Regeringens proposition

1997/98:97

Polisens register

Prop.

1997/98:97

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Harpsund den 12 mars 1998

Thage G[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till en polisdatalag, en lag om

belastningsregister och en lag om misstankeregister. Belastningsregistret

skall ersätta den registrering av påföljder etc. som för närvarande sker i

person- och belastningsregistret. Misstankeregistret skall innehålla

uppgifter om skäliga brottsmisstankar. Polisdatalagen skall ersätta

polisregisterlagen (1965:94) och innehålla de bestämmelser som, utöver

personuppgiftslagen, behövs för polisens verksamhet. Polisdatalagen

kommer bl.a. att innehålla bestämmelser om SÄPO-registret,

kriminalunderrättelseregister och DNA-register.

Propositionen innehåller vidare vissa följdändringar i förhållande till

den av regeringen föreslagna personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44

Personuppgiftslag).

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 6

2 Lagtext 7

2.1 Förslag till lag om belastningsregister 7

2.2 Förslag till lag om misstankeregister 12

2.3 Förslag till polisdatalag 15

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister 23

2.5 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291) 24

2.6 Förslag till ändring i lagen (1978:801) om internationellt

samarbete rörande kriminalvård i frihet 25

2.7 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 26

2.8 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620) 31

2.9 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713) 32

2.10 Förslag till lag om ändring i aktiekontolagen (1989:827) 33

2.11 Förslag till lag om ändring i arkivlagen (1990:782) 34

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder 35

2.13 Förslag till lag om ändring i insiderlagen (1990:1342) 36

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:876) om register

för betalningsföreläggande och handräckning 37

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:889) om den

officiella statistiken 38

2.16 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597) 39

2.17 Förslag till lag om ändring i postlagen (1993:1684) 40

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:459) om

arbetsförmedlingsregister 41

2.19 Förslag till lag om ändring i alkohollagen (1994:1738) 42

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:606) om vissa

personregister för officiell statistik 43

2.21 Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) 44

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1156) om

receptregister 47

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:158) om

röstlängdsregister 48

3 Ärendet och dess beredning 49

4 Registerlagstiftningen 50

4.1 Inledning 50

4.2 Kriminalregistret 51

4.3 Polisregister m.m. 52

4.3.1 Polisregisterlagstiftningen 52

4.3.2 Person- och belastningsregistret 52

4.3.3 Andra polisregister 53

4.3.4 Körkortsregistret 54

5 Utgångspunkter för regeringens förslag 55

5.1 Riktlinjepropositionen 55

5.2 En ny datalag personuppgiftslagen 55

5.3 Bestämmelser om sekretess och utlämnande av uppgifter 58

5.3.1 Förundersökningssekretessen 58

5.3.2 Registersekretessen 58

5.3.3 Utlämnande av uppgifter till den registrerade 59

5.4 Internationellt polissamarbete 59

5.4.1 Europarådets rekommendation om

användningen av personuppgifter inom

polissektorn 59

5.4.2 Europol 60

5.4.3 Schengen 61

5.5 Behovet av en reform 62

6 Sekretess 63

6.1 Ökade möjligheter till insyn i polisregister 63

6.2 Möjligheten att sekretessbelägga domskäl 67

6.3 Sekretessen tidsbegränsas 68

6.4 Förundersökningssekretessen 70

7 Ett belastningsregister och ett misstankeregister 72

8 Belastningsregistret 73

8.1 Belastningsregisterets ändamål 73

8.2 Belastningsregistrets innehåll 75

8.2.1 Registrering av påföljder 75

8.2.2 Registrering av åtalsunderlåtelse 77

8.2.3 Övriga uppgifter som skall registreras 78

8.2.4 Registrets närmare innehåll 81

8.3 Utlämnande av uppgifter 82

8.3.1 Utlämnande till myndigheter i Sverige 82

8.3.2 Utlämnande till den registrerade 84

8.3.3 Utlämnande till annan enskild 85

8.3.4 Utlämnade av uppgifter till utlandet 86

8.3.5 Utlämnande av uppgifter för statistik 87

8.3.6 Direktåtkomst 88

8.4 Gallring 89

8.5 Rättelse och sanktioner 90

9 Misstankeregister 91

9.1 Ändamål 91

9.2 Misstankeregistrets innehåll 92

9.3 Utlämnande av uppgifter 94

9.4 Gallring 95

9.5 Rättelse och sanktioner 96

10 Polisdatalagen 97

10.1 Tillämpningsområde 97

10.1.1 Polisdatalagen kompletterar

personuppgiftslagen 97

