Regeringens proposition 1990/91:123

om fornminnesbrott m.m.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokollel den 7 mars 1991.

På regeringens vägnar Odd[REDACTED_EFTERNAMN]

Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Riksdagen har mot bakgrund av den tilltagande plundringen av forn­minnen anmodat regeringen att lägga fram förslag till skärpt lagsliflning på området.

I propositionen föreslås ändringar i 2 kap. lagen (l'J88:950) om kul­turminnen m.m. Förslagen avser dels en slraffskärpning för olovliga in­grepp i fornlämningar, dels införande av ell generellt förhud atl använ­da melallsökare i landet.   

Lagändringarna föreslås träda i kraft den I juli 1991.

Riksdagen 1990191. I saml. Nr 123

Prop. 1990/91:123

Propositionens lagförslag

Prop. 1990/91:123

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m.

deb all 2 kap. 11, 13, 18-21 och 24 §§ skall ha följande lydelse,

dels att del i lagen skall införas två nya paragrafer, 21 a och 22 a §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

2 kap. Fornminnen

II 

§ Om del behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fast fornlämning berörs av elt planerat arbelsförelag som innebär att ett stör­re markområde las i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av allmän väg, större enskild väg, järnväg, flygfiilt, anläggning för energiförsörj­ning, större valtenföretag och mer omfattande byggande för bostads-, in­dustri- eller handelsändamål.

Ueslut   om   särskild    utredning

Heslut   om   .särskild    utredning

fattas av  länsslyrelsen.

fattas av    länsslyrelsen. Länsstyrel-

sen skad i beslulel ange vem som skall Ulföra utredningen.

Som villkor för lillslånd enligt 12 § får länsstyrelsen ställa upp skäliga krav pn särskild undersökning för att dokumentera forniämningcn eller särskilda åtgärder för att bevara den. I beslutet om lillslånd skall såvitt möjligt anges den kostnad som åtgärderna beräknas medföra.

Innan länsslyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, rår den besluta om en arkeologisk förundersökning av forniämningcn, om det behövs för all få ell lillfredssiällande underlag för prövningen eller för atl bedöma behovet av all slälla krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skad i beslutet om arkeologisk förundersökning eller särskild undersökning ange vem som skad utföra undersökningen.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:123

I8§

Apparat som kan användas för all på elektronisk väg spåra metall­föremål under markytan (melall-.sökate) får Inle medföras på fasta fornlämningar annal än vid färd på sådan väg som är upplåten för all-mänhelen.

Apparat som kan användas för alt på elektronisk väg spåra metall­föremål under markytan (metall-sökare) får inte användas ont inte annal anges i 19 eller 20 §.

Metallsökare får inle heller med­föras på fasta fornlämningar annat än vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten, om iiue annat anges i 19 eller 20 §.

19 §'

Metallsökare får inic anväiulas inom Gotlatub län eller inom liorg-holins och Mörbylånga kommuner i Kalmar län.

Melallsökare får inie heller an­vändas inom område där fornfynd av del slag som skad hembjudas en­ligt 4 § andra stycket lidigare har påträffats. Sådant område omfattar fyndplatsen och den omgivande mark där ytterligare fornfynd kan länkas förekomma med hänsyn lill det lidigare fyndets karaktär, fynd­platsens och den omgivande mar­kens utseende saml förekomsten av andra kända fytulplalser i närheten.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar fö­reskrifter om den närmare avgräns­ningen av sådant område sotn avses i andra stycket.

Förbudel i 18 § atl medföra och använda truualbökare gäller inte riksanlikvarieämbetei.

Ulan hinder av förbudet i 18 § får melallsökare medföras och an­vändas i militär verksamhel för atl söka efter annal än fornfynd.

Vidare får utan hinder av vad som sägs i 18 § första styckel me­lallsökare användas i myndigheters verksamhet för aU söka efter annal än fornfynd.

20 

§

Ulan hinder av vad som sägs i 19 § får melallsökare användas i militär verksamhel och för att yrkes­mässigt söka efter annat än forn­fynd

I Senasle lydelse 1W0:42«.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:123

Ulan hinder av vad som sägs i 18 och 19 §§ gäller aU melallsökare får medföras och användas

1.

vid undersökningar av forn­lämningar eller jilatser där forn­fynd påträffats, när undersökningen utförs av riksantikvarieämbetet el­ler av någon annan efter medgivan­de av länsstyrelsen eller

2.

om länsslyrelsen i annat fall har lämnat lillslånd atl medföra och använda melallsökare.

Ulan hinder av 18 ifår melall­sökare medföras och användas vid sådana undersökningar av fasta fornlämningar eller platser där fornfynd har påträffats som efter medgivande av länsstyrelsen utförs av någon annan än riksanlikvarie­ämbetei.

liinsslyrelsen får även i annat fall lämna tillstånd att medföra och använda melallsökare, om skäl därtdl föreligger.

21 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som av upp.sål eller oaklsamhel

1.

gömmer, skadar, ändrar, av­yttrar eller förvärvar föremål som enligt 4 § skall tillfalla eller hem-bjudas staten,

2.

inte anmäler fornfynd enligt 5§,

3.

bryler mol 6 §,

4.

bryler mol bestämmelserna i 10 § andra stycket eller

5.

bryter mot 18 eller 19 §.

Den som bryler mot 5 § har för­lorat ad räu på grund av fyndet.

Metalbökare som har använts vid brou enligt första stycket 5, skad förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt.

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms för fornminnes­brott den som av uppsåt eller oakl­samhel

1.    tillägnar sig eller eljest förvär­

var, gömmer,, skadar, ändrar eller

avyttrar föremål som enligt 4 §

skall lillfalla slaien eller hembju­

das //// staten eller

2.   olovligen rubbar, lar bort, grä­

ver ut, läcker över eller genom be­

byggelse, plantering eller på annal

säll ändrar eller skadar en fasl forn-

lämnii\g.

Om brou som avses i första styckel har begåtts iippsåiligen och är att anse som grovt döms för grovt fornminncsbrou tid fängebe i högst fyra år. Vid bedömande av om brot­tet är grovt skad särskill beaktas om gäridngsinannen har använt särskild utrustning eller annars visat särskild förslagenhei, om gärningen utförts vanemässigi, avsett fornfynd av stör­re värde eller omfattning eller med­fört en omfattande förstörebe av eU fornminne.

För försök eller förberedelse tdl grovt fornminnesbrott döms till an­svar enligt 23 kap. brottsbalken.

,  , , I

.7-    /       , / /

Prop. 1990/91:123

Nuvarande lydebe

Foreslagen lydelse

"

2/a§ '        Tdl böter eller fängelse i högst sex månader döms den som av upp­såt eller oaklsamhel

1.

inte anmäler fornfynd enligt 5§,

2.

inte gör anmälan enligt 10 § andra stycket eller

3.

bryler mol 18 §.

22 a §

Fornfynd som värd föremål för brott enligt detta kapitel, och som inie enligt 4 § första slyckel ändå skall lillfalla staten, skad förklaras förverkat, om del inle är uppenbart oskäligt. I slällel för fornfyndet kan dess värde förklaras förverkat. Även annal utbyte av ett sådant brott skad förklaras förverkat, om det in­te är uppenbart oskäligt.

Melallsökare som har använts vid brott enligt detta kapilel skad för­klaras förverkad, om det inle är uppenbart oskäligt. Annan utrust­ning som använts som hjälpmedel vid brou enligt detta kapitel eller dess värde får förklaras förverkat, om det är nödvändigt för att före­bygga brou eller del finns andra sär­skilda skäl lid del.

24 

§

Beslut av länsstyrelsen överklä-

Beslut av länsslyrelsen överkla­

gas hos kammarrätten när det gäl-

gas hos kammarrällen när del gäl­

ler

ler

1.

fastställelse av gränserna för

I. 

fastsiällelse av gränserna för ett fornlämningsomräde enligt 2 §,

ell fornlämningsområde enligt 2 §,

2.

särskilda ordningsföreskrifter

2. särskilda ordningsföreskrifter enligt 9 §,

enligt 9 §,

3.

fridlysning enligt 9 § eller

3. fridlysning enligt 9 § eller

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

Prop. 1990/91:123

4. tillstånd alt medföra och an­vända metallsökare enligt 20 § andra stycket.

Detsamma gäller i fråga om be­slut om sådana föreskrifter som av­ses i 19 § iredje stycket och som meddelas av annan myndighet än regeringen.

iieslut av riksantikvarieämbetet enligt 16 § överklagas hos kam­marrällen.

Beslul i övrigt enligt della kapi­tel av länsslyrelsen eller rik.santi-kvarieämbetel får överklagas hos regeringen, om inte annat följer av 25 §.

Kommunen får överklaga läns­slyrelsens beslul enligt 2 § andra stycket, 9 § första-tjärde styckena och 12 § andra slyckel.

4. tillstånd att medföra och an­vända melallsökare enligt 20 §.

Beslut av riksanlikvarieämbetei enligt 16 § överklagas hos kam­marrällen.

Beslut i övrigt enligt detta kapi­lel av länsstyrelsen eller riksanli-kvarieämbclct får överklagas hos regeringen, om inte annat följer av 25 §.

Kommunen får överklaga läns-slyrel.sens beslul enligt 2 § andra styckel, 9 § första-fjärde styckena och 12 § an«lra .stycket.

Denna lag träder i krafl den I juli 1991.

Utbildningsdepartementet

Prop. 1990/91:123

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars 1991

Närvarande: slalsrådel[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Lööv,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Görans.son

Proposition om fornminnesbrott m.m.

1 Inledning

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer (riksantikvarieäm­betet) har i en skrivelse till regeringen dagtecknad den 26 februari 1990 föreslagil vissa åtgärder föi atl slävja del tilllaganile anialcl plundringar av fornminnen. I skrivelsen föreslog riksantikvarieämbetet bl.a. alt straf­fen för brott mot beslämmelserna i 2 kap. lagen (1988:950) om kultur­minnen m.m. (kulturminneslagen) skulle skärpas och all förbudet mol användning av s.k. metallsökaie skulle utvidgas lill alt gälla hela landet.

Under riksmötet 1989/90 togs i flera motioner upp frågan om skärpta åtgärder mot |)lundring av fornminnen. Vid behandlingen i kulturut­skottet av dessa motioner tog utskottet del av riksantlkvaiicäiubeleis skrivelse. 1 sitt betänkande (KrU26) över motionerna anförde kullurut-skoitet bl.a.

"Utskottet ser i likhet med motionärerna och RAÄ med stor oro på den plundring av fornlämningar som starkt ökat under förra året och som möjliggörs genom att sofistikerade metallsökare kan använd.is för all lokalisera fynden. Plundringen utgör etl allvarligt hot mot delar av del svenska kulturarvet. Som RAÄ (riksantikvarieämbetet) påpekat ut­gör fornminnen en unik historisk kunskapsbank och ett osakkunnigt grävamle i fornlämningar och tillgrepp av fynd av ädelmclall innebär all materialets källvärde fördärvas för all framlid .samtidigt som fynden i sig kan ha ell synnerligen högt värde på marknaden. Kuliurulskoltet anser alt det är nödvändigt med snabba åtgärder för atl hindra eller i vart fall så långt möjligt begränsa utplundringen."

Utskollel föreslog riksdagen dels all omedelbart besluta om en av ut­skollel utarbetad ändring i kulturminneslagen som innebar atl förbudel alt använda melallsökare skulle ulvidgas från att ha gällt uteslutande

Gollands län till all gälla även Borgholms och Mörbylånga kommuner i    Prop. 1990/91:123

Kalmar län, dels att ge regeringen tillkänna all del lagstiftningsärende

som aktualiserats genom riksantikvaricämbetels skrivelse skulle bedrivas

med största skyndsamhet. Riksdagen biföll vad utskottet hemställt (rskr.

276). Förbudel all använda melallsökare även  inom Borgholms och

Mörbylånga kommuner i Kalmar län trädde i krafl den I juli 1990 (SFS

1990:428).

Riksantikvarieämbetets skrivelse har remissbehandlals. Till protokol­let i detta ärende bör som bilaga 1-2 fogas riksantikvarieämbetets skri­velse och remissammanställningen.

Lagrådet

Regeringen beslulade den 10 januari 1991 alt inhämla lagrådels yttrande över förslag lill lag om ändring av lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Förslaget bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 3.

Lagrådels yllrande, som avgavs den 15 januari 1991, bör fogas till protokollet som bilaga 4. Lagrådet har i allt väsentligt godtagit förslaget men föreslagil en viss omfördelning av texten mellan 19 och 20 §§.

I del förslag som jag nu lägger fram har jag beaktat vad lagrådet an­fört. Därutöver har jag gjort några redaktionella ändringar i lagtexten, däribland en i förtydligande syfte 121 a §.

I samband med alt jag behandlar de enskilda paragrafer som berörs av lagrådels yttrande lar jag upp lagrådets synpunkter.

2 Allmän motivering

2.1 Bakgrund

Fornlämningar och fornfynd behandlas i 2 kap. kulturminneslagen. Fasia fornlämningar är skyddade mol varje form av ingrepp som inle har medgivils av behörig myndighet (1 § jämförd med 6 §). Skyddet gäl­ler utan något särskilt beslut av någon myndighet. Den som t.ex. rubbar eller skadar en fornlämning kan straffas för della (21 §).

Fornfynd som påträffas i eller vid en fast fornlämning och som har samband med denna tillfaller staten (3 och 4 §§). Andra fornfynd tillfal­ler upphiiiaren. Upphitiaren har dock en hcmbudspliki om fornfyndet innehåller föremål som helt eller delvis beslår av guld, silver, koppar, brons eller annan legering med koppar eller om fornfynilet beslår av två eller flera föremål, sum kan antas ha blivit nedlagda tillsammans, s.k. depåfynd (4 §). Vidare är den som påträffar fornfynd som skall till­falla staten eller hembjudas till staten skyldig alt anmäla fornfyndet (5 §). Om anmälan inte görs kan upphitiaren straffas (21 §).

Arkeologiutredningen fick den 10 mars 1983 genom tilläggsdirektiv i    Prop. 1990/91:123 uppdrag att göra en översyn av vissa frågor om bruket av melalldeteklo-rer vid skalllelning. Utredningen överlämnade den 21 november 1983 delbetänkandei (Ds U 1983:3) Melallsökare - bruk och missbruk.

Arkeologiutredningens förslag resulterade i atl del i den dåvarande lagen (1942:350) om fornminnen infördes bestämmelser om metallsöka­re, dvs. apparater som kan användas för alt på elektronisk väg spåra me­tallföremål under markytan. Dessa bestämmelser innebar atl metallsöka­re inte fick medföras på fiista fornlämningar annal än vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten, atl melallsökare inte fick använ­das inom Gollands län samt all melallsökare inle heller fick användas inom område där fornfynd som skall hembjudas lill staten tidigare har påträffats.

Dessa bestämmelser fördes senare med endasl smärre ändringar, främsl av redaktionell natur, över lill kulturminneslagen.

Skälet lill all arkeologiutredningen stannade för all föreslå alt förbud all använda metallsökaie skulle gälla generellt endasl inom Gollands län var all del var där som |)roblemen fanns med plundring med hjälp av metallsökare. Från Gollands län förelåg uppgift om åtskilliga fall av missbruk, medan del från övriga delar av landet förelåg uppgift om en­dasl enstaka fall av missbruk.

