeringen instämmer i vad Lagrådet anfört.

För båda de bestämmelser som bör införas gäller att det inte är möjligt

eller önskvärt att på ett mer detaljerat sätt ange vad som utgör likavärdiga

eller rimliga villkor. Regeringens överväganden ligger här helt i linje

med vad som föreslagits i promemorian. Som påpekats av Kammarrätten

i Stockholm vore det en förtjänst om innebörden av nyss nämnda krite-

rier kunde preciseras i lagtexten. Regeringen vill dock ställa sig bakom

den slutsats som dragits i promemorian, nämligen att dessa kriteriers

närmare innebörd varierar stort i olika situationer och inte minst den

snabba tekniska utvecklingen på området leder till att förutsättningarna

och bedömningsgrunderna kontinuerligt förändras. Som närmare utveck-

las i avsnitt 9.4.2 är avsikten inte att det skall vara nödvändigt med en

systematisk övervakning av lagens tillämpning. I linje härmed bör det,

vilket vunnit instämmande från bl.a. Konkurrensverket, inte tillskapas ett

svårtillämpbart regelsystem beträffande förbjudna villkor på området. De

aktuella kriteriernas närmare innebörd får således istället bestämmas i

rättstillämpningen. Regeringen, som avser att noga följa utvecklingen på

området, vill här erinra om den möjlighet som kan finnas för berörda

myndigheter att utarbeta riktlinjer (allmänna råd) i nu aktuellt avseende.

I praktiken torde det nästan uteslutande vara genom anmälan till

tillsynsmyndigheten som fråga väcks om otillåtna villkor m.m. De före-

slagna bestämmelserna ger, i de fall då konkurrenslagens regler inte till-

lämpas, möjligheter att ingripa mot överträdelser av lagen.

Svenska Kabel-TV-Föreningen och Nethold AB har hävdat att det i

promemorian begagnade uttrycket förvaltar avkodaren framstår som

något märkligt. De har i ansett att uttrycket kontrollerar tillgången till

avkodaren möjligen uttrycker saken bättre. Regeringen, som noterar att

det i promemorian använda uttryckssättet motsvarar det som återfinns i

direktivet, anser att det av remissinstanserna föreslagna alternativet när-

mast leder tankarna till den fysiska tillgången till avkodaren och därför

inte bör användas. Vad gäller Kammarrättens i Stockholm påpekande om

att det bör framgå om de aktuella bestämmelserna skall ha företräde

framför konkurrenslagen vill regeringen framhålla följande.

Det är regeringens uppfattning att de närmare gränserna mellan kon-

kurrensrätten och de nyss berörda reglerna får bestämmas i den praktiska

tillämpningen. Det ankommer inte på regeringen att ange vilka gränser

för tillämpningen av konkurrenslagen som Konkurrensverket bör ställa

upp. Däremot bör det i den nu föreslagna lagen införas en bestämmelse

som syftar till att förhindra dubbla sanktioner (se vidare författnings-

kommentaren till 16 §).

9.4 Tillsyn

9.4.1 Vem övervakar vad?

Regeringens förslag: Tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna i

lagen och av de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen

utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i förslaget

eller lämnar det utan erinran. Enligt Konsumentverket är det lämpligare

att en myndighet blir såväl föreskrivande som tillsynsmyndighet och det

är angeläget att det blir den myndighet som har den bästa sakliga kompe-

tensen och resurserna. Mot bakgrund av bl.a. verkets ökade ansvars-

område rörande hälsa och säkerhet samt miljö kan verket inte åta sig

ytterligare uppgifter med mindre än att nya resurser tillförs myndigheten.

Post- och telestyrelsen bedömer att det vore en mindre lämplig och

sannolikt dyr lösning om myndigheten skulle ansvara för frågor om TV-

standarder. Radio- och TV-verket delar i och för sig uppfattningen att

någon särskild tillsynsmyndighet inte bör tillskapas och att valet då står

mellan verket och Post- och telestyrelsen. Vid en samlad bedömning kan

dock verket inte finna att övervägande skäl talar för att det nya till-

synsuppdraget skall läggas på verket. Kommunikationsforskningsbered-

ningen efterlyser en djupare diskussion om vilken myndighet som skall

fungera som tillsynsmyndighet. Enligt Kommunikationsforsknings-

beredningen förefaller den i promemorian föreslagna lösningen, utan en

klarare redogörelse för vilka konsekvenser som följer av de olika

alternativ som står till buds där hänsyn tas till konvergensproblematiken,

svagt underbyggd.

Skälen för förslaget: Sverige skall vidta alla lämpliga åtgärder för att

främja en snabbare utveckling av avancerade TV-tjänster. Häri ligger

också att det måste utövas tillsyn över marknaden och att det föreskrivs

sanktioner mot dem som bryter mot reglerna (jfr artikel 5 i EG-för-

draget).

Regeringen bör därför bemyndigas att bestämma vilken eller vilka

myndigheter som skall vara tillsynsmyndigheter. När det gäller frågan

om vilken eller vilka myndigheter som bör vara tillsynsmyndigheter vill

regeringen redan nu lämna följande synpunkter.

Konsumentverket är central tillsynsmyndighet för konsumentfrågor.

Verket skall enligt förordningen (1995:868) med instruktion för

Konsumentverket bl.a. utarbeta riktlinjer (dvs. allmänna råd) för närings-

idkares marknadsföring och utformning av varor, tjänster och andra

nyttigheter. Verket utövar i dag tillsyn enligt förutom produktsäker-

hetslagen bl.a. marknadsföringslagen, liksom över efterlevnaden av

verkets egna riktlinjer.

Konsumentverket har hittills i sin marknadsbevakning prioriterat en

rad marknadsföringsfrågor (bl.a. rörande miljömärkning, finansiella

tjänster och TV-reklam) liksom säkerhetsfrågor. Verket har också be-

handlat frågor avseende energimärkningsregler för hushållsapparater.

Direktivet får anses förutsätta att de berörda länderna aktivt övervakar

att de produkter som finns på marknaden uppfyller de krav som anges i

direktivet. Regeringen anser, i likhet med vad som kommit till uttryck i

promemorian, att en ordning som innebär att Konsumentverket är

tillsynsmyndighet rörande de delar som behandlar konsumentutrustning

ligger väl i linje med de uppgifter som Konsumentverket har redan idag

och den erfarenhet som verket således har på området. Konsumentverket

bör därför få till uppgift att övervaka bestämmelserna rörande dels TV-

mottagares utrustning (4 §), dels utrustning som kan avkoda digitala TV-

tjänster (5 §) samt dels tillhandahållandet av prislistor (10 §). Med

anledning av verkets nya uppgifter framstår en ändring av myndighetens

instruktion som nödvändig.

Enligt förordningen (1994:729) med instruktion för Radio- och TV-

verket har denna myndighet till uppgift att besluta i frågor om tillstånd,

avgifter och registrering som rör ljudradio- och TV-sändningar riktade

till allmänheten i de fall uppgifterna inte ligger på regeringen eller annan

särskilt angiven myndighet. Radio- och TV-verket skall också följa

utvecklingen inom ljudradio- och televisionsområdet.

Den nu föreslagna regleringen berör avancerade TV-tjänster, varvid

det framstår som naturligt att i första hand överväga om Radio- och TV-

verket är den myndighet som bör anförtros tillsynen över de områden

som inte har direkt bäring på konsumenter och därför skall övervakas av

Konsumentverket.

Inom närliggande områden, nämligen post-, tele- och radioområdena är

Post- och telestyrelsen central förvaltningsmyndighet. Bestämmelser om

myndighetens verksamhet finns i förordningen (1993:1710) med instruk-

tion för Post- och telestyrelsen. Inom radio- och teleområdena har

myndigheten till uppgift att bl.a. svara för att möjligheterna till radio-

kommunikationer och andra användningar av radiovågor utnyttjas effek-

tivt, främja en sund konkurrens och övervaka prisutvecklingen samt följa

den tekniska utvecklingen. Inom nämnda område skall Post- och tele-

styrelsen särskilt pröva frågor om tillstånd och utöva tillsyn enligt

telelagen och lagen om radiokommunikationer samt delta i nationellt och

internationellt standardiseringsarbete. Myndigheten ansvarar också för

efterlevanden av EG:s s.k. terminaldirektiv (91/263/EEC).

Det regelverk som nu föreslås bygger som framgått inte på något

ansöknings- eller tillståndsförfarande utan rör huvudsakligen de tekniska

krav som ställs på den utrustning som i skilda avseenden skall användas.

I förhållande till de båda nyss nämnda myndigheternas normala uppgifter

kan den föreslagna lagstiftningen sägas utgöra en artskild reglering.

Härtill kommer att det är osäkert huruvida någon av myndigheterna för

närvarande förfogar över den kompetens eller de resurser som erfordras

för att tillsynen skall bli effektiv (resursfrågorna behandlas även i avsnitt

9.6). I avsaknad av närmare kännedom om de personella resurser m.m.

som kommer att krävas av tillsynsmyndigheten i denna del och med

hänvisning till önskan att inte onödigtvis komplicera det administrativa

förfarandet i övrigt förefaller det emellertid lämpligast att någon av de

omnämnda myndigheterna tilldelas de aktuella uppgifterna. Någon

särskild myndighet bör således inte tillskapas för ändamålet.