10.1.2 Begrepp som används 98

10.1.3 Polisverksamhet som lagen skall tillämpas

 på 98

10.2 Behandling av personuppgifter 99

10.3 Kvarstående brottsmisstankar 102

10.4 Uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas riktig-

 het i sak 104

10.5 Anmälan till tillsynsmyndigheten 105

10.6 Information och säkerhet vid behandling 107

10.7 Rättelse och sanktioner 108

10.8 Gallring 109

10.9 Register 110

10.9.1 Fingeravtrycks- och signalementsregister 110

10.9.2 Register för övervakning av personer 112

10.9.3 Andra register 113

10.10 Utlämnande av uppgifter 114

11 Kriminalunderrättelseregister m.m. 115

11.1 Kriminalunderrättelseverksamhet 115

11.2 Behovet av lagstiftning 115

11.3 Tullens rätt att föra register för underrättelseverk-

 samhet 116

11.4 Polisen får möjlighet till automatiserad behandling av

uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet 116

11.5 Underrättelseverksamhet definieras 118

11.6 Kravet på allvarlig brottslighet 119

11.7 Automatiserad behandling av personuppgifter i särskilda

undersökningar 120

11.7.1 Ändamålet med behandlingen 120

11.7.2 Förutsättningar för automatiserad behandling

 av personuppgifter 122

11.7.3 Beslut om att inleda automatiserad behandling

av personuppgifter 123

11.7.4 Vilka personuppgifter får behandlas? 124

11.8 Kriminalunderrättelseregister 126

11.8.1 Ändamålet med ett

kriminalunderrättelseregister 126

11.8.2 Registrering av personuppgifter i

kriminalunderrättelseregister 127

11.8.3 Den närmare regleringen av innehållet i

registren 128

11.8.4 Gallring av uppgifter 129

11.9 Behovet av insyn och kontroll 130

12 DNA-register 131

12.1 Utgångspunkter för regeringens förslag 131

12.1.1 DNA-analys inom ramen för straff-

 processen 131

12.2 Europarådets rekommendation 132

12.2.1 Behovet av en reform 132

12.3 Register med uppgifter om DNA-analyser inrättas 133

12.4 Registrens innehåll 135

12.4.1 DNA-registret 135

12.4.2 Spårregistrets innehåll och användning 140

12.5 Gallring av uppgifter 141

12.6 Provtagning och analys 142

12.6.1 DNA-analys av den som är misstänkt 142

12.6.2 DNA-analys av den som inte är misstänkt 145

12.6.3 Användning av prover som har lämnats för

medicinska ändamål 146

13 Behandling av personuppgifter i Säkerhetspolisens verksamhet 148

13.1 Säkerhetspolisens uppgifter 148

13.2 Polisdatalagen bör gälla även för SÄPO 148

13.2.1 Det nuvarande SÄPO-registret 150

13.2.2 SÄPO-registret lagregleras 151

13.3 Gallring 154

14 Ekonomiska konsekvenser 156

15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 157

16 Författningskommentar 158

16.1 Förslaget till lag om belastningsregister 158

16.2 Förslaget till lag om misstankeregister 165

16.3 Förslaget till polisdatalag 167

16.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet 178

16.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

 (1980:100) 178

16.6 Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) 181

16.7 Följdlagstiftning till personuppgiftslagen (1998:000) 182

Bilaga 1 Sammanfattning av Registerutredningens delbetänkande

(SOU 1996:35) 184

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna över delbetänkandet 194

Bilaga 3 Sammanfattning av Registerutredningens slutbetänkande

(SOU 1997:65) 195

Bilaga 4 Registerutredningens lagförslag 203

Bilaga 5 Förteckning över remissinstanserna över slutbetänkandet 234

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 235

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 262

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 1998 268

Rättsdatablad 269

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om belastningsregister,

2. lag om misstankeregister,

3. polisdatalag,

4. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister,

5. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291),

6. lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete

rörande kriminalvård i frihet,

7. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

8. lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620),

9. lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713),

10. lag om ändring i aktiekontolagen (1989:827),

11. lag om ändring i arkivlagen (1990:782),

12. lag om ändring i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder,

13. lag om ändring i insiderlagen (1990:1342),

14. lag om ändring i lagen (1991:876) om register för betalnings-

föreläggande och handräckning,

15. lag om ändring i lagen (1992:889) om den officiella statistiken,

16. lag om ändring i telelagen (1993:597),

17. lag om ändring i postlagen (1993:1684),