Av riksantikvarieämbetets skrivelse framgår alt denna situation nu radikalt har förändrats. Under våren och hösten 1989 har upprepade plundringar av fornminnen ägt rum på Gotland och Öland. Plundring­ar har även anmälts från olika platser på fastlandet, t.ex. från Adelsö i Slockholms län. Plundringarna har varit mer omfattande än tidigare. De har även bedrivits systematiskt, med stor precision och, som det tycks, på basis av elt omfattande förarbete. De plundringar som nu har skett skiljer sig därigenom markant från tidigare överträdefser som mer haft karaktären av missriktad hobbyverksamhet.

Fyndplatser och fornlämningar, främsl boplatser, fornborgar och gravfält, har systematiskt genomgrävls vilket har medfört oreparabla ska­dor. Dessutom har grävningen skell på sådana ställen där det förmodas alt metallsökare har givit utslag. Tillgrepp av ädelmetallföiemål har skett och den omrörning av kulturlagren som detta har medfört har för­stört möjligheterna all dokumentera fyndom.sländigheterna och att ar­keologiskt tolka dessa.

2.2 Straffskärpning för vissa brott mot kulturminneslagen

Prop. 1990/91:123

Mitt forslag: Gärningar som innefattar olovliga ingrepp i forn­lämningar eller liltägnelse av eller annat utillålet förfarande med fornfynd sammanförs lill elt särskilt brott - fornminnes­brott. Straffskalan för sådant brott skall vara böter eller fängelse i högsl sex månader, förutsatt atl brottet inte är grovt. I fall då brottet är grovt skall straffet vara fängelse i högst fyra år. Be-siämmel.ser om straff för försök eller förberedelse till grovt forn­minnesbrott införs. Vidare skärps beslämmelserna om förver­kande.

Riksantikvarieämbetets forslag: Riksantikvarieämbetet har föreslagil all brott mol beslämmelserna i 2 kap. kulturminneslagen skall delas upp i tre svårighetsgrader och atl siraffmaximum skall vara fängelse i sex år. Riksantikvarieämbetet har vidare föreslagit all bestämmelserna om förverkande bör ulvidgas och avse även andra redskap än melallsö­kare som används vid brott mol kulturminneslagen.

Keniissiiistaiiserna: Alla instanser tillstyrker förslaget atl straffliestäm-melserna skall skärpas. Göta hovrätt anser att elt lämpligt straffmaxi­mum är fyra år. Rikspolisstyrel.sen föreslår all slraffbestämmel.serna för de allvarligare brotten tas in i brottsbalken, förslagsvis i kapitlet om ska­degörelse. Riksåklagaren har inget atl erinra mol atl gärningar enligt 2 kap. 21 § 

I.

och 3. kulturminneslagen (otillåtna förfaranden med forn­fynd och olovliga ingrepp i fornlämningar) indelas i tre svårighetsgrader men är tvek.sam till all indela övriga straffbelagda förfaranden i flera svårighetsgrader. Han anser vidare att straffskalan för grovt uppsålligl brott bör kunna sättas i överens.slämmelse med den för grov stöld. Bl.a. rik.såklagaren har ifrågasatt om inte också försök och förberedelse skall straffbeläggas. De flesla remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon erinran mol riksanlikvarieämbetets förslagom förverkande.

Skälen for mitt förslag: Riksantikvarieämbetet har i sin skrivelse ut­förligt redovisal omfattningen av den plundring som pågår av våra fasta fornlämningar. I skrivelsen har del framhållits hur allvarlig plundring­en är. Plundringen medför, förutom atl fornfynd förs bort, all kulturlag­ren rörs om och atl möjligheterna att dokumentera fyndomständigheter­na och arkeologiskt tolka dem förstörs eller allvarligt försvåras. Jag an­ser, i likhet med riksanlikvarieämbetei, all della utgör ell allvarligt hot mol vårl nationella kulturarv och all del är ulomordenlligl viktigl all dessa brott beivras på ell kraftfullt sätt.

Riksantikvarieämbetet har i sin skrivelse föreslagil atl slraffskärpning skall gälla alla typer av brolt mot beslämmelserna i 2 kap. kulturmin­neslagen. Jag anser inle all della är nödvändigt. En del av de gärningar

10

som omfatlas av straffbestämmelsen i 2 kap. 21 § kulturminneslagen är    Prop. 1990/91:123 mer bagalellarlade. Som exempel kan nämnas förseelser mol vissa an­mälningsplikter. Slraffskärpningen bör sättas in vid de gärningar som är verkligt allvarliga hot mot vårl kulturarv.

Vad som då träder i förgrunden är de olovliga ingreppen i fasta forn­lämningar och de fall då någon olovligen tillägnar sig fornfynd eller el­jest förfogar över sådana fynd på etl olillåtet säll. Del rör sig här ofta om förstörelse av värden som från arkeologisk synpunkt är oersättliga. Brot­ten har ofta ock.så elt starkt drag av vinningsbrotl. Mynt kan exemjielvis inbringa betydande bclop|) vid försäljning. Vidare kan dagens låga straff­satser fresta exempelvis ett företag att genomföra en exploatering utan alt ta hänsyn lill atl del fmns en fast fornlämning på platsen. Förelagets uträkning kan vara att del då inte behöver betala de arkeologiska kost­naderna och ev. förseningskostnader och alt de ansvariga i allmänhet in­te riskerar annal än ett bötesstraff Med hänsyn till de nu angivna om­ständigheterna bör del finnas möjlighet atl utdöma mycket kännbara på­följder för sådana gärningar.

Enligt min mening bör de gärningar som nu avses, dvs. olovliga in­grepp i fornlämningar och otillåtna förfoganden över fornfynd behand­las för sig.

Beträffande den närmare gärningsbeskrivningen för de brott som så­lunda ges en särskild reglering vill jag anföra följande.

Gärningsbeskrivningarna bör träffa fall då någon uppsåtligen eller av oaklsamhel

1.

tillägnar sig eller eljest förvärvar, gömmer, skadar, ändrar eller avyttrar föremål som enligt 2 kap. 4 § kulturminneslagen skall lillfalla staten eller hembjudas till staten eller

2.

olovligen rubbar, tar bort, gräver ul, täcker över eller genom be­byggelse, plantering eller på annal säll ändrar eller skadar en fornläm­ning.

De moment som tas upp under 1. ovan motsvarar vad som för närva­rande läcks av straffbestämmelsen i 2 kap. 21 § första stycket 

I. 

med till-lägg för lillägnelse. Beskrivningen under 2. svarar i sak mut vad som för närvarande läcks av 2 kap. 21 § första styckel 3. Liksom för närvarande bör slraffbarhet kunna inträda även vid oaklsamhel. De gärningar som här är ifråga bör få en särskild brotisbeleckning. Den kan lämpligen bli "fornminnesbroll". Straffskalan bör gå från böter till fängelse i högst sex månader.

I vissa fall framstår de gärningar som det här gäller som särskill all­varliga, l.ex. om det varit fråga om systematisk eller annars omfattande verksamhel. Jag anser därför atl en särskild slraffskala bör gälla för gro­va brott. Del medför också den fördelen att man direkt i lagen kan ange de rekvisit som bör leda till en strängare påföljd. Ansvar för grovt brott bör dock komma ifråga endasl för uppsåtliga gärningar. För grovt brott bör straffet vara fängelse med ett siraffmaximum på fyra år. Det grova brottet bör benämnas "grovt fornminnesbrott".

11

Vid bedömandet om elt fornminnesbrott är grovt bör särskilt beaktas Prop. 1990/91:123 om gärningsmannen har visat särskild förslagenhet, om gärningen har utförts vanemässigi, om den avser fornfynd av slörre värde eller omfatt­ning eller medför en omfattande förstörelse av etl fornminne. Elt exem­pel på särskild förslagenhei är alt gärningsmannen har kartlagt områden från fornfyndssynpunkl. Den omständigheten all någon använder en mer avancerad metallsökaie för atl komma ål exempelvis mynt eller smycken av ädelmclall bör enligt min mening som regel också medföra alt gärningen bedöms som grov. Lagrådet har förordat att della kommer lill tydligare uttryck i lagtexten genom atl del direkt anges atl det vid be­dömande om brottet är grovt särskilt beaktas om gärningsmannen an-väni särskild utrustning. Jag ansluler mig lill lagrådets uppfaltning. En annan omständighet som bör föranleda atl brottet beaktas som grovt är om giirningsmannen har visat .särskild förslagenhet.

När man tar ställning lill om ell fornfynd har slörre värde bör inle bara dess ekonomiska värde vara avgörande utan också hur pass sällsynt det är eller andra omständigheter .som gör det värdefullt ur antikvarisk synvinkel.

Jag föreslår också atl försök och förberedelse lill grovt fornminnes­brott skall straffbeläggas. Genom att straffbelägga även för.sök och förbe­redelse till grovt brolt kan ingripande ske på etl lidigare siadium, ledan innan gärningsmannen har hunnit åsamka forniämningcn någon skada.

Jag vill i detta sammanhang också erinra om all den som medverkat till fornminnesbrott kan straffas enligt reglerna om medverkan i brotts­balken.

Riksanlikvarieämbetei har vidare föreslagit all bestämmelserna om förveikandc bör ulvidgas och avse även andra redskap än melallsökare som används vid brolt mot kulturminneslagen.

Jag delar riksantikvarieämbetets åsikt att förverkandereglerna bör ul­vidgas. Slraffskärpningen skulle bli tämligen verkningslös om inte de redskap och framför allt de fynd som lagils vid plundring av en forn­lämning skulle kunna tas om hand. De fornfynd som det gäller här är fornfynd av det slag som tillfaller staten (fornfynd som hiiials i eller vid fasl fornlämning och som har samband med denna) eller sådana som skall hembjudas till stålen (föremål som har hittats på något annal slälle och som l.ex. beslår hell eller delvis av guld, silver, koppar, brons eller annan legering av koppar). I de fall alt fornfyndet enligt beslämmelser­na i 4 § skall tillfalla staten kan etl förverkande inte bli aktuellt efter­som staten redan har rätt lill egendomen. I de fall där del rör sig om så­dana fornfynd som tillfaller upphitiaren men som skall hembjudas sta­ten enligt 4 § kan förverkande komma ifråga. Förverkandel innebär här all den som på ell brollsligt sätt förfogar över fornfyndet förlorar sin räll att få ersättning för inlösen från stålen och i stället får föremålet förver­kat. Har upphitiaren sålt föremålet skall även ulbylei av försäljningen kunna förverkas.

Redan i dag skall melallsökare som har använts vid brott förverkas om del inle är uppenbart oskäligt. Jag anser dock all möjligheterna lill

12

förverkande bör ulvidgas så alt även andra redskap som har använts som    Prop. 1990/91:123 hjälpmedel vid brolt mot lagen skall kunna förverkas. Det är enligi min mening en förutsättning för alt fornminnesbrotlen skall kunna motver­kas.

2.3 Förbud mot användning av metallsökare

Mitt förslag: Förbudel alt använda melallsökare skall ulvidgas till all omfalta hela landet. Undantagen från användningsförbu­det begränsas i förhållande till vad .som gäller i dag. Oenerelll undanlag medges bara för riksantikvarieämbetet saml för militär verksamhel och myndighelers verksamhet i övrigt för atl söka efter annal än fornfynd.

Liksom hitlills skall förbudet inte gälla sådana undersökningar av fornlämningar m.m. som görs med länsstyrelsens medgivan­de.

Länsstyrelsen skall vidare även i fortsättningen ha möjlighet atl ge särskilda tillstånd i andra fall.

Riksantikvarieämbetets förslag: Överensstämmer i stort sätt med mitl förslag. Riksanlikvarieämbelet har dock inle föreslagit atl de nuvarande undaniagen från användningsförbudel skall ändras.

Remissinstanserna: Alla instanser ulom Göta hovrätt och rikspolis­styrelsen tillstyrker förslaget att utvidga användningsförbudel. Hovrätten anser inte atl det finns skäl alt ulvidga användningsförbudel för melall­sökare lill all gälla hela landel. Förbudet bör gälla endast där det finns ett akut hot. Rikspolisstyrelsen anser alt frågan om ett generellt förbud bör övervägas närmare. Bl.a. riksåklagaren ifrågasätter om inte även in­nehav av melallsökare bör förbjudas.

Skälen tör mitt förslag: I dag får metallsökaie inte medföras på fasla fornlämningar annal än vid färd på sådan väg som är upplåten för all­mänheten (18 §). Metallsökare får vidare inte användas inom Gotlands län eller inom Borgholms och Mörbylånga kommuner i Kalmar län el­ler inom område där fornfynd av det slag som skall hembjudas lill sta­ten har pålräffats (19 §). Vissa undanlag finns dock, metallsökare får så­lunda användas i militär verksamhet och för all yrkesmässigt söka efter annat än fornfynd. Metallsökare får vidare medföras och användas vid undersökningar av fornlämningar eller plat.ser där fornfynd tidigare har påträffats om undersökningen utförs av riksantikvarieämbetet eller av någon annan efter medgivande av länsstyrelsen. Vidare kan länsstyrel­sen i annal fall ge lillslånd lill all medföra och använda melallsökare (20 8).

I prop. 1984/85:128 s. 12 ff. diskuterade jag om ett förbud att medfö­ra metallsökare på plats där fornfynd tidigare påträffats skulle införas. Jag kom dock fram till alt detta skulle vara ell för stort ingripande. Ef-

13

lersom dessa platser inte finns utmärkta vare sig i naturen eller på den Prop. 1990/91:123 ekonomiska kartan och inte heller finns i offrciella regisler skulle det inte gå att efterleva ell sådant förbud. Elt gener'cllt förbud atl använda metallsökare inom Gotlands län infördes dock. Motiven för detta var (len särskilda fyndtätheten inom Gollands län och del akula hotel mol de över hela ön utspridda arkeologiska fyndplatserna. Vid denna tid­punkt fanns del bara enstaka rapporter om att metall.sökare hade an­vänts på andra håll i landel för all söka efter fornfynd.

Av riksanlikvarieämbelets skrivelse framgår alt det numera förekom­mer på flera håll i landet elt mer eller mindre planmässigt sökande efter fornfynd, främst i ft)rm av metallföremål. Metallsökarna har tekniskt förbältrals. Vissa är försedda med särskiljningsfunktion, dvs. ger utslag endasl för ädelmetaller. Med hänsyn till den allvarliga vändningen .som utvecklingen har tagit an.scr jag det nödvändigt att ulvidga användnings­förbudet för metall.sökare. Riksdagen har redan beslulal alt använd­ningsförbudet skall omfalta även Borgholms och Mörbylånga kommu­ner i Kalmar län. Del planmässiga sökandet efter fornfynd förekommer tiock även på anilra fornfyndläla platser. Mälardalen, Skåne, Västergöt­land och Östergötland är exempel på områden som är särskill fornfynd­täta. All avgränsa vissa områden av landet som .särskilt skyddsvärda med hänsyn till deras fornminnen är dock svårl alt göra. Det är också svårt att - ulifrån del hittills kända fynd- och fornlämningsmalcrialel - peka ul någol särskill område i landel som inte skulle vara begärligt för plundrare. På grund härav föreslår jag att användningsförbudel skall omfatta hela landet.