Mot denna bakgrund talar övervägande skäl för att Radio- och TV-

verket, med sin inriktning på frågor rörande bl.a. TV-sändningar till

allmänheten, är den av befintliga myndigheter som bör få till uppgift att

utöva tillsyn på det aktuella området. Radio- och TV-verkets nya upp-

gifter kräver en ändring av myndighetens instruktion.

9.4.2 Marknadsövervakning m.m.

Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheten skall kunna få tillgång till

de lokaler och den information som behövs för en effektiv tillsyn.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall

också kunna föreskriva att en näringsidkare skall ersätta tillsyns-

myndighetens kostnader för provtagning och undersökning av prover.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte något att erinra

mot förslaget i promemorian. Konsumentverket gör gällande att den

knapphändiga behandlingen av de olika tillsynsuppgifterna och vad de

konkret består av gör det svårt att göra en bedömning av tillsynens

omfattning. ElektronikFörbundet Svenska föreslår, beträffande kostnader

för provtagning m.m., att de angivna och standardiserade, tekniska

specifikationerna skall utgöra tillräcklig grund för att tillverkaren kan

garantera att i Sverige saluförd produkt eller tjänst uppfyller kraven på

samma sätt och enligt samma förfarande som det elektriska produkt-

säkerhetskravet i dag uppfylls. Enligt förbundet bör inte heller

marknadskontroller vara nödvändiga annat än vid klar misstanke om

övertramp och kontroll skall också utföras hos den som bär det direkta

ansvaret.

Skälen för förslaget: Fullgörandet av tillsynsuppgiften förutsätter att

myndigheten eller myndigheterna skaffar sig nödvändiga kunskaper och

sprider viss information om gällande bestämmelsers tillämpning till

leverantörer, användare, installatörer, serviceföretag m.fl. Regeringen vill

i detta sammanhang påtala vikten av att marknadsaktörerna genom egna

åtgärder söker säkra god normefterlevnad och ge en vederhäftig informa-

tion till allmänheten. Inom ramen för tillsynsverksamheten bör rymmas

bl.a. att göra inspektioner av teknisk utrustning även om avsikten inte är

att det skall vara nödvändigt med en systematisk marknadsövervakning.

Marknadskontrollen är tänkt att primärt koncentreras till detaljistledet

även om behovet av kontroll också i andra led inte kan uteslutas.

Tillsynsmyndigheten bör i tillsynsverksamheten samråda med de

myndigheter som med stöd av andra regler kan ha att befatta sig med

frågor som rör sändningsverksamhet.

Ett specialfall utgör de bestämmelser av konkurrensrättslig art som

redovisats i avsnittet 9.3.2. Konkurrensverket har en särskild kompetens

på området och det är värt att notera att ifrågavarande bestämmelser inte

utesluter en tillämpning av konkurrenslagen. Det bör därför föreligga en

skyldighet för tillsynsmyndigheten att vid överträdelser av de föreslagna

bestämmelserna i 7 och 8 §§ samråda med Konkurrensverket innan ett

föreläggande utfärdas.

För att tillsynen skall bli effektiv bör bestämmelser införas som ger

den myndighet som ansvarar för kontrollen rätt att på anmodan få till-

träde till sådana utrymmen (bl.a. tillverknings-, lager- och försäljnings-

lokal) där sådan verksamhet som omfattas av lagen bedrivs liksom

tillgång till viss information. Vidare skall myndigheten få anmoda till-

verkaren, dennes auktoriserade representant eller den som svarar för att

varan eller tjänsten släpps ut på marknaden att lämna sådan information.

Myndigheten skall också ha möjlighet att välja ut provexemplar och ta

med sig det för undersökning och provning. Tillsynsmyndighetens be-

fogenheter i nämnda avseenden motsvarar vad som i övrigt gäller på

radiokommunikations- och teleområdena.

Frågan om att låta en tillsynsmyndighet ta ut ersättning för kostnader

för prov och undersökning berörs inte i direktivet. Det torde därför stå

varje land fritt att besluta om detta.

Det förefaller rimligt att tillsynsmyndigheten ges rätt att ta ut ersätt-

ning för kostnader för provtagning och undersökning av prover från den

näringsidkare hos vilken kontrollen eller provtagningen görs. En sådan

rätt bör i likhet med vad som gäller på andra områden jfr bl.a. lagen

(1992:1327) om leksakers säkerhet tills vidare vara begränsad till de

fall då utrustningen inte uppfyller de föreskrivna kraven. Det bör

ankomma på regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, myndig-

het att meddela föreskrifter om skyldigheten att betala sådana kostnader.

9.5 Sanktionssystemet

Regeringens förslag: Tillsynsmyndigheten får förelägga en närings-

idkare eller ett programföretag som bryter mot lagen eller föreskrifter

som meddelats med stöd av lagen att följa bestämmelserna. Före-

läggandet får förenas med vite.

Promemorians förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med rege-

ringens.

Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre Norrland och Kammarrätten

i Stockholm framför redaktionella synpunkter på promemorians

lagförslag. Kammarrätten i Stockholm ifrågasätter också om inte tillsyns-

myndighet skall ha en ökad samrådsskyldighet med Konkurrensverket. I

övrigt har inga remissinstanser yttrat sig särskilt om förslaget.

Skälen för förslaget: Direktivet innehåller inte några bestämmelser

om vilka åtgärder som skall vidtas när någon handlar i strid med

direktivet. Inte heller uppställer direktivet några uttryckliga krav på att

medlemsstaterna skall införa straffsanktioner mot den som t.ex. inte

använder föreskrivna sändningsstandarder. Det grundläggande kravet på

medlemsstaterna är, som tidigare anförts, att vidta lämpliga åtgärder

för att främja utvecklingen av avancerade TV-tjänster.

De föreslagna bestämmelserna är i sig inte tillräckliga för att säker-

ställa att bestämmelserna efterföljs. För att säkerställa direktivets avsedda

resultat om användandet av vissa sändningssystem m.m. måste det vara

möjligt för tillsynsmyndigheten att ge anvisningar i form av före-

lägganden. För att myndigheten skall kunna sätta kraft bakom orden bör

föreläggandena kunna förenas med vite. Att tillsynsmyndigheten har en

skyldighet att samråda med Konkurrensverket innan man utfärdar

föreläggande riktade emot vissa överträdelser av lagens regler framgår av

avsnitt 9.4.2. Regeringen finner inte att denna samrådsskyldighet bör

vara mer omfattande än vad som redovisas i nyss nämnda avsnitt.

Det förekommer visserligen att vitessanktionerade bestämmelser över-

träds på andra medierättsliga områden och att deras funktion som instru-

ment att göra överträdelser ekonomiskt olönsamma därmed i vissa fall

visat sig mindre effektiv (se prop. 1995/96:160 s. 134). Det kan också

nämnas att i bl.a. Danmark har motsvarigheten till den lagstiftning som

nu föreslås försetts med straffrättsliga sanktioner.

Det föreliggande förslaget bör emellertid ses i belysning av att direk-

tivet inte uppställer några särskilda krav på reaktioner mot överträdelser

och att det därför står Sverige fritt att välja den sanktionsform som från

våra utgångspunkter framstår som den mest ändamålsenliga.

Det är i och för sig en förhoppning att marknadsförutsättningarna, bl.a.

i form av de krav som konsumenterna ställer, skall vara sådana att det

helt enkelt inte blir ekonomiskt lönsamt eller försvarbart att bryta mot

bestämmelserna. Ett kraftfullt verkande vite kan emellertid behövas som

ett komplement härtill för att få överträdaren att vidta erforderliga

åtgärder.

Vad gäller vitesföreläggandets utformning, vitesbeloppets storlek, ut-

dömande av vitet m.m. skall lagen (1985:206) om viten tillämpas.

9.6 Kostnader och resursbehov

Regeringens bedömning: Det är inte möjligt att närmare beräkna de

sammantagna kostnadseffekterna av den föreslagna lagstiftningen

eftersom flertalet av de speciella TV-tjänster m.m. som direktivet och

den föreslagna lagstiftningen avser att reglera ännu inte förekommer

på den svenska marknaden i någon nämnvärd omfattning. Det är dock

sannolikt att näringsidkare som berörs belastas med vissa kostnader.

Utgångspunkten bör vara att tillsynsmyndigheternas nya uppgifter

skall kunna klaras genom en omfördelning av tillgängliga resurser.

De kostnader som kan uppstå för domstolarna måste anses försum-

bara.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte något att in-

vända mot bedömningen i promemorian. Konsumentverket påtalar att

verket inte kan åta sig ytterligare uppgifter med mindre än att nya

resurser tillförs. Radio- och TV-verket erinrar om att man är en liten

myndighet med begränsade resurser. Post- och telestyrelsen anger, som

tidigare redovisats, att det sannolikt skulle bli en dyr lösning om myndig-

heten får tillsynsuppgifter enligt den nya lagen. Svenska Kabel-TV-

Föreningen och Nethold AB poängterar vikten av att de tillsynsmyndig-

heter som skall svara för verkställighetsföreskrifter tillförsäkras tillräck-

liga resurser för att klara sina nya uppgifter. ElektronikFörbundet

Svenska pekar på att den svenska TV-marknaden präglas av stagnation

och en mycket pressad lönsamhet. Förbundet motsätter sig därför all

form av extra skatte- eller avgiftsuttag för att finansiera den nya TV-

standarden . Teracom AB anför att en effektiv tillsyn möjligen kan kräva

ökad teknisk/juridisk/ekonomisk kompetens och att ett sådant behov bör

kunna tillgodoses genom vidareutbildning och eventuell viss resursför-

stärkning.