18. lag om ändring i lagen (1994:459) om arbetsförmedlingsregister,

19. lag om ändring i alkohollagen (1994:1738),

20. lag om ändring i lagen (1995:606) om vissa personregister för

officiell statistik,

21. lag om ändring i säkerhetsskyddslagen (1996:627),

22. lag om ändring i lagen (1996:1156) om receptregister och

23. lag om ändring i lagen (1997:158) om röstlängdsregister.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om belastningsregister

Härigenom föreskrivs följande.

Belastningsregister

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett belastningsregister. Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för

behandlingen av personuppgifter i registret.

Ändamål

2 § Belastningsregistret skall föras för att ge information om sådana

belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda

brott,

2. åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal samt för

utfärdande av strafföreläggande,

3. allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd och

4. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i

författning.

Registret får användas också för att till enskild lämna uppgifter som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

Domar eller beslut som har meddelats i Sverige

3 § Registret skall innehålla uppgifter om den som

1. genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av

ordningsbot har ålagts påföljd för brott,

2. har ålagts förvandlingsstraff för böter,

3. med tillämpning av 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från

påföljd,

4. på grund av åklagares beslut enligt 20 kap. 7 § rättegångsbalken, 9

eller 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare eller 46 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall inte har åtalats för brott,

5. skall utlämnas enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott eller

enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge eller

6. har meddelats besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöks-

förbud

Domar och beslut som har meddelats i utlandet

4 § Uppgifter om den som avses med en dom eller ett beslut som

meddelats i utlandet skall föras in i registret, om uppgiften motsvarar vad

som sägs i 3 § och

1. kommer från en myndighet i en stat som tillhör Interpol, från denna

organisation eller från Europol och avser en svensk medborgare eller

någon som har hemvist i Sverige eller

2. lämnas från en stat enligt en överenskommelse mellan Sverige och

den staten.

Uppgifter som skall föras in i registret

5 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka uppgifter

registret skall innehålla om den som skall registreras enligt 3 och 4 §§.

Rätt att få uppgifter från registret

Svenska myndigheter

6 § Personuppgifter ur belastningsregistret skall lämnas ut om det begärs

av

1. Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern eller Datainspektionen för

deras tillsynsverksamhet,

2. polis-, tull-, eller åklagarmyndighet eller allmän domstol för

verksamhet som avses i 2 § första stycket 1 3,

3. förvaltningsdomstol för prövning enligt 2 § första stycket 4 eller

4. myndighet i övrigt i den utsträckning regeringen för vissa slag av

ärenden föreskriver det eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det.

Regeringen får föreskriva att en myndighet som avses i första stycket

får ha direktåtkomst till registret.

7 § En myndighet som har rätt att få uppgifter ur registret skall i varje

särskilt fall noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta

del av uppgifter ur registret får göras endast om skälet till det uppväger

den olägenhet det innebär för den som berörs.

8 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Enskilda

9 § En enskild har rätt att på begäran skriftligen få ta del av samtliga

uppgifter ur registret om sig själv. Sådana uppgifter skall på begäran

lämnas ut utan avgift en gång per kalenderår.

En enskild som behöver ett registerutdrag om sig själv för att kunna ta

till vara sin rätt i ett främmande land eller få tillstånd att resa in, bosätta

sig eller arbeta där, har rätt att få ett utdrag vars innehåll är begränsat

enligt föreskrifter som regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddelar.

En begäran om uppgifter ur registret skall vara skriftlig och

undertecknad av den sökande själv.

10 § Om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande

eller beivrande av brott, har en enskild rätt att få uppgifter ur registret om

en annan enskild i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall

föreskriver det.