Lik.som för närvarande bör vissa generella undantag från använd­ningsförbudel kunna medges. Enligt min mening kan dock undantagen begränsas. De befintliga undaniagen gäller militär verksamhel och yr­kesmässig användning för alt söka efler annal än fornfynd. Del generella undanlagel för all yrkesverksamhet rimmar inte med riksdagens uttala­de önskan om effektiva åtgärder mol skalllelning. Undanlaget i den nu­varande omfattningen medger en tämligen vid användning av metall.sö­kare i markerna genom all all yrkesmässig användning, t.ex. för alla jord- och skogsbrukare, är tillåten. Jag föreslår att de generella undanta­gen framdeles får gälla enbart riksantikvarieämbetet samt för militär verksamhet och myndighelers verksamhel i övrigl. Varken militären el­ler civila myndigheter har dock räll alt med stöd av undantagen söka ef­ler fornfynd.

Elt speciellt undanlag både från användningsförbudel och från det existerande förbudet atl över huvud tagel medföra melallsökare på fasta fornlämningar bör givetvis - liksom för närvarande - finnas för under­sökningar av fornlämningar och plalser där fornfynd tidigare har påträf­fats som utförs av rik.sanlikvarieämbelet eller någon som fått medgivan­de av länsslyrelsen att göra .sådan undersökning.

Undantag från förbudet att medföra melallsökare bör även gälla för militär verk.samhel. Skälet lill detta undanlag är alt del fmns fasta forn­lämningar inom militära skjutfält och del måsle självfallet finnas möjlig-

14

hel atl använda metallsökare över hela skjulfället för att leta efter blind-    Prop. 1990/91:123 gångare eller dyl. Detta innebär inte alt del skulle vara hell frill all an­vända metallsökare i militär verksamhet. Undantaget gäller endasl i den mån användningen är motiverad av verksamhetens arl.

Liinsstyrelsen kan för närvarande lämna tillstånd till att medföra och använda metallsökare även i andra fall. Denna dispensmöjlighel anser jag skall kvarstå. Liinsstyrelsen bör dock vara iclalivi restriktiv med atl ge tillstånd både i fall där yrkesmässiga behov åberopas och i andra fall. Bedömningen bör grundas bl.a. på vilka arkeologiska intres.sen som fö­religger inom det område som tillstånd söks för. Ett exempel på fall där disj)ens från förbudel alt använda melallsökare kan bli aktuellt är mi-neralprospcktcring där melallsökare ibland är ett viktigt hjälpmedel. Del är dock vikligt alt dispens endasl meddelas när det av omsländighe­lerna framgår atl den sökande är en seriös prospcklör. l-iämsl gäller det­ta de yrkesmässiga prospektörerna, vilka är ganska få till antalet. Det gäller här de stora gruvbolagen eller prospcktcringsbolag som arbetar för deras räkning. Dispensen bör i sådana fall ges till föietagei, vars led­ning får bära ansvaret för hur de anställda agerar. Fn annan större grupp är de som deltar i den av samhället organiserade s.k. mincraljak-ten. Personer som tidigare har deltagit i mineraljaklen har då i allmän-hel skickat in mineralprover till organisatören av mineraljakten och finns därmed registrerade hos denne och får därmed anses vara seriösa prospcklörer. Del bör i de här fallen vara förhållandevis enkell för läns­slyrelsen alt göra prövningen om en dispens skall kunna utfärdas. Del bör också noteras atl mineraljakten för närvarande endasl arrangeras i Norrland och Bergslagen samt all uppgifterna om plundring av lorn-minnen med hjälp av melallsökare hittills har avsett andra dclai- av l;in-det. Andra fall där dispens från både förbudel all medföra och löibuilcl all använda metallsökaie kan bli aktuellt är för personer som önskar jö-ra begränsade undersökningar i samarbele med de arkeologiska orga­nen. Genom dispensmöjlighetcn kan länsstyrelsen vidare medge att en jordbrukare får använda melallsökare på sin mark, om del finns ett rim­ligt skäl lill en sådan användning.

Bl.a. riksåklagaren har ifrågasatt om inle innehav av metallsökare skall förbjudas. Jag har övervägt frågan men funnit att detta inte bör ske. Elt sådant förbud skulle medföra behov av ett inlö.scnförfarande och ett dispensförfarande för dem som i dag innehar sådana apparater. Jag anser all detta skulle medföra onödigt byråkratiskt krångel och framför allt koslnader som ännu inle framstår som påkallade.

All den legala användningen inskränks på de sätt som jag har föresla­gil innebär att hobbybruk av melallsökare inte längre blir tillåtel.

f)e reella möjligheterna för de rätlsvåidandc myndigheterna att ingri­pa mol den användning av melallsökare som innebär elt hot mot fasla fornlämningar och fornfynd skulle sålunda beskäras avsevärt om etl så allmänt bruk av metallsökare vore tillåtet. Med hänsyn lill behovet all värna de fasta fornlämningarna och fornfynden får intresset all använda metall.sökare för hobbybruk stå tillbaka.

15

2.4  Beslut om vem som skall utföra arkeologiska undersökningar m.m.

Prop. 1990/91:123

Mitt förslag: I kulturminneslagen införs en uttrycklig föreskrift om all det är länsstyrelsen som, i samband med alt den beslutar alt en särskild utredning, en arkeologisk förundersökning eller en särskild undersökning skall ulföras, också skall ulse den som skall utföra utredningen resp. undersökningen.

Skälen fSr mitt förslag: Frågan om vilken myndighet som skall beslu­ta vem som skall utföra en arkeologisk förundersökning har varit före­mål för regeringens prövning i några fall. Regeringen har härvid uttalat, alt det får an.ses åligga länsstyrelsen att besluta vem som skall utföra un­dersökningen. Skälet till detta är att det är länsslyrel.scn som beslutar om undersökningen och som har ansvar för all den blir utförd på etl sätt som är objektivt och vetenskapligt korrekt. För all länsstyrelsen skall kunna la ansvar för all ulredningen/undeisökningen blir rikligt ut­förd måsle det åligga den att avgöra vem som skall utföra utredning­en/undersökningen. Ell annat skäl till all länsslyrelsen skall ulse den som skall ulföra utredningen/undersökningen är alt utredning­en/undersökningen måste ulföras av en person eller institution som inte står i ett .sådant beroendeförhållande lill byggherren all utredning­ens/undersökningens objcktiviiel kan sältas ifråga. Jag anser all det finns skäl atl låta della förhållande framgå direkt av lagen och föreslår därför alt lagtexten skall ändras så alt det i 11 och 13 §§ stadgas att det är läns­slyrelsen som i sina beslul skall ange vem som skall utföra en särskild utredning, en arkeologisk förundersökning resp. en särskild undersök­ning.

3 Upprättat lagförslag

I enlighet med det anförda har inom ulbildningsdeparlemenlet upprät­tals förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kullurminnen m.m.

Lagförslaget har granskals av lagrådet.

16

4 Specialmotivering

Prop- i990/9i:i23

Lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

2 kap. Fornminnen 11 §

Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fast forn­lämning berörs av ett planerat arbetsföretag som innef>är att ett större markområde tas i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av ullmän väg, större enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörj­ning, större vattenföretag och mer omfattande byggande för bostads-, industri- eller handelsändamål.

Beslut om särskild utredning fattas av länsstyrelsen. Länsstyrelsen skall i beslutet ange vem som skall utföra utredningen.

13 

§

Som villkor för tillstånd enligt 12 § får länsstyrelsen ställa upp skäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen eller särskilda åtgärder fiir att bevara den. I beslutet om tillstånd skall såvitt möjligt anges den kostnad som åtgärderna t>cräknas medföra.

innan länsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att få etl tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma be­hovet av att ställa krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet om arkeologisk förundersökning eller särskild undersökning ange vem som skall utföra undersökningen.

Ändringarna i dessa paragrafer har behandlats i den allmänna moti­veringen avsnitt 2.4.

18 §

Apparat som kan användas för att på elektronisk väg spåra metallföre­mål under markytan (metallsökare) får inte användas om inte annat an­ges i 19 eller 20 §.

Metallsökare får inte heller medföras på fasta fornlämningar annat än vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten, om inte an­nat anges i 19 eller 20 §.

I första stycket ges först en definition av vad som är en melallsökare i denna lags mening. Denna definition är oförändrad sedan förbudet mol

17

2 Riksdagen 1990/91. 1 sand. Nr 123

metallsökare infördes. Vidare innefattar styckel elt generellt förbud mol    Prop. 1990/91:123 att använda metallsökare. Delta förbud är nyll såtillvida atl det nu har utvidgats till att gälla hela landet. Från della förbud finns det flera un­danlag vilka framgår av 19 och 20 §§.

1 andra styckel finns etl förbud all medföra melallsökare på fasla fornlämningar. Delta förbud är oförändrat. Undanlag kan göras även från della förbud, vilket framgår av 19 och 20 S§.

19 §

Förbudet i 18 § att medföra och använda metallsökare gäller inte riksah-tikvarieäml>etet.

Utan hinder av förbudet i 18 § får mctallsökare modlöras och använ­das i militär verksamhet fÖr att söka efter annat än fornfynd.

Vidare får utan hinder av vad som sägs i 18 § första stycket metallsö­kare användas i myndigheters verksamhet tor att söka efler annat än fornfynd.

I denna paragraf ges vissa generella undanlag från förbuden i 18 §. Den har utformats i enlighet med vad lagrådet har förordat.

I första stycket undantas riksanlikvarieämbelet från förbudel alt medföra och använda melallsökare. Detta är naturligt i och med all riksanlikvarieämbelet är den myndighet som har överinseendet över kulturminnesvården inom landel och har behov av atl kunna använda melallsökare dels vid undersökningar av fasla fornlämningar och plalser där fornfynd tidigare har påträffats, dels ock på andra plalser för all l.ex. undersöka ev. förekomsl av fornfynd.

Undantaget i andra slyckel avser rätt att medföra och använda metall­sökare i mililär verksamhel. I gällande bestämmelser finns del ell un­danlag från förbudet atl använda melallsökare avseende militär verk­samhel. Undanlagel har nu ändrals så all del även är lillålel all medföra melalLsökare på fasla fornlämningar. Om det l.ex. finns fasla fornläm­ningar inom mililära skjutfäll får metallsökare medföras och användas där. Användningsområdet begrän.sas genom all del i bestämmelsen sägs alt metallsökare får användas i militär verksamhel för all söka efter an­nat än fornfynd. Metall.sökare får alltså i sådan verksamhet användas för all söka efter t.ex. minor men inle för alt söka efler fornfynd.

Undanlagel i tredje slyckel avser myndigheters användning av melall­sökare för all söka efler annat än fornfynd. Undanlagel avser inte förbu­del all medföra melallsökare på fasla fornlämningar. Del förbudel gäller allt.så andra myndigheter än rik.sanlikvarieämbelet och sådana som inte faller under undanlaget för militär verksamhet i paragrafens andra stycke. Undanlaget i iredje stycket innebär en inskränkning i förhållan­de till vad som hittills har gällt då all yrkesmässig användning av metall­sökare har varit tillåten. Genom undanlagel kan alla myndigheter .som behöver använda metall.sökare göra det. Om del i något fall skulle vara så all en myndighel behöver använda en metall.sökare |)å en fast ft)rn-

18

lämning kan den söka tillstånd till detta hos länsstyrelsen, vilkel fram-    Prop. 1990/91:123 går av 20 §.

20 

§

Utan hinder av 18 § får mctallsökare medföras och användas vid sådana undersökningar av fasta fornlämningar eller platser där fornfynd har påträffats som efler medgivande av länsstyrelsen utförs av någon annan än riksantikvarieämbetet.

Länsstyrelsen får även i annat fall lämna tillstånd att medföra och an­vända metallsökare, om skäl därtill föreligger.

Denna paragraf motsvarar delvis vad som i dag stadgas i 20 § andra stycket. Paragrafen har med en redaktionell ändring, ulformals i enlig­hel med vad lagrådet har förordat.

A\ första Slyckel framgår alt om länsslyrelsen har gell någon lillslånd all utföra en undersökning av en fasl fornlämning eller en plals där fornfynd lidigare har pålräffats så har denne rätt all medföra och använ­da metallsökare vid undersökningen.

Av andra stycket framgår att länsslyrelsen, även i andra fall än som avses i förslå stycket, kan ge tillstånd till alt både medföra metallsökare på fa.sla fornlämningar och använda mctallsökare. Det bör påpekas atl länsstyrelsen kan begränsa sill tillstånd på olika säll, t.ex. till att gälla ba­ra användande av metallsökare inom etl visst område. Iet får anses ålig­ga länsslyrelsen att bedöma vilken typ av tillstånd som sökanden har be­hov av att få. Tillstånd får lämnas endast om skäl därtill föreligger. Här­av följer all en prövning alltid skall ske innan dispensen ges. Prövning­en kommer, som har framhållits i den allmänna motiveringen avsnitt 2.3, bli olika i olika delar av landet med hänsyn till hur slor fornfynd-tätheten är i området.

21 §

Till böter eller fiingelse i högst sex månader döms för fornminnesbrott den som av uppsåt eller oaktsamhet

1.

tillägnar sig eller eljest förvärvar, gömmer, skadar, ändrar eller avyttrar föremål som enligt 4 § skall tillfalla stålen eller hembjudas till staten eller

2.

olovligen rubbar, tar bort, gräver ut, täcker över eller genom be­byggelse, plantering eller på annat sätt ändrar eller skadar en fast forn­lämning.

Om brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är alt anse som grovt döms för grovt fornminnesbrott till fängelse i högst fyra år. Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskill beaktas om gär­ningsmannen har använt särskild utrustning eller annars visat särskild förslagenhet, om gärningen utförts vanemässigi, avsett fornfynd av större

19

värde eller omfattning eller medfört en omfattande förstörelse av ett    Prop. 1990/91:123 fornminne.

För försök eller förberedelse till grovt fornminnesbrott döms till an­svar enligt 23 kap. brottsbalken.

I denna paragraf har de allvarligare brotten mot beslämmelserna i 2 kap. kulturminneslagen förts samman. Paragrafen har utformats i enlig­het med vad lagrådet har förordat.

Första stycket punkiertia 1 och 2 avser gärningar som i allt väsentligt redan i dag är straffbelagda. Straffmaximum för normalbrott har inle ändrals ulan är böter eller fängelse i högsl sex månader. Brottet har dock fåll en egen benämning, fornminnesbrott. Till skillnad från i dag sägs det uttryckligen all även den som tillägnar sig etl fornfynd kan slraffas.