Skälen för bedömningen: Ett genomförande av förslaget kan för-

väntas medföra vissa ekonomiska konsekvenser i olika led (för effekter

av digital TV ur ett näringspolitiskt perspektiv jfr betänkandet Från

Massmedia till Multimedia, SOU 1996:25, s. 185 ff.).

Den förslagna lagen bör kunna administreras utan användande av en

omfattande administrativ apparat. Den förordning som skall komplettera

lagen kommer att innehålla de ytterligare krav som ställs för att lagens

regler skall vara uppfyllda. Härigenom undviks krav på anmälnings- och

tillståndsplikt av olika slag. Avsikten är, som tidigare framhållits, inte

heller att systemet skall bygga på en omfattande marknadskontroll utan

detta bygger huvudsakligen på konkreta förhållanden i de enskilda fallen.

Anpassningen av t.ex. sändningssystem och kabelnät till de nya förut-

sättningar som kommer att gälla torde inte medföra några högre extra

investeringskostnader eftersom berörda system och nät under alla om-

ständigheter torde komma att bringas i överensstämmelse med lagens

krav på grund av bl.a. de kapacitetsmässiga fördelar som är förenade med

användandet av de i direktivet angivna bestämmelserna. Det kan emeller-

tid inte uteslutas att vissa merkostnader uppkommer. I sakens natur ligger

dock att omfattningen av sådana kostnader inte kan beräknas, eftersom

de beror på bl.a. vilka överväganden som enskilda företag gör och vilken

användning av system m.m. som faktiskt sker.

Även tillsynen över lagens efterlevnad kan antas komma att medföra

vissa kostnader. Storleken på dem är dock svår att beräkna i nuläget. I

avvaktan på bl.a. utvecklingen av de tekniska förutsättningarna och

marknaden för de aktuella TV-tjänsterna bör utgångspunkten vara att

uppgifterna klaras av genom en omfördelning av tillgängliga resurser.

Resursbehovet för tillsynen bör utvärderas när lagen varit i kraft en tid.

Som framgår av föregående avsnitt har tillsynsmyndigheten möjlighet

att medelst förelägganden ingripa mot otillåten verksamhet. Föreläggan-

det skall kunna kombineras med vite. Omfattningen av överklaganden

med anledning av lagen kan emellertid förväntas bli synnerligen liten. De

kostnader som kan uppstå för rättsväsendet måste därför betraktas som

försumbara.

10 Övriga frågor

10.1 Tvistlösningsmekanismer

Regeringens bedömning: Direktivet kräver inte att särskilda bestäm-

melser om tvistlösning införs.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Konkurrensverket menar att det åtminstone på

konkurrensområdet krävs kompletterande lagstiftning för att direktivets

krav skall uppfyllas i detta avseende. Övriga remissinstanser har inte

särskilt yttrat sig över bedömningen i promemorian.

Skälen för förslaget: Direktivet kräver att alla parter i olösta tvister

om tillämpningen av bestämmelserna i artikel 4 har tillgång till ett tvist-

lösningsförfarande (artikel 4 e). Direktivet överlåter åt medlemsstaterna

att se till att det finns ett fungerande maskineri som gör det möjligt att

avgöra sådana tvister på ett rättvist och öppet sätt inom rimlig tid.

I promemorian har bedömningen gjorts att redan existerande regelverk

på det konsument- och konkurrensrättsliga området liksom på andra

civilrättsliga områden leder till att det inte erfordras kompletterande

lagstiftning för att uppfylla den aktuella bestämmelsen i direktivet. De

områden inom vilka tvister kan uppkomma och som berörs av den

aktuella direktivsbestämmelsen gäller kraven på konsumentutrustning

som kan avkoda digitala TV-signaler, funktionsförmågan hos system för

villkorad tillgång, TV-mottagare med integrerad avkodare, prislistor och

separat redovisning samt de bestämmelser i direktivet som har kon-

kurrensrättslig anknytning.

Konkurrensverket har anfört att verkets nuvarande möjligheter att

ingripa med stöd av konkurrenslagen och den s.k. subsidiära talerätten

inte torde vara tillräckliga för att ge alla aktörer i olösta tvister om

tillämpningen av bestämmelserna i artikel 4 vad gäller konkurrens-

aspekter tillgång till erforderliga tvistlösningsmekanismer.

Utöver vad som anförts i avsnitt 9.3.2 rörande konkurrensrättsliga

förhållanden vill regeringen betona att det inte är möjligt att förutse alla

de tvister som kan tänkas uppkomma med anledning av de regler som

återfinns i artikel 4. Inte heller är det alldeles lätt att avgöra vilka som

skall kunna anses vara parter i detta sammanhang och hur begreppet

 tvister skall definieras. Mot bakgrund av det anförda blir också till-

skapandet av särskilda tvistlösningsregler på området förenat med stora

svårigheter. I sammanhanget bör också särskilt beaktas att till-

synsmyndigheten har möjlighet att ålägga part att följa lagen och att

Konkurrensverket är ansvarig myndighet i fråga om konkurrenslagen

med de befogenheter det innebär. Parter som berörs av överträdelser

enligt lagen har därmed möjligheter att vända sig till ifrågavarande

myndigheter och påkalla ingripande. Såvitt regeringen nu kan bedöma

och i enlighet med den slutsats som dragits i promemorian talar det mesta

för att de tvister som kan uppstå och som omfattas av direktivet kan lösas

inom ramarna för befintlig lagstiftning. Regeringen menar därför att ett

ställningstagande till eventuella ytterligare lagstiftningsinsatser på detta

område bör kunna anstå.

11 Återlämnande av kulturföremål

Regeringens förslag: Bilagan till 6 kap. lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m. ändras på så sätt att det införs en ny kategori, 3 a.

Akvareller, gouacher och pasteller med en värdegräns om 256 000 kr.

Följdändringar görs i kategori 3 och 4.

Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. lagen (1988:950) om kultur-

minnen m.m. (kulturminneslagen) finns bestämmelser om återlämnande

av kulturföremål. I en bilaga anges de kategorier av föremål som - under

vissa förutsättningar kan komma att återlämnas. Bestämmelserna

bygger på rådets direktiv 93/7/EEG av den 15 mars 1993 om åter-

lämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en annan

medlemsstats territorium.

Europaparlamentet och rådet beslutade den 17 februari 1997 direktivet

96/100 om ändring av bilagan till direktiv 93/7/EEG om återlämnande av

kulturföremål som olagligt förts bort från en annan medlemsstats terri-

torium. Genom rådets förordning nr 2469/96 av den 16 december 1996

om ändring av bilagan till förordning (EEG) nr 3911/92 om export av

kulturföremål har motsvarande ändring beslutats i fråga om export av

kulturföremål till tredje land.

Bakgrunden till det nu beslutade direktivet är följande. Enligt skilda

konstnärliga traditioner inom gemenskapen anses akvareller, gouacher

och pasteller utgöra antingen målningar eller teckningar. Kategori 3 i

bilagan till direktivet 93/7/EEG omfattar tavlor och målningar medan

kategori 4 omfattar teckningar. Det ekonomiska gränsvärdet är

128 000 kr för kategori 3 och 1 282 000 kr för kategori 4. För att

akvareller, gouacher och pasteller skall behandlas likvärdigt på den inre

marknaden har det ansetts nödvändigt att klargöra vilken kategori som de

skall hänföras till. Eftersom de normalt har en lägre prisnivå än

målningar och tavlor, men en högre nivå än teckningar har de fått bilda

en egen kategori med ett nytt gränsvärde, 30 000 ecu.

För att genomföra det nu beslutade direktivet bör bilagan till 6 kap.

kulturminneslagen ändras i enlighet med direktivet. En smärre språklig

justering föreslås i förhållande till lydelsen av den svenska översätt-

ningen av direktivet.

Den angivna värdegränsen har, liksom de andra värdegränserna, om-

vandlats till svensk valuta enligt den kurs som gällde den 31 december

1992 (jfr EGT nr C 1, 5.1. 1993, s.2).

12 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Lagen om standarder för sändning av TV-

signaler och ändringarna i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

skall träda i kraft den 1 mars 1998.

Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att lagen om

standarder för sändning av TV-signaler skulle träda i kraft den 1 april

1998.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att

invända mot förslaget i promemorian. Kammarrätten i Stockholm på-

pekar att lagen och en eventuell förordning bör träda i kraft samtidigt.

ElektronikFörbundet Svenska menar att övergångstiden till uteslutande

digital TV-teknik måste vara rimlig för alla parter och åtminstone tillåta

mottagning med analog TV-mottagare i tio år, låt vara med enkla till-

behör. Övergångstiden måste, enligt förbundet, också ta hänsyn till

befintliga affärslager vi införandet.

Skälen för förslaget: Den nya lagen om TV-standarder bör träda i

kraft så snart som möjligt.

Såsom konstaterats i promemorian torde det inte vara nödvändigt med

en särskild övergångsreglering. Direktivet har trätt i kraft och bl.a. därför

bör den nya lagen tillämpas utan en särskild omställningsperiod.