En enskild, som styrker att hans eller hennes rätt är beroende av

uppgifter ur registret om en annan enskild, har rätt att få ta del av dessa

uppgifter om regeringen medger att uppgifterna får lämnas ut.

Utländska myndigheter

11 § Uppgifter ur registret får lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

12 § Uppgifter ur registret skall lämnas till domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i Danmark, Finland, Island eller Norge om det begärs

för utredning i brottmål.

Uppgifter får på begäran även lämnas till domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till Interpol eller till denna

organisation om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall

kunna förebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott eller för ett

utlänningsärende.

13 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. att uppgifter får lämnas till domstol eller polis- eller åklagarmyndighet

i en annan stat än som sägs 11 §, om det behövs för utredning i ett

brottmål eller ett utlänningsärende,

2. att uppgifter om den som är medborgare i en främmande stat eller som

har hemvist där får lämnas till en myndighet även i annat fall än som

sägs i 11 eller 12 § och

3. att de uppgifter som får lämnas ut enligt 11 och 12 §§ skall begränsas.

14 § Uppgifter om den som avses med ett beslut om överflyttning skall

lämnas till den stat från eller till vilken överflyttning har skett

1. om verkställighet av annan påföljd än böter har förts hit från

Danmark, Finland, Island eller Norge eller till någon av dessa stater

härifrån,

2. i fråga om anteckning som gjorts rörande tillämpningen av 14 eller

21 § lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island

och Norge angående verkställighet av straff m.m. och

3. om verkställighet av påföljd har förts hit från en annan stat eller till

någon annan stat härifrån enligt lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen

(1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet.

Utlämnande myndighet

15 § En begäran om att uppgifter skall lämnas ut prövas av Rikspolis-

styrelsen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

dock meddela föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får pröva

frågan om att lämna ut uppgifter.

Gallring

16 § En uppgift i registret skall gallras

1. om en överrätt genom dom eller beslut frikänt den registrerade för den

åtalade gärningen,

2. om en domstol efter resning har meddelat dom eller beslut som avses i

1,

3. om dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot

har undanröjts,

4. om överrätt har upphävt ett beslut om förvandlingsstraff för böter,

5. om åklagares beslut att meddela åtalsunderlåtelse har återkallats,

6. om besöksförbud har upphävts eller

7. när den registrerade har avlidit.

17 § Utöver vad som följer av 16 § skall uppgifter om

1. fängelse- eller förvandlingsstraff för böter gallras tio år efter

frigivningen,

2. fängelsestraff som skall anses helt verkställt genom tidigare

frihetsberövande eller från vilket någon genom beslut om nåd helt har

befriats gallras tio år efter domen eller beslutet,

3. fängelsestraff som har fallit bort enligt 35 kap. 8 eller 9 § brottsbalken

eller förvandlingsstraff för böter som har fallit bort enligt 18 eller 21 §

bötesverkställighetslagen (1979:189) gallras fem år efter det att

straffet föll bort,

4. skyddstillsyn eller villkorlig dom gallras tio år efter domen eller

beslutet,

5. sluten ungdomsvård gallras tio år efter det att påföljden helt

verkställts,

6. överlämnande till vård inom socialtjänsten eller vård enligt lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall gallras tio år efter

domen eller beslutet,

7. överlämnande till rättspsykiatrisk vård gallras tio år efter

utskrivningen,

8. böter gallras fem år efter domen, beslutet eller godkännandet av

strafföreläggandet eller föreläggandet av ordningsbot,

9. att någon enligt 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från påföljd

gallras tio år efter domen eller beslutet,

10. åklagares beslut att inte åtala för brott gallras tio år efter beslutet,

11. beslut om besöksförbud gallras tio år efter beslutet och

12. beslut om utlämning för brott gallras tio år efter beslutet.

18 § Om det före utgången av den tid som anges i 17 § har gjorts en ny

anteckning enligt 3 eller 4 § beträffande samma person, skall ingen av

uppgifterna gallras så länge någon av dem skall finnas kvar i registret.

Detta skall dock inte gälla om den nya anteckningen avser penningböter.

En uppgift skall gallras senast tjugo år efter den dom eller det beslut

som föranledde att uppgiften fördes in i registret. I fråga om uppgift som

avses i 17 § 1 eller 7 gäller detta endast om de tidsfrister som anges där

har gått ut.