I förslå slyckel punkten 1 behandlas olovliga förfaranden med forn­fynd. De fornfynd som del gäller är sådana som skall lillfalla staten, dvs. som hittas i eller vid en fast fornlämning och som har samband med denna, eller sådana föremål som skall hembjudas till staten, dvs. föremål som hittas på andra ställen än vad som sagts ovan och som helt eller delvis beslår av guld, silver, koppar, brons eller annan legering med koppar eller fornfynd .som består av två eller flera föremål som kan an­tas ha blivit nedlagda tillsammans.

finligt denna punkl kan den som tillägnar sig fornfynd slraffas. Fråga uppkommer här om inlc den .som har tillägnat sig ett fornfynd också skulle kunna dömas för stöld. Defrnilionen av fornfynd (3 §) innebär dock bl.a. all del är fråga om ell föremål som när det hittas är utan äga­re. Även om fyndel skall tillfalla staten, kan del ifrågasättas om upphit­iaren gör sig skyldig till etl olovligt laganile när han för med sig fyndet från platsen. Om fyndet skall tillfalla u|)phittaren, om än med hem-bud.sskyldighel, synes det än svårare all göra gällande ett slöldansvar för upphitiaren.

Vidare kan en person som förvärvar etl fornfynd straffas, givelvis un­der förulsällning att han inle har gjort etl godlrosförvärv.

Om staten har avstått från inlösen eller i övrigt frånträtt sin rätl lill elt fornfynd bör varken den som avyttrar eller den som förvärvar ett så­danl föremål kunna straffas.

När del gäller slraffbeslämmelsen i första styckel punkten 2 kan fråga uppkomma om gärningsmannen skall dömas för skadegörelse i slällel. En sådan rubricering bör dock inle göras. Gärningen bör rubriceras en­bart som fornminnesbrott.

I andra stycket finns bestämmelser om grovt fornminnesbroll. Straff­skalan är fängelse i högsl fyra år. I stycket anges de kriterier .som särskilt skall beaktas vid bedömande av om brottet är grovt. Uppräkningen skall (lock inte anses vara uttömmande utan även andra fall skall kunna be­dömas som grova. Ä andra sidan kan del finnas fall då någon av de upp­räknade omständigheterna föreligger men gärningsmannen ändå på grund av mildrande omständigheter inte skall fällas för grovt brott. På

20

förslag av lagrådet har del direki angetts atl det vid bedömande av om Prop. 1990/91:123 brollel är grovt särskill skall beakias om gärningsmannen har använl särskild utrustning. Såsom framhållits i den allmänna motiveringen är användning av en mer avancerad metall.sökare vid plundring av forn­minnen exempel på användning av .sådan särskild utruslning som kan kvalificera brottet som grovl. Hat brollel utgjort ell led i l.ex. mera sys­tematiska undersökningar på platser som är kända för sin fyndtälhel så­som Golland kan detta föranleila atl brottet bedöms som grovt. Som ex­empel på särskild förslagenhet kan vidare nämnas atl personen ifråga har skaffat olika typer av litteratur som visar var fornfynd har hitlals el­ler har anskaffat speciell utrustning - annan än metall.sökare - som han behöver bara för att söka just fornfynd och inte behöver för sin yrkes­verksamhet i övrigt.

Beslämmelserna i iredje slyckel är hell nya. Genom dessa besiämmei­ser kan även försök lill och förberedelse lill brolt slraffas. Det gäller dock endasl försök och förberedelse till grova brott. Elt exempel på en sådan situation där någon kan dömas för förberedelse till grovt fornmin­nesbrott är alt någon påträffas med kartor med fornlämningar utmärkta, med lilleratur om olika fornlämningar eller med melallsökare och and­ra redskap och där del slår klart alt avsikten varit atl söka efter forn­fynd.

Etl typiskl exempel på försök till grovt fornminnesbroll är om någon går omkring på en fasl fornlämning med en metallsökare på ett sådant säll all han uppenbarligen söker efter fornfynd. Vis.serligen är det i och för sig straffbart redan att medföra metallsökare på en fast fornlämning men detta brolt konsumeras av det allvarligare brottet försök lill grovt fornminnesbroll.

21 a 

§

Till böter eller fängelse i högsl sex månader döms den som av uppsåt el­ler oaktsamhet

1.

inte anmäler fornfynd enligt 5 §,

2.

inte gör anmälan enligt 10 § andra stycket eller

3.

bryter mot 18 §.

I denna paragraf har de lindrigar-e brotten samlats. Del rör sig om underlåtenhet all i vi.ssa fall fullgöra anmälningsplikt och vissa brott som gäller användning eller medförande av metallsökare men där gär­ningen inle har medförl någon skada. Den som gjorl sig skyldig till ett fornminnesbroll skall, om gärningen innefattar brolt även mot 21 a §, inle samtidigt dömas lill ansvar enligi den paragrafen. Ansvaret för forn­minnesbrott får nämligen anses konsumera ansvaret för brott mot 21a§.

När del gäller beslämmelsen i punkl I, dvs. underlålenhel atl anmäla atl man har påträffat ett fornfynd, kan jämförelse göras med fyndförseel­se, 10 kap. 8 § brottsbalken. Fyndföiseelse kan dock inte bli aktuellt ef-

21

lersom fyndförseelse avser underlålenhel alt anmäla hillegods eller an- Prop. 1990/91:123 nans sak som man av misstag eller lillfällighel har fåll i sin besittning. I 9 § lagen (1938:121) om hittegods stadgas atl denna lag inte gäller forn­fynd. Vad avser "annans sak" förutsäller delta att del finns en ägare till saken vilkel del inle finns lill fornfynd. Sammanfatlningsvis gäller såle­des all den som inle anmäler all han har hittat ett fornfynd endast kan slraffas enligt kulturminneslagen.

Bestämmelsen i punkl 2 avser den som vid grävning påträffar en fasl fornlämning och omedelbart avbryter grävningen men inle anmäler till länsslyrelsen all en fasl fornlämning har pålräffats. Anmälan till län.ssty-rel.sen skall ske omedelbart. Del får i regel an.ses godtagbart om anmälan görs dagen efler del all forniämningcn påträffades.

Bestämmelsen i punkt 3 avser de fall all någon olovligen medför- eller använder melallsökare utan atl det rör sig om förberedelse eller försök lill fornminnesbroll och utan atl någon fornlämning kommer till skada.

22 a §

Fornfynd som har varit föremål fiir brott enligt detta kapitel, och som in­te enligt 4 § törsta stycket ändå skall tillfalla staten, skall förklaras för­verkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för fornfyndet kan dess värde förklaras fiirverkul. Även annat utbyte av ett sådant brott skall fiirklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.

Metallsökare som har använts vid brott enligt detta kapitel skall för­klaras förverkad, om del inte är uppenbart oskäligt. Aiuuin utrustning som använts som hjälpmedel vid brolt enligt detta kapitel ullcr dess vär­de får förklaras förverkat, om del är nödvändigt för att lörobygga brott eller del tinns andra särskilda skäl lill det.

Bestämmelsen i förslå stycket är ny. IVar stadgas alt fornfynd som inle skall lillfalla staten på grund av beslämmelsen i 4 § första stycket skall kunna förverkas. De fornfynd som tillfaller staten enligt 4 § första slyckel är fornfynd som påträffas i eller vid en fast fornlämning och har samband med denna. Om etl fornfynd påträffas någon annanstans kan det således förverkas om det är av sådan art alt del skall hembjudas sta­ten. Vilka dessa fornfynd är framgår av 4 § andra stycket. Som exempel kan anföras föremål hell eller delvis av guld, silver, koppar, brons eller annan legering med koppar.

Förutom att själva fornfyndet kan förverkas kan, om den som har tillägnat sig fornfyndet sålt det, även utbytet vid försäljningen förverkas.

Bestämmelsen om förverkande av fornfynd eller utbyte av fornmin­nesbroll är såtillvida fakultativ atl förverkande skall ske, om åtgärden inte framstår som uppenbart oskälig. Presumtionen är alltså alt förver­kande skall ske, om övriga förutsättningar är up|)fyllda, men åtgärden får underlåtas om del föreligger starka skäl som talar mol förverkande. Det är således endasl i undantagsfall som förverkande skall underlåtas.

22

Såsom framhållits i den allmänna motiveringen medför elt förver- Prop. 1990/91:123 kände på grund av brolt atl den räll till ersältning som upphitiaren hade haft, om han rätteligen hade anmält sill fynd lill sialen, faller bon. Be­slämmelsen i hittillsvarande 21 § andra slyckel om all den som försum­mar sin anmälningsskyldighet förlorar all rätt lill föremålet får därmed anses obehövlig och har tagils bort ur lagen.

Vem förverkande kan ske hos framgår av beslämmelserna i 36 kap. 5 § brottsbalken.

Finligt beslämmelsen i andra slyckel skall melallsökare som används vid brott förverkas. Motsvarande regel gäller i dag. Här införs även en möjlighet all förverka annan utruslning som använls vid brott mot be­slämmelserna i 2 kap.

24 

§

Beslut av länsstyrelsen överklagas hos kammarrätten när det gäller

1.

fasUitällcIse av gränserna för ett fornlämningsområde enligt 2 §,

2.

särskilda ordningsföreskrifter enligt 9 §,

3.

fridlysning enligt 9 § eller

4.    tillstånd att medföra och använda mctallsökare enligt 20 §.

Beslut av riksantikvarieämbetet enligt 16 § överklagas hos kammar­

rätten.

Beslul i övrigl enligt detta kapilel av länsstyrelsen eller riksanlikva­ rieämbetei får överklagas hos regeringen, om inlc annal följer av 25 S.

Kommunen får överklaga länsslyrelsens beslut enligt 2 § andra slyckel, 9 § första-tjärde styckena och 12 § andra styckel.

Paragrafen har ändrats bl.a. på del sättet att del tidigare andra styckel har utgått. Skälet till detta är atl förbudet alt använda metallsökare har utvidgats till att gälla hela landet.

5 Hemställan

Med hänvisning lill vad som jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen

att anta förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kul­turminnen m.m.

6 Beslut

Regeringen ansluler sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag som föredra­ganden har lagt fram.

23

Prop. 1990/91:123 Bilaga 1

RIKSANTIKVARIEÄMBETET och STATENS HISTORISKA MUSEER

Fornminnesavdelningen Allmänna enheten

Daium 1990-02-26 Ert datum

Beteckning Dnr 1237/90 Er beleckning

Utbildning.sdepartementet 103 33  STOCKHOLM

Förslag om skärpta slraffbeslämmelser m.m. för missbruk av melallsöka-

re på fornminnen__________________________________ 

Riksantikvarieämbetet och slatens historiska museer (RAÄ) får härmed uppmärksamma regeringen på elt omedelbart behov av ökade insatser för all förhindra brotl mol bestämmelserna lill skydd för fornlämningar och fornfynd.

InträfTade skallplundringar under 1989

Under våren och hösten 1989 har upprepade plundringar av fornmin­nen ägt rum på Golland och Öland. Enstaka incidenter har även an­mälts från olika platser på fastlandet. Plundringarna har haft en omfatt­ning som hitlills varit okänd i Sverige. De har uppenbarligen bedrivits systematiskt, med stor precision och med elt omfattande förarbete. De skiljer sig markant från tidigare överträdelser som mer haft karaktär av missriktad hobbyverksamhet.

Skadegörelsen nu består i alt fyndplatser och fornlämningar, främsl boplatser, fornborgar och gravfält systematiskt genomgrävts på sådana ställen där melallsökare måste förmodas ha givit utslag. Oreparabla ska­dor har härvid åstadkommits genom atl tillgreppen av ädelmelallföre-mål och omrörningen av kulturlager har förstört möjligheterna all do­kumentera fyndomständigheterna och atl arkeologiskt tolka dessa. En förteckning över misstänkta brott under år 1989 bifogas denna skrivelse.

Enligt nyligen gjorda iakttagelser på Hovgården i Adelsö socken har 1990 års plundringssäsong redan inletts.

Det slår ulom allt tvivel all plundringarna nu bedrivs i ett direkt kri­minellt syfte. Myckel pekar på alt del är fråga om professionella ligor som opererar från baser utanför landet. I samband med atl skadegörelse har konstaterats har engelskregistrerade bilar iakttagits under sådana omständigheter all de bör sättas i samband med plundringarna.

24

I England är bruket av metallsökare mycket utbrett. Man har beräknat    Prop. 1990/91:123 all ungefar 300 000 personer är anslutna till föreningar som verkar för    Bilaga 1 skalllelning. Det fmns två specialtidningar. The Searcher och The Trea-surehunter, som direkt vänder sig till denna grupp med informativa arkliklar om skalllelning och om omsättning av funna mynt och forn­fynd.

Efterundersökningar på de nu plundrade fyndplatserna har visat atl plundrarna haft tillgång lill sofistikerad utrustning med s.k. särskilj­ningsfunktion. Det vill säga en möjlighet att skilja mellan föremål av ädelmelall och järn. På gården Kattlunds i Grötlingbo socken på Gol­land upptäcktes mellan 400 och 500 plundringsgropar på en tidigare känd fyndplats för en myntskatt. Vid RAÄ:s efterundersökning av plal-sen visade sig 250 gropar vara helt tömda, i ytterligare ca 150 gropar på­träffades järnföremål, som förövarna uppenbarligen medvetet sorterat bort redan vid sökningen.

SHMM har under de senaste fyra åren löst in myntfynd från Golland till etl värde av ca 350 000 kr. (slulreglering av etl fynd pågår). Inlösen-beloppet har i samtliga fall motsvarat ca 10 % av marknadsvärdet. Vär­det på mynten beror främsl på tillgång, kvalité och efterfrågan. Priset på vikingaiida mynt växlar mellan ca 300 kr. för arabiska och 20 000 kr. för svenska. Enskilda mynt kan dock betinga mångdubbelt högre värde. 1 varje skattfynd ingår erfarenhetsmässigt alllid ett större antal värdefulla kvaliletsmynt.

Företagna eller planerade motåtgärder

För alt skydda fornminnena har företrädare för de antikvariska intresse­na både i Gotlands och Kalmar län under år 1989 lagt ner ell mycket omfattande arbete med att kartlägga och uppdaga denna brottsliga verk­samhet. Vidare har man informerat pressen och mobiliserat allmänhe­ten och hembygdsrörelsen i bevakningen. Polisens utredningsarbete har hittills leli lill all husrannsakningar genomförts i några fall och all vissa personer tagits i förhör. Åtal har dock ännu inte väckts mot någon.

Inför 1990 års fältarbelssäsong och del förvänlade återkommande hotel mol landels fornlämningar och fornfyndplalser har de antikvariska myndigheterna och museerna vidtagit och planerat en rad motåtgärder. RAÄ avser atl tillsammans med rikspolisstyrelsen (RPS) utarbeta all­männa råd avseende bl.a. erforderliga åtgärder vid misstanke om brotl, gärningsbeskrivning samt beskrivning av stöldgodsel. Ell program för ef­terundersökning av plundrade områden liksom för undersökningar i fö­rebyggande syfte av fyndplatser som bedöms särskilt värdefulla kommer att upprättas. Programmet kommer att omfalta såväl Öland som Gol­land. Särskild utbildning i della syfte kommer alt ordnas för arkeologer.

25

Vidare planeras en informalionsdag för polis- och åklagarmyndigheten Prop. 1990/91:123 med demonslralion av melallsökare och utställning av plundringsaltrak- Bilaga 1 liva fornfyndsiyper. Olika typer av informalionsinsaiser planeras på re­gional och cenlral nivå såsom skärmulslällningar, föredrag och affi­scher. Stålens historiska museum studerar förutsällningarna för en rik­tad informalions- och utbildningskampanj lill landels melallsökaiamatö-rer.