I syfte att undvika alltför stora olägenheter föreslås dock att bestäm-

melsen i 9 § om ekonomisk redovisning inte skall tillämpas på räken-

skapsår som börjat löpa före lagens ikraftträdande.

I fråga om återlämnande av kulturföremål skall direktivet vara genom-

fört sex månader efter dagen för dess offentliggörande, närmare bestämt

den 1 september 1997. De nya bestämmelserna bör därför träda i kraft så

snart som möjligt.

Under förutsättning att erforderlig riksdagsbehandling kan äga rum bör

den nya lagen om TV-standarder och de ändrade bestämmelserna i

kulturminneslagen, enligt regeringens uppfattning, träda i kraft den 1

mars 1998.

13 Författningskommentar

13.1 Förslaget till lag om standarder för sändning av

TV-signaler

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag genomför Europaparlamentets och rådets direktiv

95/47/EG av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för

sändning av televisionssignaler.

Lagen syftar till att genomföra EG-direktivet om tillämpning av TV-

standarder för sändning av televisionssignaler i svensk rätt.

EG:s direktiv brukar innehålla en särskild bestämmelse om att de lagar

och andra föreskrifter som medlemsstaterna antar för att följa direktivet

skall innehålla en hänvisning till direktivet eller åtföljas av en hänvisning

till direktivet när de offentliggörs (se Ds 1995:4, s. 22). Det aktuella

direktivet innehåller också en sådan bestämmelse varför en hänvisning

som nu skett bör göras, inte minst för att fästa tilllämparens uppmärk-

samhet på EG-rättens betydelse för tolkningen av de svenska före-

skrifterna och för att underlätta jämförelsen. Hänvisningen bör i detta fall

göras i en särskild inledande paragraf.

2 § I lagen finns bestämmelser om standarder för TV-tjänster som sänds i

bredbildsformat, har hög upplösning eller använder digitala sändnings-

system.

I bestämmelsen anges att lagen innehåller föreskrifter om standarder för

vissa särskilt angivna TV-tjänster. Den närmare innebörden av dessa

tekniska begrepp har behandlats i avsnitt 4.

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

Användning av vissa sändningsstandarder

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att det vid sändning av TV-program till allmän-

heten skall användas vissa sändningsstandarder. Föreskrifterna får gälla

sändningar som görs i bredbildsformat med 625 linjer, har hög upp-

lösning eller är helt digitala. Föreskrifterna får gälla oavsett om det rör

sig om sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på jordytan.

Om TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 tas emot och sänds vidare i

kabelnät, skall de sändas vidare åtminstone i detta format. Detta gäller

dock inte för sådana kabelnät som från en huvudcentral betjänar färre än

2 000 bostäder.

I bestämmelsen, som i huvudsak motsvarar artiklarna 2 och 5 i direktivet,

bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

att uppställa krav på användning av standarder för vissa typer av sänd-

ningar, se första stycket i paragrafen. För en närmare beskrivning av de

olika sändningssystemen (bredbildsformat, högupplösning och digital

sändning) hänvisas till avsnitt 4.

Som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 9.1) gäller kravet

på användandet av vissa standarder oavsett om sändningen distribueras

genom tråd, via satellit eller från sändare på markytan.

Första styckets tillämpningsområde begränsas av att sändningarna

skall vara avsedda för mottagning av allmänheten. Härmed avses att

sändningarna skall vara avsedda att mottas antingen direkt av allmän-

heten eller efter samtidig och oförändrad vidaresändning. Utanför para-

grafens tillämpningsområde faller därmed s.k. programöverföringar, t.ex.

transporter av program till eller mellan rundradioföretag.

I avsnitt 9.1 har redovisats vilka standarder som skall användas för

olika sändningssystem. Vad särskilt beträffar helt digitala sändningar an-

kommer det på regeringen eller den myndighet som regeringen be-

stämmer att ange de standarder som får användas. I praktiken innebär

detta att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

till uppgift att identifiera det eller de standardiseringsorgan som är

behöriga att fastställa den aktuella standarden och att sedan meddela

föreskrifter i enlighet med dessa standarder.

Enligt andra stycket kan kabelnät tvingas avsätta kanalkapacitet för

vidaresändning av de bredbildssändningar som tas emot. Om en sändning

tas emot och vidaresänds i kabelnät i bredbildsformatet 16:9 skall således

vidaresändningen också ske i åtminstone i detta format. I enlighet med

vad som föreskrivs i direktivets ingress om att huvudantennsystem

såsom dessa preciserats av medlemsstaterna inte påverkas av direktivet,

gäller detta krav dock inte sådana kabelnät som från en huvudcentral når

färre än 2 000 bostäder.

Viss utrustning för TV-mottagare

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare.

Direktivet innebär, som framgår av avsnitt 9.2, att det uppställs vissa

krav på hur TV-mottagare skall vara beskaffade för att få saluföras eller

hyras ut på marknaden. I avsnittet anges också vilka TV-mottagare som

omfattas av direktivets krav. I paragrafen finns ett bemyndigande för

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela

föreskrifter om de krav som skall ställas upp beträffande standardisering

av de aktuella gränssnitten. I praktiken innebär bestämmelsen att rege-

ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer måste hålla sig

underrättade om dels vilka standardiseringsorgan som är behöriga, dels

vilka standarder som samma organ fastställt. Bestämmelsen innebär att

det inte blir tillåtet för en näringsidkare att saluföra eller hyra ut en TV-

mottagare som saknar de föreskrivna gränssnitten.

Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster

5 § Konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler och som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare skall kunna återge de

digitala TV-signalerna även om de har sänts okodade.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga

om sådan utrustning meddela föreskrifter om avkodning av digitala TV-

signaler.

Paragrafen har närmare kommenterats i avsnitt 9.3.

Första stycket innebär förbud för en näringsidkare att saluföra eller

hyra ut konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler om

utrustningen inte också kan återge digitala TV-signaler som sänts

okodade.

Andra stycket innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att, genom föreskrifter, närmare

ange de ytterligare krav som ställs på aktuell utrustning när det gäller

avkodning av digitala TV-signaler. Som redovisats i avsnitt 9.3 innebär

detta att utrustningen skall kunna avkoda digitala TV-signaler i enlighet

med den gemensamma europeiska krypteringsalgoritm som admini-

streras av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela de föreskrifter med avseende på den tekniska funktionsförmågan

som behövs för att digitala TV-tjänster som använder system för

villkorad tillgång skall kunna överföras i kabelnät.

Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter, har

kommenterats i avsnitt 9.3.1.

Bestämmelsen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer att genom föreskrifter uppställa

krav på den tekniska funktionsförmågan hos system för villkorad tillgång

till digitala TV-tjänster. Som framhållits i avsnitt 9.3.1 bör det ankomma

på de föreskrivande organen att bedöma på vilket sätt och till vilken

kostnad överföringskontrollen skall kunna ske.

Den som använder ett system för villkorad tillgång måste tillse att de

eventuella föreskrifter som meddelats med stöd av bemyndigandet är

uppfyllda.

7 § Den som framställer och marknadsför tjänster för villkorad tillgång

till digitala TV-tjänster skall på likvärdiga och rimliga villkor erbjuda

alla programföretag sådana tekniska tjänster att programföretagens

sändningar kan tas emot av den publik som har rätt att använda avkodare.

Dessa tjänster skall erbjudas under förutsättning att den som framställer

och marknadsför tjänsterna också förvaltar avkodaren.

Bestämmelsen motsvarar artikel 4 c första stycket, första strecksatsen i

direktivet. Den innebär att den operatör som tillhandahåller tjänster för

villkorad tillgång till digitala TV-tjänster skall erbjuda de programföretag

som önskar använda åtkomstkontroll sina tjänster på villkor som kan

anses lika, rimliga och icke-diskriminerande. Dessa kriteriers innebörd

får närmare preciseras i rättstillämpningen. Som redovisats i avsnitt 9.3.2

kan det tänkas att den svenska konkurrenslagen är tillämplig också på ett

förfarande som regleras här. 7 § gäller oberoende av om konkurrenslagen

(1993:20) samtidigt är tillämplig på ett förfarande. Vad som gäller i fråga

om sanktioner framgår av kommentaren till 15 §. Paragrafen har

utformats i enlighet med vad Lagrådet anfört.

8 § När innehavaren av en immaterialrättighet till ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster upplåter licenser till licenstagare för till-

verkning av systemet, skall licenserna upplåtas på likvärdiga och rimliga

villkor. Det som gäller för ett system för villkorad tillgång till digitala

TV-tjänster gäller också för en produkt för villkorad tillgång till samma

tjänster.

Innehavaren av rättigheten får vid upplåtelse av licenser för tillverk-

ning inte ställa villkor som förbjuder, avråder från eller motverkar att en

och samma produkt innehåller

1. ett standardiserat gränssnitt som möjliggör anslutning av flera andra

tillgångssystem, eller

2. särskild utrustning för ett annat tillgångssystem.

Bestämmelsen har kommenterats i avsnitt 9.3.2. Den motsvarar artikel 4

d första stycket, första och andra strecksatserna i direktivet. Vid

utformningen av första stycket har Lagrådets synpunkter tillgodosetts.

Som redovisats i avsnitt 9.3.2 kan det tänkas att den svenska kon-

kurrenslagen också kan vara tillämplig på sådant förfarande som regleras

här. 8 § gäller oberoende av om konkurrenslagen (1993:20) samtidigt är

tillämplig på förfarandet. Vad som gäller i fråga om sanktioner framgår

av kommentaren till 15 §.