Gällande bestämmelser om melallsökare

Bestämmelser som reglerar användandet av metallsökare vid fornmin­nen finns i 2 kap. 18-20 §§ lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML). Dessa bestämmelser motsvarar bestämmelserna om metallsöka­re som infördes i fornminneslagen (FML) all gälla fr.o.m. den 1 juli 1985 (prop. 1984/85:128). Beslämmelserna är uttormade som etl gene­rellt förbud atl utan tillstånd använda eller medföra melallsökare på fasl fornlämning eller använda metallsökare inom område där s.k. hem-budspliktigl fornfynd påträffats. Länsslyrelsen får avgrän.sa sådan fynd­plats. Mctallsökare får inte användas inom Gotlands län. lör' yrkesmäs­sig och militär användning gäller beslämmelserna endasl i begrän.sad omfattning.

Gällande .slraftbesläinmelser

1 samband med de nya beslämmelserna i FML infördes även en ändring av straftbcslämmelserna. Ändringen innebär i sak alt en enhetlig straff­skala, böter eller fängelse högsl sex månader, skulle gälla för samtliga brott mot FML. Bestämmelser om särskild påföljd för grovt brott togs bon. Syftel var all komma ifrån gränsdragningen mellan normalbrolt och brott som är atl anse som grovt. I sak samnia bestämmelser överför­des den 1 januari 1989 lill 2 kap. 21 § KML, dock med det tillägget alt också oaktsamhet straffbelades.

I anslutning lill ikrafllrädandet av bestämmelserna om mctallsökare informerade RAÄ om de nya reglerna bl.a. genom en affischkampanj och en folder som distribuerades till försäljningsställen för melallsökare, lurislbyråer, gollandslrafiken m.m. RAÄ utgav även allmänna råd lill stöd för länsslyrelsens handläggning av ärendelypen (Underrättelse från RAÄ/SHMM 1985:1). De nya bestämmelserna synes ha haft en stor ge-nomslagskrafl. Mellan åren 1985 och 1988 inkom inie en enda rapporl om skadegörelse eller plundring. Myndigheterna överraskades därför av den myckel omfattande aktiviteten som inleddes under våren 1989.

Erfarenheterna av fjolårels insatser för att förhindra kriminell använd­ning av melallsökare har visat att den relalivt låga siraffsatsen kan för­svåra polisens ulredningsarbele samlidigt som ingripande ofta lågpriori-teras lill förmån för brotl där höga sliaff kan uldömas.

26

Analys av gällande slrafn>eslämmelser

Prop. 1990/91:123

Bilaga 1 Vad som inträffat ger anledning till ell försök alt närmare analysera straffbestämmelserna i 2 kap. 21 § KML.

Vid en sådan analys får man skilja mellan fyra huvudfall, beroende på om en skatlplundring sker på Gotland eller i övriga landet resp. på om den berör en fast fornlämning eller en plats där hembudsplikiigl fornfynd lidigare har påträffats. Del kan beträffande fyndplaiserna jiåpe-kas all den omständigheten atl elt fynd påträffas ofta är den första indi­kationen på atl platsen också upptas av en fast fornlämning. l.ex. en övergiven bo- eller arbetsplats. Fyndel kan alltså föranleda fltl platsens rättsliga karaklär ändras. 1 slraffrältsligt hänseende är del givelvis förhål­landena när gärningen företas som är avgörande. f>etla hindrar inte all en skatlplundring på en fyndplats ofta i prakliken också innefattar ska­degörelse på den fasta fornlämning som uppdagas i samband med gär­ningen.

Fall 1: plundring av fornlämning på Golland

En skallplundring som företas i en av Gollands fornlämningar  innefat­tar följande var och en för sig straffbelagda gärningar

-

medförande av metallsökare (möjligen konsumerat i näsla punkt)

-

användande av melallsökare

-

skadegörelse på fornlämningen

-

gömmande av fornfynd som skall lillfalla eller hembjudas sialen; i se­nare led ofta också avyttrande

-

underlålenhel att anmäla fornfynd (möjligen konsumerat i föregående punkt)

Fall 2:  plundring av fyndplats på Gotland

En skatlplundring på Golland på en fyndplats som inle samtidigl är en fasl fornlämning är en brottslig gärning i följande hänseenden

- användande av melallsökare

-  gömmande/avyttrande av hembudsplikiigl fornfynd/underlålenhet alt

anmäla dito

27

Fall 3: plundring av fornlämning, övriga landel

Prop. 1990/91:123

Bilaga 1 Utanför Gotland men på en fasl fornlämning gäller straffbestämmelsen följande överträdelser

-

medförande av metallsökare

-

skadegörelse på fornlämningen

-

gömmande/avyttrande av fornfynd/underlålenhel all anmäla fornfynd Fall 4: plundring av fyndplals, övriga landel

På en fyndplals utanför Golland är straffbelagt endast

- gömmande/avyttrande av hembudsplikiigl fornfynd/underlåtenhet alt

anmäla dito

Särskill om användningsförbudel för metallsökare

Man kan i anslutning lill fall 4 fråga sig varför inle användande av me­lallsökare upplagils som straffbelagt förfarande. Denna fråga fordrar en närmare kommentar.

Även om det enligt 2 kap. 19 § KML i princip är förbjudet att använ­da metallsökare på varje fyndplals där del tidigare har påträffats hem-budsplikliga fynd, får del anses som synnerligen tveksamt om straffan­svar kan göras effcklivt, såvida inle länsslyrelsen har fattat beslul om all avgränsa elt område runl fyndplatsen (prop. 1984/85:128 s. 16, där del antyds som en förutsättning all lagbestämmelserna komplelleras med verkställighetsföreskrifler för att de skall kunna tillämpas). RAÄ känner inte lill något fall där länsslyrelsen har fattat sådana avgränsningsbeslul. 1 praktiken lorde alliså melallsökare slraffrrit kunna användas överalll i landel, ulom på Golland och på fornlämningarna, där det ju är förbju­det redan all medföra melallsökare.

Om det har skett en skatlplundring av en fyndplats någon annanstans än på Gotland torde sålunda straffansvar normalt kunna komma i fråga endasl om det kan styrkas att hembudsplikiiga fornfynd påträffats och atl dessa undangömts resj). inle anmälts. Detta är förhållandet belräffan­de bl.a. de många fyndplatser som finns på Öland. Bevisning om gjorda fynd lär normalt endasl kunna säkras i omedelbar anslutning lill själva fyndlillfället, t.ex. genom vittnesiakliagelser eller genast gjord husrann­sakan.

Medförande och användande av melallsökare lorde vara lättare all be­visa än undangömmande m.m. av hembudsplikiiga ft)rnfynd. Som isole-

28

rade företeelser framstår däremot inle sådana handlingar som särskilt     Prop. 1990/91:123

klandervärda för det allmänna rättsmedvetandet. Det är ju först då forn-     Bilaga 1

fynd görs och hanteras illojalt som något verkligt straffvärt inträffar.

Medförandel och användandet kan emellertid anses som förbrott till

den huvudsakliga gärningen och kriminaliseringen ersätter försöks- och

förberedelsebrotten inom den allmänna straffrätten. I detta hänseende

får regleringen anses vara effektiv.

Frågan kan ställas om inle länsslyrelserna bör vara mer aktiva med alt avgränsa fyndplatsområden med användningsförbud. Emellertid måste värdet av sådana insatser anses som obetydligt. I prop. 1984/85:128 har uttalats (s. 16) all del Inle är realistiskt att kräva alt områdenas gränser markeras i terrängen. Administrativa och ekonomiska rcsur.scr för en sådan ulmärkning torde också saknas. Samtidigt ligger använilingsförbu-dets huvudsakliga nytta i atl del är känt för allmänheten var del gäller, så atl överträdelser kan uppdagas och rapporleras. Även om länsstyrel­sen ger full offenllighel ål sina avgränsningsbeslul när de meddelas, blir de inle effektiva med mindre än alt kunskapen om dem kan hållas le­vande hos dem som brukar färdas i markerna, l.ex. genom något slags ulmärkning. Någon svårighet för den som planerar en skattplundring är det däremot inte all la reda på vilka områden, som länsstyrelserna ge­nom sina avgränsningsbeslul bedömer som mest skyddsvärda med hän­syn till den potentiella förekomsten av forntida skatter. RAÄ ifrågasätter därför om den nuvarande utformningen av användingsförbudet i fråga om fyndplatser utanför Gotland är ändamålsenlig.

Slraffbeslämmelsen och straffvärdet

Några närmare ullalanden lill ledning för bedömningen av de olika i 2 kap. 21 § KML ingående gärningsmomenlens slraffvärde var för sig eller lillsammans finns inte i förarbetena. Det innebär givetvis inle alt dom­stolarna skulle avstå från all göra sedvanliga straffvärdebedömningar. Uppsåt lorde straffas strängare än oaklsamhel. En omfattande grävning i fornlämningen torde bedömas allvarligare än mindre ingrepp. Emeller­tid ger KML föga anledning lill överväganden av traditionell straffrälls-lig arl rörande l.ex. sådana centrala begrepp i slraffrällen som ska- " da/vinning. Slrafflaliluden medger inte heller atl kvalificerad brollslig-bet slraffas lika strängt som vid andra brottstyper där skada/vinning in­går i rekvisiten.

I ljuset av vad man konstaterar om de redan genomförda skatlplund-ringarnas omfattning och de sannolika motiven bakom dem ler det sig nalurligi all jämföra straffvärdet av dessa gärningar med andra förmö-genhetsbroll och särskill med slöldbrolt.

Det kan i och för sig diskuteras om inle redan gällande rätt medger ansvar för stöld när någon utan lov tillägnar sig etl föremål som tillhör

29

staten. Detta är ju fallet i fråga om fornfynd som påträffas på eller vid Prop. 1990/91:123 en fasl fornlämning och har samband med denna. Enligt andra rällsord- Bilaga 1 ningar, l.ex. den engelska, synes också obehöriga tillgrepp av fornfynd bedömas som stöld. Den svenska rättsordningen förefaller däremot inte medge all en skatlplundrare döms för della brott. Redan den omständig-heten all del finns ell specialstraffrällsligt stadgande får den effeklen att detta ges försteg i lagkonkurrenssitualionen. Dessutom möter teoretiska svårigheter med hänsyn lill alt fornfynd per definition är herrelösl gods, när del påträffas. Även om fyndel skall lillfalla staten, kan del ifrågasät­tas om upphitiaren gör sig skyldig lill ell olovligt tagande när han för med sig elt fynd från platsen. I lilleraturen synes förfarandet inle anses som olovligt i slöldmening (Jareborg, Brolien 

II, 

1978, s. 20 o 28).

Om fyndet är av den arten all del skall lillfalla upphiiiaren, låt vara med hembudsskyldighel, synes del än svårare atl göra gällande etl slöld­ansvar för denne. (Dock bör del av allmänna rättsgrundsatser följa atl den som hittar ett föremål med hjälp av förbjudna medel, l.ex. en me­lallsökare, inte kan göra gällande någon upphiltarrält till föremålet. Un­derlåter vederbörande att anmäla hembudsplikiigl fynd, förlorar han i vart fall därigenom rätlen till fyndel).

Om del sålunda inte förefaller möjligl alt åtala en skatlplundrare för slöldbrotl, lalar ändå slarka skäl för atl skallplundrarens gärning bör be­dömas efler samma straffvärdekriterier som tjuvens. Del som framförallt motiverar jämföreLsen är del lillägnelseuppsåt som skatlplundraren åda­galägger och de skador som han åstadkommer.

Också med det kvalificerade stöldbrottet (grov stöld) kan jämförelse göras på flera punkter. Användandet av hjälpmedel som melallsökare - i vissa fall olillålel redan i och för sig - är en sådan. En melallsökare med särskiljningsfunktion gör det mycket lätt att få lag på enbarl de ädelme-tallföremål som har elt stort marknadsvärde. Del lidsödande upplagan­det och bortsorterandel av järnföremål bortfaller.

Ett annal skäl för jämförelse är all de skador som plundringen inne­bär ofta har ell myckel högl förmögen helsmässigt värde. Om plundring­en sker på en fornlämning, drabbar denna skada i sin helhet staten. Sker den på en fyndplals, förlorar sialen inlösenrälten. Bortsett från atl staten inte säljer fornfynd, kan förmögenhelsskadan härav bestämmas som skillnaden mellan inlösenvärdet (112,5 % av metallvärdet efler vikl) och det akluella marknadsvärdet.

Av skadeverkningarna är del egentligen den immateriella förlusten som är den allvarligaste. Genom att fynden skiljs från den fornlämning eller miljö som de har samband med förstörs deras värde för forskning­en oftast på etl irreparabelt säll. Bl.a. kan del bli svårt att fastställa en så grundläggande sak som föremålels ålder. Även det omvända förhållan-

30

det, nämligen alt fornfyndet inte kan användas för alt dalera en forn-    Prop. 1990/91:123 lämning, är elt men för vetenskapen. I den immateriella skadan ligger    Bilaga 1 också atl vackra eller märkliga föremål inle kan ställas ul eller på annal sätt bli tillgängliga för den intresserade allmänheten.

Det bör påpekas atl även immateriell skada av detta slag får ekonomis­ka konsekvenser. För att säkerställa eventuella vetenskapliga restvärden måsle kostnadskrävande efterundersökningar göras inom ramen för re­dan knappa resurser.

Bakom plundringarna ligger också ofta ell slort mått av förslagenhet och planering. Man får förutsätta att gärningsmännen har en arkeolo­gisk utbildning och att de använder denna för alt tolka källmaterial, kartor och lerrängförhållanden till att lela fram jusl sådana fyndplalser där erfarenhetsmässigt guld- och silverföremål är att vänta.

Skallplundrarna utnytijar den omständigheten all fornlämningar och fyndplalser typiskt sett är svårskyddade. Del är en omöjlig uppgift att anordna bevakning ens på de för plundring sannolikt mest utsatta plat­serna. Della gäller särskill som melallsökartekniken gör plundrarna oberoende av dagsljus. I denna mening gör de sig skyldiga lill stor hän­synslöshet.

En jämförelse mellan skattplundringar och andra brolt behöver inte la sikte enbarl på stöldreglerna. Med tanke på atl förmögenhet.sskadan av pundringarna främsl drabbar staten kan man också jämföra med skatle-brollen. En annan jämförelse som gjorts är med brotten enligt jaktlagen.

Om sakomständigheierna vid skattplundring ofta får an.ses jämförbara med motsvarande rekvisit för andra förmögenhelsbroii, särskill stöld och grov stöld, får man konstatera atl slrafflaliluden i KML långt ifrån är jämförbar. Medan sex månaders fängelse är maximum enligt 2 kap. 21 § KML är straffet för grov stöld resp. grovl skattebedrägeri fängelse högsl sex år.