9 § Verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk-

samhet.

Direktivet förutsätter att utövare av tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster för separata räkenskaper för sin verksamhet som

leverantörer av tjänster för villkorad tillgång. Genom den aktuella

bestämmelsen, som i övrigt kommenterats i avsnitt 9.3.1, blir t.ex. de

leverantörer som erbjuder programföretag att vidaresända deras krypte-

rade sändningar och hantera åtkomstkontrollen mot betalning skyldiga att

föra separata räkenskaper för denna verksamhet.

10 § Ett programföretag som marknadsför en digital betal-TV-tjänst skall

tillhandahålla en prislista som också anger, om priset för tjänsten in-

begriper tilläggsutrustning eller ej.

Bestämmelsen syftar till att främja en god prisinformation till konsu-

menter. Den kan sägas komplettera det regelverk som återfinns i pris-

informationslagen (1991:601). Närmare föreskrifter om hur den aktuella

prisinformationen skall utformas m.m. bör ges i form av verkställig-

hetsföreskrifter.

Tillsyn

11 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen skall utövas av den eller de

myndigheter som regeringen bestämmer.

De överväganden som ligger bakom föreskriften i denna paragraf har

redovisats i avsnitt 9.4.1. Av paragrafen framgår att tillsynen utövas av

de myndigheter som regeringen bestämmer. Det är alltså regeringen som

avgör vilken eller vilka myndigheter som skall vara tillsynsmyndighet.

Bestämmelsen har den utformning som föreslagits av Lagrådet.

12 § Tillsynsmyndigheten har för tillsynen rätt att

1. på begäran få upplysningar, handlingar, varuprover eller liknande

av den som yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte bedriver sådan

verksamhet som omfattas av lagen, och

2. få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bo-

städer, där verksamhet bedrivs som omfattas av denna lag.

Som har utvecklats i avsnitt 9.4 förutsätter en uppfyllelse av direktivets

bestämmelser att det utövas tillsyn över marknaden. I samma avsnitt har

också närmare redogjorts för vilka åtgärder som bör införas för att

tillsynen skall bli så effektiv som möjligt. Paragrafen gör det möjligt för

tillsynsmyndigheten att fullgöra sina uppgifter på avsett sätt.

Enligt paragrafen blir den som yrkesmässigt eller annars i förvärvs-

syfte bedriver sådan verksamhet som omfattas av lagen skyldig att över-

lämna de uppgifter, varuprover m.m. som tillsynsmyndigheten behöver

och efterfrågar. Den som omfattas av bestämmelsen är skyldig att lämna

de uppgifter som myndigheten anser behövs för tillsynen. Det kan vara

fråga om dels ett generellt uppgiftslämnande, dels upplysningar eller

handlingar som behövs i ett enskilt fall. Initiativet till att ta in uppgifter

kan vara myndighetens, men det kan också ha sin grund i en anmälan till

myndigheten. Det bör framhållas att uppgifter i de flesta fall torde kunna

inhämtas formlöst vid kontakter mellan myndigheten och aktörerna på

marknaden.

Bestämmelsen ger också tillsynsmyndigheten rätt att, med undantag

för bostäder, vid behov komma in i lokaler där verksamhet som avses i

lagen bedrivs. En möjlighet ges därmed att kontrollera bl.a. att godkända

sändningssystem används eller att utrustning som tillhandahålls

konsumenter uppfyller gällande krav. I enlighet med Lagrådets förslag

har bestämmelserna om tillsynsmyndighetens rätt att begära handräck-

ning hos kronofogdemyndigheten för att genomföra åtgärderna i 12 §

flyttats till 13 § andra stycket.

13 § För genomförandet av tillsynen får tillsynsmyndigheten meddela de

förelägganden som behövs. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Tillsynsmyndigheten får begära handräckning av kronofogde-

myndigheten för att genomföra de åtgärder som avses i 12 §.

Av första stycket framgår att tillsynsmyndigheten får meddela de före-

lägganden som behövs för tillsynen och att det är möjligt att förena ett

sådant föreläggande med vite.

I sista hand, eller i brådskande fall, kan enligt andra stycket

myndigheten om det anses nödvändigt få verkställighet hos krono-

fogdemyndigheten av beslut som avser åtgärder för tillsynen enligt para-

grafens första stycke. I fråga om förfarandet hos kronofogdemyndigheten

och överklagande av denna myndighets beslut gäller utsökningsbalken i

tillämpliga delar (beträffande överklagande se också kommentaren till 17

§).

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare att ersätta

tillsynsmyndighetens kostnader för provtagning och undersökning av

prover.

Som anförts i avsnitt 9.4.2 bör det finnas möjligheter att ta ut tillsyns-

myndighetens kostnader för provtagning m.m. av en näringsidkare. Ett

bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer att meddela föreskrifter i detta avseende har därför tagits in i

paragrafen.

15 § Om en näringsidkare bryter mot någon av bestämmelserna i 3 §

andra stycket, 5 § första stycket, 7, 8 eller 9 § eller mot föreskrifter som

meddelats med stöd av 3 § första stycket, 4 §, 5 § andra stycket eller 6 §

får tillsynsmyndigheten förelägga näringsidkaren att följa bestämmelsen.

Detsamma skall gälla om ett programföretag bryter mot 10 §. Sådana

förelägganden får förenas med vite.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om ett sådant föreläggande med

anledning av en överträdelse av 7 eller 8 § skall den samråda med

Konkurrensverket.

Av första stycket framgår att tillsynsmyndigheten getts befogenhet att,

för det fall en näringsidkare brutit mot angivna bestämmelser, förelägga

denne att följa bestämmelserna. Det gäller bestämmelser om användning

av vissa sändningsstandarder, viss utrustning av TV-mottagare och de

krav som gäller beträffande villkorad tillgång till digitala TV-tjänster.

Till sistnämnda grupp av bestämmelser hänförs också reglerna i 9 § om

ekonomisk redovisning. Tillsynsmyndigheten har getts samma rätt att

meddela föreläggande gentemot programföretag som bryter mot 10 §.

Sådana förelägganden som avses i paragrafen får förenas med vite.

Föreläggandena skall riktas mot den ansvarige näringsidkaren, eller såvitt

avser brott mot 10 §, det ansvariga programföretaget.. Allmänna före-

skrifter om viten finns i lagen (1985:206) om viten.

För att undvika dubbelarbete och parallella förfaranden enligt denna

lag och enligt konkurrenslagen (1993:20) av tillsynsmyndigheten och

Konkurrensverket, åligger det enligt andra stycket myndigheterna att

samråda. Av 16 § följer också att vite enligt denna lag inte får dömas ut

om ett förfarande föranlett åtgärder enligt konkurrenslagen (1993:20).

Det kan därför vara en lämplig ordning att tillsynsmyndigheten enligt

denna lag samråder med Konkurrensverket innan den går så långt som att

förelägga en näringsidkare vid vite att följa denna lags 7 eller 8 §.

16 § Har någon ålagts att betala konkurrensskadeavgift enligt 26 §

konkurrenslagen (1993:20) eller enligt 59 § samma lag dömts till att

betala vite, skall vite enligt 15 § denna lag inte dömas ut för samma

förfarande.

En överträdelse av förbuden i 6 eller 19 §§ konkurrenslagen (1993:20)

kan leda till att ett företag drabbas av sanktioner enligt den lagen, i form

av av företaget åläggs att betala konkurrensskadeavgift eller genom att

det utdöms ett vite. En samordning bör ske så att förfarande som blivit

föremål för åtgärder enligt konkurrenslagen inte medför att sanktioner

påförs enligt denna lag. Av bestämmelsen i 16 § följer därför att den som

ålagts en sanktion enligt konkurrenslagen (1993:20) inte skall åläggas att

betala vite enligt 15 § denna lag för samma handlande. Paragrafen har

utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter.

Överklagande

17 § Tillsynsmyndighetens beslut enligt denna lag eller beslut enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av 14 § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte annat har

bestämts.

Bestämmelsen i 17 § reglerar rätten att överklaga beslut som har

meddelats enligt lagen och enligt föreskrifter som har meddelats med

stöd av lagen. Såsom påpekats av Lagrådet ligger det i sakens natur att

tillsynsmyndighetens åtgärd enligt 15 § andra stycket att samråda med

Konkurrensverket inte kan överklagas.

För överklagande till kammarrätt krävs i enlighet med andra likartade

bestämmelser prövningstillstånd.

Sammanfattning av departementspromemorian

Genomförande av EG:s direktiv för TV-standarder

(Ds 1997:21).

I promemorian läggs fram förslag till lagstiftning för att i svensk rätt

genomföra Europaparlamentets och rådets direktiv nr 95/47/EG av den

24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för sändning av tele-

visionssignaler (EG:s direktiv för TV-standarder).

I promemorian föreslås att en ny lag, lagen om standarder för sändning

av TV-signaler m.m. beslutas. I lagen föreskrivs att regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer utfärdar föreskrifter om de krav på

aktörer, särskilt i fråga om tillämpning av europeiska standarder inom

avancerade TV-tjänster, som anges i direktivet skall vara uppfyllda. Det

föreslås även regler om tillsyn och sanktioner. Direktivets regler om

tvistlösningsmekanismer bedöms kunna uppfyllas med stöd av befintlig

lagstiftning.

Bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 mars 1998.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om standarder för sändning av

TV-signaler m.m.

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens innehåll och syfte

1 § Denna lag innehåller föreskrifter som är nödvändiga för att i svensk

rätt genomföra Europaparlamentets och rådets direktiv 95/47/EG av den

24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för sändning av televi-

sionssignaler.

2 § Lagen syftar till

 att främja en snabbare utveckling av avancerade TV-tjänster (TV-

tjänster för bredbildsformat, högupplösningstjänster och TV-tjänster

som använder digitala sändningssystem), och

 att underlätta överföringen av bredbilds-TV till digitala över-

föringsnät som är öppna för allmänheten.

Krav på användning av sändningsstandarder

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om att det vid sändning av TV-program till allmän-

heten skall användas vissa sändningsstandarder. Föreskrifterna får gälla

sådana sändningar som sker i bredbildsformat med 625 linjer, har hög

upplösning eller är helt digitala och de får gälla oavsett om det rör sig om

sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på jordytan.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även

föreskriva att sändningar i bredbildsformat skall sändas vidare i kabelnät

åtminstone i formatet 16:9.

Föreskrifter i andra stycket får dock inte meddelas när det gäller

sändningar genom tråd som från en huvudcentral betjänar färre än 1 000

bostäder.

Krav på utrustning för TV-mottagare

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om krav på standardiserade kontakter för TV-mot-

tagare.

En TV-mottagare som tillhandahålls av en näringsidkare skall ha

sådana kontakter som uppfyller dessa krav.

Krav på utrustning och tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster

5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om krav på konsumentutrustning för digitala TV-

signaler som kan

1. avkoda digitala TV-signaler, eller

2. återge signaler som sänts okodade.

Konsumentutrustning som tillhandahålls av en näringsidkare skall

uppfylla dessa krav.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om den tekniska kapaciteten hos system för vill-

korad tillgång till digitala TV-tjänster.

System som tillhandahålls av en näringsidkare skall uppfylla dessa

krav.

7 § Den som framställer och marknadsför tjänster för villkorad tillgång

till digitala TV-tjänster skall på lika, rimliga och icke-diskriminerande

villkor erbjuda alla programföretag sådana tekniska möjligheter att

programföretagens sändningar kan tas emot av den publik som använder

avkodare. Dessa möjligheter skall erbjudas under förutsättning att den

som framställer och marknadsför tjänsterna också förvaltar avkodaren.

8 § När innehavaren av en immaterialrättighet till ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster upplåter en licens till en licenstagare för

tillverkning av systemet, skall licensen överlåtas på lika, rimliga och

icke-diskriminerande villkor. Det som gäller för ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster gäller också för en produkt för villkorad

tillgång till samma tjänster.

Innehavaren av rättigheten får vid upplåtelse av licensen för till-

verkning inte ställa upp villkor som förbjuder, avråder från eller mot-

verkar att en och samma produkt innehåller

1. en standardiserad kontakt som möjliggör anslutning av flera andra

tillgångssystem, eller

2. särskild utrustning för ett annat tillgångssystem.

9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om de villkor som får ställas på en näringsidkare i

de fall som avses i 7 och 8 §§.

10 § Verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk-

samhet.

11 § Ett programföretag som marknadsför en digital betal-TV-tjänst skall

tillhandahålla en prislista som också anger om priset för tjänsten

inbegriper tilläggsutrustning eller ej.

Tillsyn

12 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen skall utövas av de myndigheter

som regeringen bestämmer (tillsynsmyndigheterna).

13 § En tillsynsmyndighet har rätt att för tillsynen

1. begära in de upplysningar, handlingar, varuprover eller liknande som

behövs av den som yrkesmässigt eller i förvärvssyfte bedriver sådan

verksamhet som omfattas av lagen, och

2. få tillträde till område, lokaler och andra utrymmen, dock inte

bostäder, där verksamhet som omfattas av denna lag bedrivs.

För genomförandet av tillsynen får tillsynsmyndigheten meddela de

förelägganden som behövs. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

Tillsynsmyndigheten har rätt att få beslut verkställda av krono-

fogdemyndigheten om besluten avser åtgärder för tillsynen enligt första

stycket.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare att betala kostnader

för provtagning och undersökning av prover.

15 § Om en näringsidkare bryter mot någon av bestämmelserna i 3 8, 10

eller 11 § eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av 9 § får

tillsynsmyndigheten förelägga näringsidkaren att följa bestämmelsen.

Föreläggandet får förenas med vite.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om föreläggande enligt första

stycket med anledning av en överträdelse av 7 eller 8 § eller av före-

skrifter som meddelats med stöd av 9 § skall den samråda med

Konkurrensverket.

16 § Den som har ålagts att betala konkurrensskadeavgift enligt 26 §

konkurrenslagen (1993:20) eller som enligt 59 § samma lag har ådömts

att betala vite, skall inte åläggas att betala vite enligt 15 § denna lag för

samma förfarande.

Överklagande

17 § En tillsynsmyndighets beslut i enskilda fall enligt 13 eller 15 § eller

enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 14 § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte annat har

bestämts.

Denna lag träder i kraft den 1 april 1998.

Förteckning över remissinstanser som yttrat sig över

promemorian Genomförande av EG:s direktiv för

TV-standarder (Ds 1997:21)

Efter remiss har yttranden över promemorian inkommit från följande

remissinstanser.

Hovrätten för Nedre Norrland, Kammarrätten i Stockholm, Jusitie-

kanslern, Statens Räddningsverk, Styrelsen för psykologiskt försvar,

Post- och telestyrelsen, Banverket, Kommunikationsforskningsbered-

ningen, Statskontoret, Riksrevisionsverket, Arkivet för ljud- och bild,

Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och TV-verket, Närings-

och teknikutvecklingsverket, Konkurrensverket, Konsumentverket,

Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Copyswede, Grossist-

förbundet Svensk Handel, HSB Riksförbund, Hyresgästernas Riks-

förbund, Nethold AB, Radio- och Hemelektronikhandelns Riksförbund

(numera ElektronikFörbundet Svenska), Riksbyggen, SABO; Sveriges

Allmännyttiga bostadsföretag, Stjärn-TV-nätet AB, Telia Infomedia AB,

Svenska Kabel-TV-Föreningen, Sveriges fastighetsägarförbund, Sweden

On Line och Teracom AB

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om standarder för sändning av TV-signaler

Härigenom föreskrivs1 följande.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag genomför Europaparlamentets och rådets direktiv

95/47/EG av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för

sändning av televisionssignaler.

2 § I lagen finns bestämmelser om standarder för avancerade TV-tjänster

(TV-tjänster som sänds i bredbildsformat, har hög upplösning eller

använder digitala sändningssystem).

Användning av vissa sändningsstandarder

3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om att det vid sändning av TV-program till allmänheten

skall användas vissa sändningsstandarder. Föreskrifterna får gälla sänd-

ningar som görs i bredbildsformat med 625 linjer, har hög upplösning

eller är helt digitala. Föreskrifterna får gälla oavsett om det rör sig om

sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på jordytan.

Om TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 tas emot och sänds vidare i

kabelnät, skall de sändas vidare åtminstone i detta format. Detta gäller

dock inte för sådana kabelnät som från en huvudcentral betjänar färre än

2 000 bostäder.

Viss utrustning för TV-mottagare

4 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om standardiserade gränssnitt för TV-mottagare som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare.

Utrustning och tjänster för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster

5 § Konsumentutrustning som kan avkoda digitala TV-signaler och som

skall saluföras eller hyras ut av näringsidkare skall kunna återge de

digitala TV-signalerna även om de har sänts okodade.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får i fråga

om sådan utrustning meddela föreskrifter om avkodning av digitala TV-

signaler.

6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med-

dela föreskrifter om den tekniska funktionsförmågan hos system som

används för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster.

7 § Den som framställer och marknadsför tjänster för villkorad tillgång

till digitala TV-tjänster skall på lika, rimliga och icke-diskriminerande

villkor erbjuda alla programföretag sådana tekniska tjänster att program-

företagens sändningar kan tas emot av den publik som har rätt att

använda avkodare. Dessa tjänster skall erbjudas om den som framställer

och marknadsför tjänsterna också förvaltar avkodaren.

8 § När innehavaren av en immaterialrättighet till ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster upplåter licenser till licenstagare för

tillverkning av systemet, skall licenserna upplåtas på lika, rimliga och

icke-diskriminerande villkor. Det som gäller för ett system för villkorad

tillgång till digitala TV-tjänster gäller också för en produkt för villkorad

tillgång till samma tjänster.

Innehavaren av rättigheten får vid upplåtelse av licenser för till-

verkning inte ställa villkor som förbjuder, avråder från eller motverkar att

en och samma produkt innehåller

1. ett standardiserat gränssnitt som möjliggör anslutning av flera andra

tillgångssystem, eller

2. särskild utrustning för ett annat tillgångssystem.

9 § Verksamhet där någon erbjuder tjänster för villkorad tillgång till

digitala TV-tjänster skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk-

samhet.

10 § Ett programföretag som marknadsför en digital betal-TV-tjänst skall

tillhandahålla en prislista som också anger, om priset för tjänsten in-

begriper tilläggsutrustning eller ej.