Reglerna om gemensamt straff för flera brotl torde vi.sserligen kunna medföra högre fängelsestraff än maximum för kumulerade skatlplund-ringar likaväl som för fiera samtidigt bedömda förmögenhelsbroii. Del framslår ändå .som en alllför slor diskrepans mellan strafflatiluderna för alt den straffrättsliga reaktionen mol systematisk och omfattande skatl­plundring skall kunna anses adekvat.

Behovet av slraffskärpning

Med tanke främsl på den slora och lättfångna vinning ,som står i utsikt för skallplundrarna, framslår nuvarande strafflalilud som .så gott som verkningslös som avhållande faktor. Det kan inle an.ses orealistiskt all

31

en melallsökaraklion under kort tid inom begränsade områden, kan ge    Prop. 1990/91:123

fynd värda en eller flera miljoner kronor på den inlernalionella antikvi-    Bilaga 1

letsmarknaden. Även om bevisning för en sådan gärning skulle kunna

säkras, vilkel med lanke på de ringa kontrollmöjlighelerna mer sällan

lär bli fallet, framslår den troliga påföljden av några månaders fängelse

inle som särskilt avskräckande, vare sig från individualpreventiv eller

allmänpreventiv synpunkt.

Nuvarande ordning får dessutom inkonsekventa följder. Tillgrepp av en större guld- eller silverskatt från en ägare, l.ex. etl museum, torde in­te kunna bedömas som annat än grov stöld. Om skallen däremot tas ule i markerna, skall den bedömas myckel mildare. Inget utrymme finns atl beakla de tillkommande, mycket slora immateriella skadeverkningar som tillgrepp och bortförande av fynd för med sig genom all del veten­skapliga värdet går förlorat. Skatten på museet kan skyddas med säker­hetsanordningar, medan inget motsvarande skydd kan åstadkommas ute i markerna.

RAÄ drar sålunda slutsatsen all en väsentlig straffskärpning är nöd­vändig som en av flera åtgärder för att motverka skallplundringarna.

Utformningen av en slraffskärpning

Som framgått av analysen ovan träffar 2 kap. 21 § KML tämligen olika beroende på var en gärning har begåtts och om melallsökare använls som hjälpmedel eller ej. Det vore i och för sig önskvärt med en striktare uppdelning av bestämmelsen efter de olika gärningsmomenlens indi­viduella straffvärde och deras förhållande till gärningsmannens uppsåt resp. oaktsamhet. Å andra sidan kan en sådan uppdelning av paragrafen leda lill nya oförulscdda komplikationer och till en stelhet i bedöm­ningsgrunderna. Gärningsmomenlen bör därför kunna behållas som de är. (Till frågan om ett vidgat användningsförbud - med följande vidgat straffansvar - återkommer RAÄ senare.)

En uppdelning av paragrafen bör i stället ta sikte på all ange olika slrafflalrluder för ringa, normalt resp. grovt brotl. Vad som skall kvalifi­cera brottet som grovt bör anges. Givelvis bör bestämmelsen inte ta sikte endasl på skatlplundringar, l.ex. obehöriga ingrepp i fornlämningar. En efter denna modell utformad paragraf kan ha följande lydelse.

21 §   Den som av uppsåt eller oaklsamhel

1.... (nuvarande lydelse) .... eller 19 §

döms för fornminnesbroll lill fängelse i högst Ivå år eller, om brottet är ringa, till böter.

32

Är brollel alt anse som grovl, skall för grovl fornminnesbroll dö-    Prop. 1990/91:123

mas lill fängelse, lägst två och högsl sex år. Vid bedömande av om    Bilaga 1

brottet är att anse som grovt skall särskilt beaktas om del avsett

fornfynd av belydande värde, varil ägnal atl medföra stor vinning

för gärningsmannen, inneburit synnerligen kännbar ekonomisk

eller annan skada, riktats mol särskill svårskyddade objekt eller

på annal säll varil av särskill farlig arl för kulturmiljön.

Den som ...(nuvarande lydelse) ... uppenbart oskäligt.

Utvidgning av användningsförbudel (or melallsökare

Den särskilda fyndlälheten på Golland och det akuta hotel mol de över hela ön utspridda arkeologiska fyndplatserna motiverade införandel år 1985 av del generella användningsförbudet på Golland (prop. 1984/85:128 s. 16).

Införandel av förbudel ledde - som framhållits ovan - till att den skall­lelning som förekom i alltmer ökad omfattning under slutet av 1970-och början på 80-lalel omgående upphörde. Huvudorsaken lill all för­budel så pass länge respekterades får tillskrivas den diskussion som före­gick dess införande och all allmänheten härigenom engagerades i frå­gan. För efterlevnaden fordras ju nämligen såväl atl förbudel står i över-ens.slämmelse med den allmänna rättsuppfallningen, som all allmänhe­ten är beredd all medverka med egna iakttagelser om misstänkta över­trädelser.

Erfarenheterna av 1985 års lagsliftning talar för all det vore effektivt all utvidga det geografiska området för det generella användningsförbu­del. Ell yllerligare skäl är atl användningsförbudel beträffande de indi­viduella fyndplatserna inle alls kan bedömas vara effektivt, av de orsa­ker som RAÄ har angell tidigare i skrivelsen.

Mol förslaget kan invändas alt förbudel ju inie kunnal förhindra de nu inträffade skallplundringarna på Golland. Visserligen är della sant, men den omständigheten atl vissa handlingar företas trots all de är oön­skade är inte elt skäl mol att förbjuda dem. En utvidgning av använd­ningsförbudet till klart angivna geografiska områden, inom vilka skatt-leiningen kan befaras vara överhängande, är en lättbegriplig och för all­mänheten inte betungande reform. Snarare lorde den ha allmänhetens stöd. Liksom hittills bör den mililära och yrkesmässiga användningen vara undaniagen.

Ell utvidgat användningsförbud bör i första hand gälla Öland med hänsyn lill den särskilda koncentrationen av fynd av ädelmetallföremål i delta landskap. Avgränsningen av jusl Öland är dessutom lika lält all motivera som beträffande Gotland.

33

3 Riksdagen 1990/91. I saml. Nr 123

Även i vissa andra delar av landel har gjorts fynd i sådan omfattning Prop. 1990/91:123 all ell användningsförbud för melallsökare framslår som nästan lika mo- Bilaga 1 liverat som i fråga om Gotland och Öland. Del gäller t.ex. Skåne, Väsier- och Östergötland saml Mälarlandskapen. Alt avgränsa vissa om­råden av landet som mer ägnade för etl användningsförbud för metallsö­kare än andra är dock en vansklig uppgift. Del är inte heller möjligl atl - ulifrån del hitlills kända fynd- och fornlämningsmalcrialel - peka ut något särskill område i landel som inte skulle vara begärligt för plund­rare.

Mot denna bakgrund och med tanke på atl ell använtlningsförbud som inte drabbar yrkesmässig och mililär användning ändå får anses som en relalivt måttlig inskränkning i de medborgerliga rättigheterna, vill RAÄ nu förorda atl användningsförbudel sträcks ut till alt omfatta hela lan­det.

Kon.slilulionella aspekter på föreskrifter av  länsstyrelsen

Ett förbud alt använda metallsökare är en sådan fråga som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen kräver reglering i lag. Frågan är inle av sådan art att riksdagen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen kan överlämna ål regeringen atl meddela föreskrifter. Hittills synes nämligen inte ha an­setts all delegalionsmöjligheten i det sistnämnda lagrummet punkt 4 av­seende bl.a. lagstiftningsfrågor för natur- och miljövård inkluderar kul-lurmiljövården.

Sålunda ansågs med hänvisning till regeringsformens bestämmelser grunderna för avgränsningen av metallsökarförbudet på fyndplalser be­höva meddelas genom lag (piop. 1984/85:128 s. 46). Till följd härav är länsstyrelsens beslut om den faktiska avgränsningen av varje fyndplats att belrakla som utfyllande verkställighelsförcskrifter enligt 8 kap. 13 § regeringsformen, låt vara att det är detta beslut som får den avgörande rättsverkan och atl beslulel får anses ha generell gillighet mot den obe­stämda krets personer som kan göra ans|)råk på att använda metallsöka­re på platsen i fråga.

Liknande konslilulionella frågor är knutna lill andra bestämmelser om skydd för fornlämningar och fyndplatser i KML, nämligen de i 2 kap. 9 § om särskilda föreskrifter och om ftiillysning. l)c uttalanden som gjorts i förarbetena om vad särskilda föreskrifter får innehålla lar närmast sikte på föreskrifternas verkan mot markägare (prop. 1942:8 s. 38, DsU 1987:9 s. 85, prop. 1987/88:104 s. 37, 105 o. 115 saml KrU 1987/88 s. 10). I fråga om föreskrifternas generella giltighet mol allmän­heten är upplysningarna mer knapphändiga. Ännu mer knapphändiga är uppgifterna om vad som får regleras med etl b idiysningsbcslut (s. 53 resp. 88 resp. 38 resj). K) f i angivna förarbeten).

34

Man kan jämföra med motsvarande ordning inom naturvården. 8 kap. Prop. 1990/91:123 7 och 11 §§ regeringsformen medger här delegation av rätten atl beslula Bilaga 1 föreskrifter med generell giltighet från riksdagen till regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Riksdagen har också i 10 och 19 §§ naturvårdslagen beslutat om sådan delegation i fråga om föreskrifter för vad allmänheten har all iaktta inom elt naturreservat eller natur­vårdsområde. Regeringen har därefter genom 10 § nalurvårdsförord-ningen bemyndigal länsstyrelsen atl efter samråd med slalens natur­vårdsverk meddela sådana föreskrifter.

Enligt den beskrivna ordningen på naturvårdens område får länssty­relsen alltså meddela för allmänhcien betungande föreskrifter om tillträ­de till naturreservat och naturvårdsområde. Länsstyrelsen får vidare in­gripa på annal sätt i allemansrätten, t.ex. genom all förbjuda växt- och bärplockning.

Motsvarande behov av all freda fornlämningar och fyndplatser från l.ex. slitage på grund av lilliräde eller från grävning eller annat letande efter yllerligare skallfynd uppkommer från lid till annan. Del kan också vara fråga om lillirädesförbud på grund av rasrisk eller liknande fara. Ell annal iirakliski exempel är ankringsförbud eller restriktioner för fisket vid skeppsvrak. For alt föreskrifter med detta innehåll skall få beslutas av länsslyrelsen fordras enligt 8 kap. 13 § regeringsformen alt föreskrifterna kan ses som verkställighetsföreskrifler till KML. Med tan­ke på vad som sägs i motiven till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 211) om atl verkställighelsförcskrifter inle får omfalta något som kan betrak­tas som ell (i lag) tidigare ej föreliggande ingrepp i enskilds per-.sonliga eller ekonomiska förhållanden och den myckel knapphändiga reglering­en i 2 kap. 9 § KML, förefaller det emellertid som om en sådan tolkning skulle kunna mötas av invändningar av konstitutionell art. En eventuell tveksamhet är olycklig särskilt med tanke på atl föreskrifterna får före­nas med vite och att en vitespåföljd ofta är nödvändig för att föreskrif­terna .skall respekteras.

Om länsstyrelsen överskrider sin kompetens vid meddelandet av verkställighelsförcskrifter, medför detta bl.a. atl föreskriften inle får till-lämpas (11 kap. 14 jj regeringsformen). Med hänsyn båile till behovet av klara skyddsregler för fornminnena och lill allmänhelcns 

intres.se

av alt inle utsättas för obehörigen beslutade och i vissa fall med vite sanktione­rade regler, bör en eventuell tveksamhet om hur långt län.sstyrelsen får ingripa i allmänhetens rätt med slöd av särskilda föreskrifter och fridlys­ning enligt 2 kap. 9 § KML undanröjas.

RAÄ hemställer om översyn av beslämmelserna i de beskrivna hänse­endena. En sådan översyn kan leda fram lill atl det i 2 kap. 9 § KML klarare anges vad som med verkan gentemot allmänheten får regleras

35

genom särskilda föreskrifter eller fridlysning. Länsstyrelsens beslul om Prop. 1990/91:123 all sådana föreskrifter skall gälla för visst område kan därefter anses som Bilaga 1 utfyllande verkstäHighetsföieskrifter. Alternativt kan översynen mynna ul i förslagom ändring i regeringsformen av innebörd att normgivnings-maklen belräffande kullurmiljöfrågor - liksom på natur- och miljö­vårdsområdet - får överlämnas lill regeringen eller myndighel som rege­ringen bestämmer.

Frågor om förverkande

Enligt 2 kap. 21 § tredje stycket KML skall en melallsökare som använls vid brott mol KML, dvs. som har medföris eller använts i strid med reg­lerna, förklaras förverkad, om det inle är uppenbart oskäligt. Frågan om förverkande av anilra brotlshjälpmedel än metall.sökare, l.ex. fordon el­ler redskap av olika slag, är däremol inte reglerail. Man kan här jämföra t.ex. med brottsbalkens mer omfattande reglering, som emellertid inle lorde vara generellt lilläm[>lig inom specialslrafftäiten. Även jaktlagen kan anföras i sammanhanget som exempel på en mer.vcrk.sam reglering.

RAÄ föreslår all förverkanilereglerna i KML ses över, så alt antingen en lösning väljs i anknyining lill brottsbalken, eller så att särskilda, mer omfattande förverkanderegler förs in i KML.

I sammanhanget bör också klaras ul innebörden av beslämmelsen i 2 kap. 21 § andra stycket KML. Enligt denna förlorar den som bryter mot anmälnings- eller hembudsskyldighelen avseende fornfynd all räll på grund av fyndel. Eftersom anmälnings- och hembudsskyldighelen åligger den som påträffar ett fynd torde det alltså vara upphrttarens rätl som upphör. Ursprungligen var regelns syfte atl utgöra en förverkande-påföljd och den var också.så formulerad (prop. 1942:8 s. 55). Den nu­varande lydelsen kan emellertid ge anledning lill tveksamhet i flera hän­seenden. Vad gäller l.ex. om upphitiaren överlåtit fyndel? Kan det för­verkas från förvärvaren och hur inverkar i så fall dennes goda tro? Bety­der utsläckandet av upphitlarens rätl alt staten inträder i dennes ställe? Sker detta i så fall direki på grund av lagens bestämmelser eller behövs ell konstitutivt beslut av domslol?

Inlösen av fornfynd

Del kan inle uteslutas atl den olovliga metallsökarverksamhelen kan ha elt samband med statens begränsade resurser för inlösen av hembuds­plikiiga fornfynd. RAÄ har lidigare väckt denna fråga och avser alt åler-komma lill den i sin anslagsframställning.

36

Sammanfattning av RAÄ» förslag

Prop. 1990/91:123

Bilaga 1 Med hänvisning lill ovan anföi'da föreslår RAÄ all regeringen framläg­ger förslag för riksdagen eller i övrigt vidtar åtgärder enligt följande.

1.

Straffet för överträdelse av 2 kap. 21 § KML bör skärpas väsentligt.

2.

Användningsförbudet för melallsökare bör utvidgas lill hela landel, eller i vart fall till Öland.

3.

Reglerna för förverkande bör skärpas.

4.

Länsstyrelsernas möjligheter alt meddela föreskrifter om skydd för fornlämningar och fyndplatser med verkan mot allmänhelen bör klar­läggas.

Fornminnen ulgör en unik hislorisk kunskapsbank. RAÄ har ovan anförl alt etl osakkunnigt grävande i fornlämningar och tillgrepp av fynd av ädelmelall innebär all materialets källvärde fördärvas för all framtid samtidigt som fynden i sig kan ha etl synnerligen högt värde på marknaden.

Utrednings- och spaningsarbetel har visat alt plundringarna otvetydigt bör ha ulförts av professionella ligor i syfte atl avyttra fornfynden på den illegala marknaden. Farhågorna för all plundringsaklionerna kom­mer atl fortsätta under 1990 har delvis redan besannats.

Förslagen under punkl 1 och 2 är därför synnerligen brådskande och bör genomföras så snart atl inte plundrarna ulan risk för allvarliga straffpåföljder kan fortsätta utarmningen av vårl kullurarv.

Beslul i detta ärende har fattals av undertecknad riksantikvarie efter fö­redragning av verksjuristen Thomas Adlercreulz och avdelning.sdireklör Christian Meschke. I den slutliga handläggningen har deltagit museichef Ulf Erik[REDACTED_EFTERNAMN], avdelningschef Gustaf Trotzig, saml avdelningstlirek-tör David Damell.

RIKSANTIKVARIEÄMBETET OCH STATENS HISTORISKA MUSE­ER

Margareta Björnstad Thomas Adlercreulz Christian Meschke

Bilaga: Förteckning över misstänkta brolt

37

4 Riksdagen 1990/91. I satid. Nr 123

Bilaga 1

Prop. 1990/91:123

Bilaga 1

Förteckning över platser som plundrats med melallsökare under 1989

Golland

Gravfält; Grausne, Stenkyrka sn. Plundrat vid fiera lillfällen under maj.

Gravfält; Sällings, Tofta sn. Plundral vid fiera lillfällen under maj.

Vendel- och vikingalida hamn och boplats; Stora Masrids, Västergarns sn, Paviken. Plundral under maj månad.

Järnåldershusgrund; Fjäle. Plundrad.

Vikingalida och medeltida bo|>lats och skallfyndplats; Uddvide (Kall-lunds), Grötlingbo sn. Plundrad under maj och oktober.

järnåtdersboplals och skaltfyndplats; Norrkvie/Suderkvie, Grötlingbo sn. Plundrad i oktober, ev. också under maj.

Järnäldersboptats och skattfyndplalser; Kauparve, Sanders, Jakobs, Grötlingbo sn. F"lera åkrar genomsökta under oktober ev. också under maj.

Järnåldcrsbuplals och skaltfyndplats; Arges och Ocksarve, Hemse sn. Genomsökt i oktober.

Skaltfyndplats, ev. boplats,; Norrgårdc, Björke sn.

Öland

Fornborg; Triberga borg, Slenåsa sn. Besiklning den 18 juli 1989 var­vid 25 uppskurna grästuvor iakttogs.

Fornborg; Ismanlorg, Glöminge sn. Slort anlal uppskurna torvor och några större gropar. Spåren tyder pä att melallsökare med särskiljnings­funktion använts.

Boplals; Ormöga, Bredsälra sn. Vid besiktningen iakttogs ett hundratal nedgrävningar, 0,05-2 m stora. Även åkern öster om vägen har genom­sökts av skattsökare liksom betesmarken norr om fornlämningen. Sena­re har 190 gropar registrerats.

38

Boplats; Björnhovda, Torslunda sn. Liknande skador som ovan, dock     Prop. 1990/91:123 något mindre omfattning kunde iakttas vid besiktning den 27 oktober.        Bilaga 1

Boplats: Övelorp, Algulsrums sn. Ingrepp av samma art och omfatt­ning som vid Ormögaboplatsen registrerades vid besiklning den 27 ok­tober.

Boplals; Spångebro, Löt sn. Här var åkern vid besiklningslillfällel markberedd och del var därför myckel svårt alt avgöra vad som var bandgrävl, då åkern var mycket stenbunden. f.Ut flertal försänkningar och upprivna torvor tolkas dock som åstadkomna genom handgrävning.

Kapellruin m.m.; Kapelludden, Bredsätra sn. Vid besiklning den 27 oktober iakttogs elt 2()-tal förtorkade torvor i det kuperade området sö­der om kapeltruinen samt enstaka lösa torvor i ängarna närmast kapel­let. Även invid den södra muren mellan kor och långhus i ruiner fanns spår av grävning.

Boplats; Skedsta, Bredsätra sn. Misstänkt verksamhel har rapporterats. Vid besiklningslillfällel den 27 oktober var åkern nyplöjd varför alla ev. spår var borta.

Oltenby kungsgård. Ås sn, Elt anlal väl igenlagda gropar kunde iakttas i parken väsier om mangårdsbyggnaden, I della område låg också mind­re vila stenar (fyndmarkeringar?) utlagda på den väl belade markytan.

Giavfäll; Mysinge, Rcsmo sn. Vi

Fornborg; Gråborg, Algulsrums sn. Vid besiklning den 19 november pålräffades ell 30-tal lö.sa torvor i borgens södra del.

Fyndplats för brakteatfynd; Bostrop, N Möckleby sn.

Slottsruin; Borgholm, Räpplinge sn. Vid besiklning den 16 november konstaterades skador vilka sätts i samband med användning av melallsö­kare strax söder om slottsruinen.

Uppland

Kungsgård, Hovgården, Adelsö sn, stort anlal plundringsgropar kon­staterades i februari 1990.

39

Remissammanställning över riksantikvarieämbetet och statens historiska museers skrivelse med förslag om skärpta straffbestämmelser m.m. för missbruk av metallsökare på fornminnen

Prop. 1990/91:123 Bilaga 2

Efter remiss av skrivelsen har yttrande kommit in från:

Göta Hovrätt

Rikspolisstyrelsen (RPS)

Riksåklagaren (RÅ)

Länsstyrelsen i Kalmar län

Länsstyrelsen i Skaraborgs län

RPS överlämnar yttranden från polismyndigheterna i Stockholm, Göteborg, Malmö, Visby och Kalmar.

RÅ överlämnar yttranden från överåklagarna vid regionåklagarmyn­digheterna i Slockholm, Linköping, Kalmar, Malmö, Vänersborg och Västerås samt från åklagarmyndigheterna i Visby och Kalmar åklagardi-strikl.

Polismyndigheten i Malmö har lämnat förslagen utan erinran.

Straffet för överträdelse av 2 kap. 21 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML) bör skärpas väsentligt

Göta Hovrätt tillstyrker förslaget om alt siraffmaximum för brotl mol kullurminneslagen höjs. Hovrätten anser atl elt lämpligt straffmaximum är fängelse i fyra år. Straffialituderna för normalbrolt och grovt brotl bör kunna utformas i enlighet med dem som gäller för skadegörelse. Straffet för skadegörelse är fängelse i högsl sex månader eller om brollel är grovt fängelse i högsl fyra år. Riksantikvarieämbetet har som etl kri­terium för grovt brott angell bl.a. "synnerligen kännbar ekonomisk eller annan skada". Hovrätten föreslår att denna lokulion utgår. Det förefal­ler oegentligl all i della sammanhang lala om all sialen drabbas av eko­nomisk skada. Kullurminneslagen tar ju inte sikte härpå ulan syftar till alt skydda oersättliga kulturella värden. Del kan vidare ifrågasättas om det Inle bör tillskapas en särskild ansvarsbestämmelse som avser överträ­delse av bestämmelserna om metallsökare.

Rikspolisstyrelsen anser att man bör överväga all la in bestämmelsen om fornminnesbroll i brottsbalken, förslagsvis i 12 kap. som behandlar skadegörelse.

1'olisinyndigheierna i Stockholm och Kalmar tillstyrker förslaget.

Polbmyndigheten i Göteborg lillslyrker atl straffet skärps men anser atl del inte kan anses förenligt med den allmänna rättsuppfallningen all

40

höja siraffmaximum från sex månader lill sex år. Polismyndigheten före-    Prop. 1990/91:123 slår i slällel alt normalbroltel skall kunna ge fängelse i högsl sex måna-     Bilaga 2 der, ringa broll böter och grovl brott fängelse i högsl sex år.

Polismyndigheten i Visby anser atl beslämmelserna bör kunna utfor­mas enligt RAÄ:s förslag, dock alt straffsatsen för grovl fornminnesbroll bör begränsas alt omfatta fängelse i högsl fyra år, varvid slrafflaliluden för grov skadegörelse (BrB 12:3) tjänat som norm.

Riksåklagaren har inget att erinra mol atl gärningar enligt 2 kap. 21 § 1 och 3 p indelas i tre svårighetsgrader. Han är tveksam lill all in­dela övriga straffbelagda förfaranden i 2 kap. 21 § i ftera svårighetsgra­der. Han avstyrker all oakisamma gärningar skulle vara slraffsanklione-rade även vid grova brou. Brottet bör anses som grovl om del visar sig att gärningen utförts vanemässigi, i större omfattning eller om gärnings­mannen visat särskild förslagenhet. Del bör även ulredas om inle också försök och förberedelse lill fornminnesbroll kan göras straffbara för vis­sa gärningsformer. Möjligen kan det ifrågasättas om inle slraffskalorna skulle kunna höjas vad avser lindrigare brott mol KML, exempelvis etl års fängelse för dem som olovligen använder metallsökare. Del förtjänar all övervägas om inle straffialituderna kunde sällas i enlighet med de för stöldbrott gällande. Straffskalan för grovt uppsålligl brott synes kunna vara i överensstämmel.se med den för grov stöld.

Överåklagare vid regionåklagarmyndigheten i Stockholm anser alt del är angeläget all straffbestämmelserna skärps och att detta sker snabbt. Straffskalan för grovt brott bör vara densamma som för- grov stöld. Man bör även överväga straffansvar för försök och förberedelse i de fall där gärningarna inle är att anse som ringa.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Linköping anser all det är angeläget med en straffskärpning och att den föreslagna straffskärp­ningen är befogad. Paragrafens föreslagna utformning, med en klart strukturerad uppdelning av strafftaliludcr, unilcr lättar också vid bedöm­ning av brottels svårighetsgrad.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Kalmar och åklagar­myndigheten i Kalmar åklagardisirikl anser alt kännbara straff och möj­lighet all frihetsberöva mrssiänki i avvaktan på straffverkställighet samt atl utan ingående utredning beslagta tekniska hjälpmedel skulle innebä­ra en nödvändig effektivisering av kampen mol den aktuella typen av brolt. Ansvarsbestämmelserna i 2 kap. 21 § KML bör innefatta för upp­sålligl broll ?nligl 1 p fängelse i högst två år och i grova fall 6 mån - 6 år (kongurens med BrB 8 kap. 4 §). 5 p fängelse i högst elt år. Övriga broll böler eller fängelse i högsl 6 månader (även oaktsamhet straffbar).

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Malmö anser all en slraffskärpning i vissa avseenden är nöilvändig. 21 § bör dock bibehållas oförändrad och en ny 21a § införas för broll, som är alt anse som grovl, med påföljden fängelse i högst Ivå år.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Vänersborg tillstyrker förslaget om straffskärpning. Vidare föreslås alt försök och förberedelse till fornminnesbrott skall göras slraffbara.

41

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Västerås anser all del Prop. 1990/91:123 finns utrymme för en väsentlig slraffskärpning. Del finns inle heller nå- Bilaga 2 gol all erinra mot den föreslagna uppdelningen av fornminnesbrotlet i svårighetsgraderna ringa, normalt och grovl brott. En skärpning ulöver vad som gäller för stöld är otänkbar. Med hänsyn lill atl stölden i de all­ra flesla fall får an.ses som en mer klandervärd gärning då den riktat sig mol någon som på ell eller annal säll förvärvat någol bör straffskalan för fornminnesbrott lill och med ligga någol under straffskalan för stöld.

Åklagarmyndigheten i Visby åklagardisirikl anser atl RAÄ:s förslag om skärpta bestämmelser synes väl motiverade och sakliga. Om det av någol skäl inte anses alt del grova brollel skall jämföras med grov stöld kan jämförelse ske med grov skadegörelse (BrB 12:3) för vilkel stadgas fäng­else i högsl fyra år och där del stadgas att brottet skall anses som grovl om skadan drabbat sak av slor kulturell eller ekonomisk belydelse eller skadan eljest är synnerligen kännbar. Straff för försök bör övervägas.

Länsstyrelserna i Kalmar och i Skaraborgs län tillstyrker förslaget.

Användningsförbudet för metallsökare bör utvidgas till att gälla hela landet

Göta Hovrätt anser inle atl del finns skäl atl utvidga användningsförbu­det för melallsökare lill att gälla hela landel. Förbud mot all använda melallsökare bör gälla endasl där del finns elt akut hot. Den av riksanli­kvarieämbetei bifogade förteckningen över platser som plundrats med melallsökare under 1989 visar inle alt del finns ett behov av ett generellt förbud i andra delar av landel än på Öland och Golland. Möjligen kan del finnas skäl att införa ett sådanl förbud även inom vissa delar av Uppland och Västergötland där det finns en slor koncentration av fynd­platser.

Rikspolisstyrelsen anser all frågan om ett generellt förbud omfattande hela landet bör övervägas närmare.

Polismyndigheterna i Slockholm, Göleborg, Kalmar och Visby lillslyr­ker förslaget.

Riksåklagaren anser alt det finns skäl atl utsträcka användningsförbu­det till hela landet. Det kan också finnas skäl att, med hänsyn lill vad som nyligen inträffat i fråga om "plundringslåg", överväga om inte etl förbud mol innehav av melallsökare ulom i de redan undantagna fallen i 2 kap. 20 § vore ell mer effektivt medel atl hindra missbruk. I .sam­band därmed borde möjligheten all hindra införsel till Sverige av me­lallsökare också övervägas.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Slockholm anser alt förbud för användning av metallsökare bör införas för hela landel. Vida­re bör del övervägas om det är möjligt alt också förbjuda införande i ri­ket av metallsökare i vissa fall.

42

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Linköping anser att det    Prop. 1990/91:123 är mest ändamålsenligt med en utökning av förbudet mot användning    Bilaga 2 av metallsökare lill hela landet.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Malmö anser att om användningsförbudel för melallsökare skall ulvidgas lill hela landet mås­te della kombineras med en möjlighet för länsslyrelserna alt meddela tillstånd till användning även för annan än militär och yrkesmässig verksamhet.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Vänersborg tillstyrker förslaget.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Västerås anser att i stäl­let för att ulvidga användningsförbudel lill hela landet kan man lika gärna löpa linan ul och förbjuda innehav av melallsökare ulom i de re­dan undantagna fallen. Möjlighet alt med licens inneha melallsökare bör införas.

Åklagarmyndigheten i Visby åklagardisirikl användningsförbudel bör omfatta hela landel.

l.änsslyreberna i Kalmar och i Skaraborgs län tillstyrker förslaget.

Reglerna för förverkande bör skärpas

Rikspolisstyreben har ingen erinran mol alt förverkandereglerna i KML ses över med inriklning på en skärpning.

Polismyndigheterna i Slockholm, Kalmar och Vbby tillstyrker försla­get.