Tillsyn

11 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av de föreskrifter

som har meddelats med stöd av lagen skall utövas av de myndigheter

som regeringen bestämmer (tillsynsmyndigheterna).

12 § En tillsynsmyndighet har för tillsynen rätt att

1. på begäran få de upplysningar, handlingar, varuprover eller lik-

nande av den som yrkesmässigt eller annars i förvärvssyfte bedriver

sådan verksamhet som omfattas av lagen, och

2. få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte

bostäder, där verksamhet bedrivs som omfattas av denna lag, i den

utsträckning det behövs för att kunna utöva tillsynen.

Tillsynsmyndigheten får begära handräckning av kronofogdemyndig-

heten för att genomföra de åtgärder som avses i första stycket.

13 § För genomförandet av tillsynen får tillsynsmyndigheten meddela de

förelägganden som behövs. Ett sådant föreläggande får förenas med vite.

14 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får

meddela föreskrifter om skyldighet för näringsidkare att ersätta tillsyns-

myndighetens kostnader för provtagning och undersökning av prover.

15 § Om en näringsidkare bryter mot någon av bestämmelserna i 3 §

andra stycket, 5 § första stycket, 7, 8 eller 9 § eller mot föreskrifter som

meddelats med stöd av 3 § första stycket, 4 §, 5 § andra stycket eller 6 §

får tillsynsmyndigheten förelägga näringsidkaren att följa bestämmelsen.

Detsamma skall gälla om ett programföretag bryter mot 10 §. Sådana

förelägganden får förenas med vite.

Innan tillsynsmyndigheten beslutar om ett sådant föreläggande med

anledning av en överträdelse av 7 eller 8 § skall den samråda med

Konkurrensverket.

16 § Den som har ålagts att betala konkurrensskadeavgift enligt 26 §

konkurrenslagen (1993:20) eller som enligt 59 § samma lag har dömts till

att betala vite, skall inte åläggas att betala vite enligt 15 § denna lag för

samma förfarande.

Överklagande

17 § En tillsynsmyndighets beslut enligt 13 § eller 15 § första stycket

eller beslut enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 14 § får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Beslut enligt denna lag skall gälla omedelbart, om inte annat har

bestämts.

__________

Denna lag träder i kraft den 1 mars 1998.

Bestämmelserna i 10 § tillämpas dock inte på innevarande räken-

skapsår.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-10-06

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet

Gertrud Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 25 september 1997 (Kulturdepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om standarder för sändning av TV-signaler.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn

Håkan Hallstedt.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Lagförslaget syftar till att genomföra ett EG-direktiv om tillämpning av

standarder för sändning av TV-signaler. I lagrådsremissen diskuteras

frågan om ett sådant genomförande leder till en begränsning i yttrande-

friheten. Regeringen hänvisar därvid till 2 kap. 13 § tredje stycket

regeringsformen, som innehåller att meddelande av föreskrifter som utan

avseende på yttrandes innehåll närmare reglerar visst sätt att sprida eller

mottaga yttranden inte anses som begränsning av yttrandefriheten och

informationsfriheten. Den föreslagna lagen föreskriver att TV-program

skall sändas med användande av vissa sändningsstandarder och att TV-

mottagare skall utrustas på visst sätt. Vidare uppställs krav på utrustning

och tjänster för s.k. villkorad tillgång till digitala TV-tjänster. Bestäm-

melserna i sistnämnda ämne reglerar också vissa konkurrensrättsliga

frågor.

Förslagen har inget avseende på yttrandenas innehåll. Resultatet av

regleringen bör bli att konsumenterna får större möjligheter att med en

och samma utrustning ta emot sändningar från fler programföretag.

Lagrådet delar regeringens uppfattning att den föreslagna lagstiftningen

får anses utgöra sådana föreskrifter som avses i 2 kap. 13 § tredje stycket

regeringsformen.

Lagförslaget innehåller, vid sidan av föreskrifter som överför bestäm-

melser i direktivet direkt till svensk lagtext, också bemyndiganden för

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att meddela

föreskrifter i olika ämnen. I den allmänna motiveringen talas visserligen

om möjligheten att också komplettera lagstiftningen med verkställighets-

föreskrifter men lagtexten har utformats så att tyngdpunkten lagts vid en

delegering enligt 8 kap. 7 § regeringsformen av rätten att meddela

föreskrifter. Uppenbarligen är det avsett att bemyndigandena skall

grundas på första stycket punkten 3 i nämnda lagrum, den som behandlar

föreskrifter för näringsverksamhet m.m. Föreskrifter som tar sikte på

mellanhavanden mellan näringsidkare och konsumenter kan hänföras dit

(jfr Lagrådets yttrande i prop. 1977/78:75 s. 144). Som sådant för-

hållande kan enligt Lagrådets mening i förevarande fall anses även

exempelvis Sveriges Televisions och andra programföretags skyldighet

att sända TV-program i bredbildsformat till konsumenterna av pro-

grammen. Lagrådet finner för sin del att den avsedda tillämpningen av 8

kap. 7 § första stycket 3 regeringsformen kan godtas.

Vissa av de bemyndiganden som tagits in i lagförslaget har getts en

mycket öppen avfattning och lämnar knappast någon ledning i fråga om

vad de avsedda föreskrifterna får innehålla. Utrymmet för sådana öppna

bemyndiganden bör emellertid vara något större än normalt när det som i

förevarande fall finns förhållandevis detaljerade EG-direktiv som

lämpligen bör införlivas genom en lag kompletterad med författningar av

lägre valör. Det sagda torde gälla särskilt i fråga om EG-direktiv som inte

är av minimikaraktär. EG-direktivet fastställer då exakta ramar för lagen

och författningarna av lägre valör och det finns inte någon beaktansvärd

risk för att regleringen får ett oförutsett innehåll. Det nu aktuella EG-

direktivet är dessutom så utformat särskilt genom de hänvisningar som

förekommer till standarder fastställda av erkända europeiska standardise-

ringsorgan att det finns behov av föreskrifter av förordningskaraktär för

att undgå återkommande lagändringar och för att kunna behålla den

svenska lagstiftningstraditionen med förhållandevis kortfattad lagtext

samtidigt som skyldigheterna mot EU uppfylls. Lagrådet har därför inte

något att erinra mot den valda tekniken. Lagrådet återkommer i det

följande till ett bemyndigande där en bättre konkretion är önskvärd.

2 §

I 2 § introduceras begreppet "avancerade TV-tjänster". Begreppet, som

bestäms närmare genom en uppräkning av de TV-tjänster vilka omfattas

av lagen (TV-tjänster som sänds i bredbildsformat, har hög upplösning

eller använder digitala sändningssystem), är i och för sig tämligen vagt

och det torde finnas även andra TV-tjänster än de uppräknade vilka kan

betecknas som "avancerade". Det kan också diskuteras, om en TV-tjänst

skall anses avancerad enbart därför att den använder digital teknik.

Begreppet återkommer inte i lagtexten. Enligt Lagrådets uppfattning är

det onödigt att i detta sammanhang lagfästa begreppet. Lagrådet föreslår

därför att orden "avancerade TV-tjänster" samt parentestecknen utgår. I 2

§ kommer då att direkt anges vilka

TV-tjänster som avses.

6 §

Den föreslagna bestämmelsen innehåller ett bemyndigande att meddela

föreskrifter om den tekniska funktionsförmågan hos system som används

för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster. Bestämmelsen bygger på

artikel 4 b i direktivet. Enligt denna artikel är avsikten att kabel-TV-

operatörer skall kunna "utöva total kontroll över tjänster som använder

systemen". Någon begränsning med avseende på kabel-TV-operatörer

har inte gjorts i det remitterade förslaget. Lagrådet kan inte överblicka

vad som skulle bli resultatet av en bestämmelse som tar sikte på enbart

kabel-TV-operatörer i jämförelse med en bestämmelse som, såsom den

föreslagna, lämnar öppet att meddela föreskrifter som avser alla aktörer

på marknaden. Det kan emellertid enligt Lagrådets mening ifrågasättas

om inte en viss försiktighet åtminstone inledningsvis är motiverad när

det gäller genomförandet av direktivet. Lagrådet föreslår därför att

bestämmelsen i 6 § utformas på följande sätt: "Regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer får meddela de föreskrifter med

avseende på den tekniska funktionsförmågan som behövs för att digitala

TV-tjänster som använder system för villkorad tillgång skall kunna över-

föras i kabelnät."

7 §

Paragrafen består av två meningar. Vid läsningen förefaller de båda

meningarna vara sidoordnade. Den andra meningen innehåller emellertid

en ytterligare förutsättning för att föreskrifterna i den första meningen

skall bli tillämpliga. I direktivet är de båda bestämmelserna samman-

vävda. Innebörden av den andra meningen torde bli klarare för läsaren

om, såsom skett i den departementspromemoria som ligger till grund för

lagstiftningsärendet, orden "under förutsättning att" används i stället för

ordet "om".

7 och 8 §§

Båda paragraferna innehåller föreskrifter om att tjänster skall erbjudas

respektive licenser upplåtas "på lika, rimliga och icke-diskriminerande

villkor". "Lika" och "icke-diskriminerande" torde ha samma innebörd. I

den engelska texten används ordet "fair" och i den franska texten ordet

"equitable", vilka ord här närmast synes ha innebörden "rättvis". Det som

avses torde vara vad som i konkurrenslagen (1993:20) uttrycks med ett

förbud mot att tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner. Skall ett

kort uttryckssätt väljas synes ordet "likvärdiga" vara att föredra.