Riksåklagaren bilräder RAÄ's förslag att förverkandereglerna bör ses över.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Stockholm anser att förverkandebestämmelserna bör ulvidgas. Också bilar och andra red­skap än melallsökare som kommit lill användning vid brotten bör kun­na förverkas.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Linköping anser alt en översyn av förverkandereglerna är befogad.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Vänersborg stöder för­slaget om atl förverkandereglerna skärps och anser alt dessa skall utfor­mas efter mönster i 36 kap. 1 och 2 §§ saml 3 § I p. brottsbalken.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Västerås har ingen erinran mot förslaget.

Åklagarmyndigheten i Vbby åklagardisirikl anser atl förverkande bör kunna ske även av andra hjälpmedel, såsom forlskaffningsmedel.

Länsstyrelserna i Kalmar och i Skaraborgs län tillstyrker förslaget.

43

Länsstyrelsernas möjligheter att meddela

Pop. 1990/91:123

föreskrifter om skydd för fornlämningar och

'' 

fyndplatser med verkan mot allmänheten bör klarläggas

Länsstyrelsen i Kalmar län anser atl en översyn bör göras av bestämmel­serna om länsslyrelsens möjlighei lill utfyllande verkställighetsföreskrif­ler till KML.

Länsslyrelsen i Skaraborgs län anser atl det är av vikl atl en snar över­syn av gällande bestämmelser sker.

Allmänt

överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Slockholm anser alt gär­ningsformerna i 2 kap. 21 § 1 p. bör ändras så all också den som trans­porterar och förvarar föremål som enligt 4 § skall lillfalla eller hembju­das staten träffas av straffansvar.

Polismyndigheten i Visby och åklagarmyiuligheten i Visby åklagardi­sirikl anser atl en särskild broltsbenämning avseende olovlig hantering av fornfynd bör övervägas.

överåklagaren vid rcgionåklagarniyndighcien i Kalmar och åklagar­myndigheten i Kalmar åklagardisirikl anser att etl nytt brott, förslagsvis benämnt olaga hantering av fornfynd, bör införas. Innehav av fornfynd under omsländighcier vilka indicerar avsikt atl olovligen tillägna sig godset, straffbelägges. Straffsats - fängelse i högst två år eller i ringa fall böler.

Överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i Vänersborg anser all om det ur principiell synpunkt är möjligl atl i lagen inskriva en ständig rätl för staten all ålerkräva fornfynd oavsett om god tro föreligger eller inle så vore del önskvärt.

Länsslyrelsen i Kalmar län anser atl rikllinjer för samarbete med tull­myndighet samt ökade anslag för hembudsplikiiga fornfynd är insatser som bör prioriteras.

44

Lagrådsremissens lagförslag

Prop. 1990/91:123

Förslag till

" '

Lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen

m.m. deb att 2 kap. 11,13, 18-20, 21 och 24 §§ skall ha följande lydelse, deb att del i lagen skall införas två nya paragrafer, 21 a och 22 a §§,

av följande lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

2 kap. Fornminnen

11 § Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på om en fasl fornlämning berörs av ell planeral arbelsförelag som innebär alt ell stör­re markområde tas i anspråk, skall kostnaden för utredningen betalas av förelagaren. Som sådan exploatering räknas l.ex. anläggande av allmän väg, slörre enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörj­ning, slörre vallenförelag och mer omfattande byggande för bostads-, in­dustri- eller handelsändamål.

Beslul om särskild ulredning Beslut om särskild utredning

fallas av  länsslyrelsen.

fallas av    länsstyrelsen. Länsstyrel-

sen skall i beslulel ange vem som skall utföra utredningen.

13 §

Som villkor för tillstånd enligt 12 § får länsstyrelsen slälla upp skäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen eller särskilda åtgärder för all bevara den. I beslutet om lillslånd skall såvitl möjligt anges den kostnad som åtgärderna beräknas medföra.

Innan länsslyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om del behövs för att få ett lillfredssiällande underlag för prövningen eller för atl bedöma behovet av att slälla krav på särskild undersökning.

Länsstyrelsen skall i beslutet om arkeologisk förundersökning eller särskild undersökning ange vem som skall utföra undersökningen.

45

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Prop. 1990/91:123 Bilaga 3

18

Apparat som kan användas för att på elekironisk väg spåra melall-föremål under markytan (metall­sökare) fär inte medföras pä fasta fornlämningar annat än vid färd pä sådan väg som är upplåten för all­mänheten.

Apparat som kan användas för att på elektronisk väg spåra metall­föremål under markytan (melall­sökare) far inte användas i landet om inte annat anges i 19 eller 20 §.

Metalbökare får inte heller med­föras på fasta fornlämningar annat än vid färd pä sådan väg som är upplåten för allmänheten, om inte annat anges i 19 eller 20 §.

19 §'

Metalbökare får inte användas inom Gollands län eller inom Borg­holms och Mörbylånga kommuner i Kalmar län.

Metalbökare får inte heller an­vändas inom område där fornfynd av del slag som skad hembjudas en­ligt 4 § andra stycket tidigare har påträffats. Sådant område omfattar fyndplatsen och den omgivande mark där ytterligare fornfynd kan länkas förekomma med hänsyn tid det tidigare fyndets karaktär, fynd­platsens och den omgivande mar­kens utseende samt förekomsten av andra kända fyndplalser i närheten.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar fö­reskrifter om den närmare avgräns­ningen av sådant område som avses i andra stycket.

Utan hinder av vad som sägs i 18 § får metallsökare medföras och användas i miiitär verksamhet för alt söka efter annat än fornfynd.

Vidare får utan hinder av vad som sägs i 18 § första stycket me­talbökare användas i myndigheters verksamhet för att söka efler annat än fornfynd.

20 

§

Utan hinder av vad som sägs i 19 § får mctallsökare användas i mili­tär verksamhet och för an yrkes­mässigt söka efler annat än forn­fynd

I Senaste lydelse !'>.)(): 428.

46

Nuvarande lydebe

Utan hinder av vad som sägs i 18 och 19 §§ gäller att metalbökare får medföras och användas

1.

vid undersökningar av forn­lämningar eller plalser där forn­fynd påträffats, när undersökningen utförs av riksantikvarieämbetet eller av någon annan efter medgivande av länsstyrelsen eller

2.

um länsstyrelsen i annat fall har lämnat lillslånd alt medföra och använda metallsökare.

Föreslagen lydebe

Förbudet i 18 § att medföra och använda metalbökare gäller inte

1.

riksantikvarieämbetet,

2.

vid sådana undersökningar av fasla fornlämningar eller plalser där fornfynd har påträffats som ut­förs av någon annan än riksan­tikvarieämbetet efler medgivande av länsslyrelsen eller

3.

om länsstyrelsen i annal fall har lämnai lillslånd all medföra och använda metallsökare.

Tillstånd att medföra och använ­da melallsökare får meddelas endast om sakliga skäl föreligger.

Prop. 1990/91:123 Bilaga 3

21 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader döms den som av uppsåt eller oaklsamhel

1.

gömmer, skadar, ändrar, av­yttrar eller förvärvar föremål som enligt 4 § skall lillfalla eller hem­bjudas staten,

2.

inle anmäler fornfynd enligt 5§,

3.

bryter mot 6 §,

4.    bryter mot beslämmelserna i

10 § andra stycket eller

5.      bryter mot 18 eller 19 §.

Den som bryter mot 5 § har för­lorat all räu på grund av fyndet.

Metalbökare som har använls vid brott enligt första slyckel 5, skad förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt.

För fornminnesbrott döms lill bö­ler eller fängelse i högst sex måna­der den som av uppsåt eller oakl­samhel

1.   tillägnar sig eller eljest förvär­

var, gömmer, skadar, ändrar eller

avyttrar föremål som enligt 4 §

skall tillfalla staten eller hembju­

das tid staten eller

2.   olovligen rubbar, tar bort, grä­

ver ut, täcker över eller genom be-

byggcbe, plantering eller på annat

säll ändrar eller skadar en fornläm­

ning.

Om brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är alt anse som grovt döms för grovt fornminnesbrott lid fängelse i högsl fyra år. Vid bedömande av om brol­lel är grovt skad särskill beaktas om gärningsmannen har vbal särskild förslagenhet, om gärningen utförts vanemässigi, avsett fornfynd av slör­re värde eller omfattning eller med­fört en omfattande förstörelse av ett fornminne.

För försök eller förberedelse till grovt fornminnesbrott döms tdl an­svar enligi 23 kap. brottsbalken.

47

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

21     a §

Tid böler eller fängebe i högsl sex månader döms den soiti av upp­såt eller oaklsamhel

1.

inle anmäler fornfynd enligt 5§,

2.

inle gör sådan anmälan som avses i 10 § andra slyckel eller

3. bryler mol 18 §.

Tid ansvar enligt detma paragraf döms inte om ansvar för gärningen kan dömas ul enligt 21 §.

22     a §

Fontfynd som varil föremål för broll enligt detta kapitel, och som inie enligt 4 § första stycket ändå skad tillfalla staten, skad förklaras förverkat, om del inte är uppenbart oskäligt. I slällel för fornfyndci kan dess värde förklaras förverkat. Även annat utbyte av ett sådanl brott skad förklaras förverkat, om det in­le är uppenbart oskäligt.

Melallsökare som har använts vid brou enligt della kapitel skad för­klaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. Andra redskap som anväius som hjälpmedel vid brott enligt detta kapitel eller deras värde får förklaras förverkade, om del är nödvätuligi för all förebygga broll eller del finns andra särskilda skäl lid del.

24 

§

Beslut av länsstyrelsen överklä-

Beslul av länsslyrelsen överkla­

gas hos kammarrällen när det gäl-

gas hos kammarrätten när del gäl­

ler

ler

1.

fastställelse av gränserna för

1. fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde enligt 2 §,

ett fornlämningsområde enligt 2 §,

2.

särskilda ordningsföreskrifter

2. särskilda ordningsföreskrifter enligt 9 §,

enligt 9 §,

3.

fridlysning enligt 9 § eller

3. fridlysning enligt 9 § eller

Prop. 1990/91:123 Bilaga 3

48

Nuvarande lydelse

4. tillstånd att medföra och an­vända melallsökare enligt 20 § andra slyckel.

Delsamma gäller i fråga otn be­slut om sådatia föreskrifter som av­ses i 19 § tredje styckel och som meddelas av annan myndighel än regeringen.

Beslul av riksantikvarieämbetet enligi 16 § överklagas hos kam­marrällen.

Beslul i övrigl enligt detta kapi­tel av länsstyrelsen eller rik.sanli­kvarieämbelet får överklagas hos regeringen, om inle annal följer av 25 §.

Kommunen får överklaga läns­styrelsens beslul enligt 2 § andra stycket, 9 § första-fjärde styckena och 12 S andra stycket.

Föreslagen lydelse

4. tillstånd alt medföra och an­vända metallsökaie enligt 20 §.

Beslul av riksantikvarieämbetet enligt 16 § överklagas hos kam­marrätten.

Beslut i övrigt enligt detta kapi­tel av länsslyrelsen eller riksanti­kvarieämbetet får överklagas hos regeringen, om inle annal följer av 25 §,

Kommunen får överklaga läns­styrelsens beslul enligi 2 § andra slyckel, 9 § försia-fjärde styckena och 12 § andra slyckel.

Prop. 1990/91:123 Bilaga 3

Denna lag Iräder i krafl den I juli 1991.

49

Lagrådet

Prop. 1990/91:123

Bilaga 4 

Utdrag ur protokoll vid sammanträde den 1991-01-15

Närvarande: f.d. regeringsrådel Bengt O. Hamdahl, regeringsrådet Bertil Werner, juslilierådel Ulf Gad.

Enligi prolokoll vid regeringssammanlräde den 10 januari 1991 har re­geringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrå­dets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kul­lurminnen m.m.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Kerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

Finligt 19 § föreligger generell rätt all medföra och använda melallsö­kare i mililär verksamhel för atl söka efter annat än ft)rnfynd och gener­ell rätl atl använda metallsökare i myndighelers verksamhel för samma ändamål. Vidare har riksantikvarieämbetet enligt 20 § första slyckel 1. generell rält all medföra och använda melallsökare. Ytterligare möjlig­heter lill undanlag från förbudel i 18 § mot att medföra och använda metallsökare föreligger enligt 20 § första slyckel 2. och 3. I det i 2. an­givna fallel krävs dock alt fråga är om undersökning lill vilken länssly­relsen lämnai medgivande och i fallel under 3. atl länsslyrelsen, om skäl därlill föreligger, lämnar lillslånd alt medföra och använda metallsöka­re.

Lagrådet anser all bestämmelserna blir mera överskådliga om de ge­nerella undantagen från förbudet i 18 § förs samman i 19 § och de fall där undanlagel är beroende av beslul av länsstyrelsen las in i 20 § och förordar därför all dessa paragrafer får följande lydelse:

19 

§

Förbudet i 18 § atl medföra och använda melallsökare gäller inle riks­antikvarieämbetet.

Utan hinder av förbudel i 18 § får metallsökare medföras och använ­das i mililär verksamhel för all söka efler annal än fornfynd.

Vidare får utan hinder av vad som sägs i 18 § första slyckel melallsö­kare användas i myndighelers verksamhel för all söka efler annat än fornfynd.

20 

§

Ulan hinder av 18 § får metallsökare medföras och användas vid sådana undersökningar av fasta fornlämningar eller plalser där fornfynd har på-Iräffals som efler medgivande av länsslyrelsen utförs av någon annan än riksanlikvarieämbetei.

50

Länsstyrelsen får även i annal fall lämna lillslånd att använda och      Prop. 1990/91:123

medföra metallsökare, om skäl därlill föreligger.

Bilaga 4

21 §

Lagrådet anser att vad som anges i motiven som exempel på fall där gär­ningsmannen visat särskild förslagenhei och brottet därför är all anse som grovt kommer till tydligare uttryck om andra styckel andra me­ningen utformas på följande säll:

"Vid bedömande av om brotlel är grovl skall särskilt beaktas om gär­ningsmannen har använt särskild utrustning eller annars visat särskild förslagenhet, om gärningen utförts vanemässigi, avsett fornfynd av slörre värde eller omfattning eller medfört en omfattande förstörelse av etl fornminne."

51

Innehållsförteckning

Prop. 1990/91:123

Propositionen

1

Propositionens huvudsakliga innehåll

1

Propositionens lagförslag

2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 7 mars 1991

7

1

Inledning

7

2

Allmän motivering

8

2.1

Bakgrund

"

8

2.2

Straffskärpning för vissa broll mol kullur­minneslagen

10

2.3

Förbud mol användning av melallsökare

13

2.4

Beslul om vem som skall utföra arkeologiska undersökningar m.m.

16

3

Upprättat lagförslag

16

4

Specialmolivering

17

5

Hemställan

23

6

Beslul

23

Bilaga I

Riksanlikvarieämbelels skrivelse

24

Bilaga 2

Remissammanställning över riksantikvarieämbetet

och slalens historiska museers skrivelse med förslagom skärpla slraffbeslämmelser m.m. för

missbruk av melallsökare på fornminnen

40

Bilaga 3

Lagrådsremissens lagförslag

45

Bilaga 4

Lagrådels yttrande

50

52

gotab  98144, Stockholm 1991