11 §

Avsikten torde för närvarande vara att tillsynen över efterlevanden av

lagen skall skall utövas av åtminstone två myndigheter som svarar för var

sitt ämnesområde. Organisatoriska förutsättningar kan emellertid ändras,

så att det befinns lämpligt att endast en myndighet svarar för den samlade

tillsynen. Paragrafen bör därför avfattas så att det anges att tillsynen skall

utövas av "den eller de myndigheter som regeringen bestämmer". Att

använda definitionen "tillsynsmyndigheterna" synes överflödigt, särskilt

som detta ord inte används vidare i lagtexten. I överensstämmelse med

det sagda bör i 12 § första stycket och 17 § första stycket orden "en

tillsynsmyndighet" bytas ut mot ordet "tillsynsmyndigheten", som

förekommer på alla andra ställen i lagtexten.

12 och 13 §§

Enligt förslaget till 12 § skall tillsynsmyndigheten få rätt att vidta vissa

tvångsåtgärder och också begära handräckning hos kronofogdemyndig-

heten för att genomföra åtgärderna. Tillsynsmyndighetens beslut om

föreläggande enligt 13 § skall enligt 17 § kunna överklagas. Däremot

finns inte någon föreskrift om överklagande av tillsynsmyndighetens

beslut att begära handräckning av kronofogdemyndigheten. Med tanke på

de ingripande åtgärder som kan bli

aktuella bör enligt Lagrådets mening beslut av dessa slag alltid kunna

angripas genom överklagande. Motsvarande bestämmelser i den i sam-

manhanget närliggande lagen (1993:599) om radiokommunikation

5 och 19 §§ synes för övrigt ge vid handen att avsikten varit att sådana

beslut skall kunna överklagas. Lagrådet föreslår således att alla beslut

som avses i 12 § skall gå att överklaga och återkommer närmare nedan

och under 17 § till den lagtekniska lösningen.

I 12 § första stycket punkten 2 anges att tillsynsmyndigheten har rätt

att få tillträde till vissa utrymmen, "i den utsträckning det behövs för att

kunna utöva tillsynen". Motsvarande bestämning saknas i punkten 1.

Lagrådet anser för sin del självklart att tillsynsmyndigheten inte får vidta

åtgärder som inte behövs för tillsynen och i vart fall framgår det av ordet

"för tillsynen" i paragrafens inledning. Bestämningen i punkten 2 bör

därför utgå. Skall den komma till uttryck bör det ske i inledningen till

paragrafen som då kan lyda: "Tillsynsmyndigheten har, i den utsträck-

ning det behövs för att den skall kunna utöva tillsynen, rätt

att ----".

Enligt 12 § andra stycket får tillsynsmyndigheten begära handräckning

av kronofogdemyndigheten för att genomföra de tvångsåtgärder som

avses i första stycket. Lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och

handräckning är inte tillämplig på denna form av handräckning utan

denna faller i stället in under bestämmelserna i bl.a. 16 och 18 kap.

utsökningsbalken (jfr prop. 1989/90:85 s. 47 f). Lagrådet har övervägt

om någon hänvisning till utsökningsbalken behöver införas i den före-

slagna lagen. Inom lagstifningsområdet i övrigt förekommer allt från

detaljerade bestämmelser, t.ex. i lagen (1994:466) om särskilda tvångs-

åtgärder i beskattningsförfarandet och konsumentkreditlagen (1992:830),

till att sådana bestämmelser saknas, se t.ex. konkurrenslagen och radio-

kommmunikationslagen. Lagrådet har stannat för att inte föreslå någon

reglering, men vill anmärka att det kunde vara av värde om det av

motiveringen till bestämmelsen klart framgick att utsökningsbalken i

tillämpliga delar gäller i fråga om förfarandet och överklagande av

kronofogdemyndighetens beslut.

Bestämmelserna i 12 § andra stycket och i 13 § har delvis hämtats från

radiokommunikationslagen. I dess 5 § har emellertid frågorna om vites-

föreläggande tagits in före rätten att få verkställighet hos krono-

fogdemyndigheten. En reglering enligt en sådan ordning torde bättre

avspegla det gängse förfarandet vid en tillsynsmyndighets hantering av

ärendena i fråga. Lagrådet föreslår sålunda att bestämmelsen i 12 § andra

stycket flyttas och får utgöra ett nytt andra stycke i 13 § med lydelse

enligt följande: "Tillsynsmyndigheten får begära handräckning av

kronofogdemyndigheten för att genomföra de åtgärder som avses i 12 §."

16 §

I paragrafen sägs att den som ålagts att betala konkurrensskadeavgift

enligt 26 § konkurrenslagen eller som dömts att betala vite enligt 59 §

samma lag skall "inte åläggas att betala vite" enligt 15 § i lagförslaget för

samma förfarande. Avsikten torde vara att vitesåläggande skall kunna

meddelas även om det samtidigt pågår ett förfarande enligt konkurrens-

lagen. Om beslut meddelats enligt konkurrenslagen bör vitesåläggande

enligt 15 § inte meddelas och om åläggande meddelats men beslut enligt

konkurrenslagen meddelas senare skall vitet i vart fall inte dömas ut. Det

torde vara tillräckligt att i lagen behandla endast frågan om utdömande av

vite. I enlighet med viteslagens uttryckssätt torde böra anges att vitet inte

skall dömas ut. Det kan tilläggas att om beslut meddelats enligt kon-

kurrenslagen men inte vunnit laga kraft bör förfarandet enligt lagför-

slaget vila i avbidan på att så sker. Någon särskild bestämmelse härom

behövs inte.

17 §

Lagrådet har ovan under 12 och 13 §§ föreslagit att tillsynsmyndighets

beslut att vidta tvångsåtgärder och begära handräckning hos kronofogde-

myndigheten skall kunna överklagas samt att 12 § andra stycket flyttas

till 13 §. Om förslaget rörande överklagbarheten genomförs, torde det

inte vara erforderligt att i 17 § närmare precisera vilka av tillsynsmyndig-

hetens beslut som skall gå att överklaga (jfr 19 § radiokommunika-

tionslagen). Det kan därvid knappast befaras att myndighetens åtgärd

enligt 15 § andra stycket att samråda med Konkurrensverket uppfattats

som ett överklagbart beslut, eftersom det ligger i sakens natur att en

åtgärd enligt den föreskrivna skyldigheten inte kan överklagas. Bestäm-

melsen i 17 § första stycket skulle på grund härav kunna få följande

lydelse: "Tillsynsmyndighetens beslut enligt denna lag eller beslut enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av 14 § får överklagas hos

allmän förvaltningsdomstol."

Övergångsbestämmelsen

Enligt övergångsbestämmelsen skall bestämmelsen om redovisning i 9 §

inte tillämpas på innevarande räkenskapsår. Formuleringen "inne-

varande" räkenskapsår är något oprecis. Lagrådet föreslår därför att

meningen får följande lydelse: "Bestämmelsen i 9 § tillämpas dock inte

på räkenskapsår som börjat löpa före lagens ikraftträdande."

Kulturdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23 oktober 1997.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1997/98:34 Standarder för sändning av

TV-signaler m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lagen om standarder för

sändning av TV-signaler

3 6 och 14 §§

395L0047

Lag om ändring i lagen

(1988:950) om

kulturminnen m.m

396L0100

 Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 95/47/EG av den 24 oktober 1995 om

till-

lämpning av standarder för sändning av televisionssignaler (EGT nr L 281,

23.11.1995,

s. 71, Celex 395L0047).

1Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv av den 17 februari 1997 om ändring i

bilagan till direktiv 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen

förts bort från en medlemsstats territorium (EGT nr L 60, 1.3.1997, s. 59, Celex

396L0100).

2Som är äldre än femtio år och inte tillhör upphovsmannen.

3Enligt definitionen av EG-domstolen i dess dom i mål 252/84:

"Samlarföremål enligt nr 99.05 i Gemensamma tulltaxan är föremål som har de

egenskaper som krävs för att ingå i en samling, dvs. föremål som är relativt

säll-

synta, som normalt inte används för sitt ursprungliga ändamål, är föremål för

speciella transaktioner utanför den normala handeln med liknande bruksföremål

och är av högt värde".

1Jfr Europaparlamentets och rådets direktiv 95/47/EG av den 24 oktober 1995 om

till-

lämpning av standarder för sändning av televisionssignaler (EGT nr L 281,

23.11.1995,

s. 71, Celex 395L0047).

Prop. 1997/98:34

 2

 1

Prop. 1997/98:34

Bilaga 1

 Prop. 1997/98:000

 Bilaga 1

Prop. 1997/98:34

Bilaga 2

 Prop. 1997/98:000

 Bilaga 2

Prop. 1997/98:34

Bilaga 3

 Prop. 1997/98:00

 Bilaga 3

Prop. 1997/98:34

Bilaga 4

 Bilaga 4

Prop. 1997/98:34

Bilaga 5

Prop. 1997/98:34

Bilaga 6

Prop. 1997/98:34

Bilaga 7

Prop. 1997/98:34

Bilaga 8

 76

77

Prop. 1997/98:34

Bilaga 9

 Prop. 1997/98:00

 Bilaga 9

Prop. 1997/98:34

 78

1

Prop. 1997/98:34