Skall en uppgift som avses i 3 eller 4 § gallras enligt denna paragraf,

skall även sådana uppgifter som har antecknats i anslutning till uppgiften

gallras, om inte regeringen föreskriver annat.

Tystnadsplikt

19 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja dessa uppgifter.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

20 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:000) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

________

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer, då lagen

(1963:197) om allmänt kriminalregister och lagen (1965:94) om

polisregister m.m. upphör att gälla.

2. Uppgifter i kriminal- och polisregister som förs enligt de upphävda

lagarna får stå kvar i högst tjugo år. Bestämmelserna i 7 och 10 §§

lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister skall fortfarande gälla

för dessa uppgifter.

3. 6 15 §§ samt 19 och 20 §§ i den nya lagen skall gälla även för

uppgifter i polis- och kriminalregister enligt punkt 2 samt för uppgifter

i körkortsregistrets belastningsdel.

2.2 Förslag till lag om misstankeregister

Härigenom föreskrivs följande.

Misstankeregister

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett register med uppgifter om dem som är skäligen misstänkta för brott

(misstankeregistret). Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för

behandlingen av personuppgifter i registret.

Ändamål

2 § Misstankeregistret skall föras för att underlätta tillgången till sådana

uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att samordna förundersökningar mot

en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott,

2. åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal och

3. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i

författning.

 Registret får användas också för att till enskild lämna uppgifter som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

3 § Registret skall innehålla uppgifter om den som har fyllt femton år och

som enligt förundersökningsledarens bedömning är skäligen misstänkt

för

1. brott mot brottsbalken,

2. annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet eller

3. sådant utomlands begånget brott som enligt svensk lag motsvarar brott

enligt 1 eller 2, under förutsättning att frågan om lagföring för brottet

skall avgöras i Sverige.

Registret skall även innehålla uppgifter om den mot vilken allmän

åklagare har inlett utredning i mål om förvandling av böter och om den

som har begärts utlämnad för brott.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att registreringen skall begränsas på visst sätt.

4 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om vilka uppgifter

registret skall innehålla om den som skall registreras enligt 3 §.

Rätt att få uppgifter ur registret

Svenska myndigheter

5 § Uppgifter ur misstankeregistret skall lämnas ut om det begärs av

1. polis-, tull-, eller åklagarmyndighet eller allmän domstol för

verksamhet som avses i 2 § första stycket 1 3,

2. myndighet i övrigt i den utsträckning regeringen för vissa slag av

ärenden föreskriver det eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det.

Regeringen får föreskriva att en myndighet som avses i första stycket

får ha direktåtkomst till registret.

Att uppgifter får lämnas ut i vissa andra fall framgår av 14 kap.

sekretesslagen (1980:100).

6 § En myndighet som har rätt att få uppgifter ur registret skall i varje

särskilt fall noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta

del av uppgifter får göras endast om skälet till det uppväger den

olägenhet det innebär för den som berörs.

7 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Enskilda

8 § Om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande

eller beivrande av brott, har en enskild rätt att få uppgifter ur registret om

en annan enskild i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall

föreskriver det.

En enskild, som styrker att hans eller hennes rätt är beroende av

uppgifter ur registret om en annan enskild, har rätt att få ta del av dessa

uppgifter om regeringen medger att uppgifterna får lämnas ut.

Utländska myndigheter

9 § Uppgifter ur registret får lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

10 § Uppgifter får på begäran lämnas till polis- eller åklagarmyndighet i

en stat som är ansluten till Interpol eller till denna organisation om det

behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna förebygga,

upptäcka, utreda eller beivra brott eller för ett utlänningsärende.

Uppgifter får vidare lämnas ut enligt vad som framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

11 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. att uppgifter får lämnas till en domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i en annan stat än som sägs 9 §, om det behövs för

utredning i ett brottmål eller ett utlänningsärende,

2. att uppgifter om den som är medborgare i en främmande stat eller

som har hemvist där får lämnas till en myndighet även i annat fall än som

sägs i 9 eller 10 § och

3. att de uppgifter som får lämnas ut enligt 9 och 10 §§ skall begränsas.

Utlämnande myndighet

12 § En begäran om att lämna ut uppgifter prövas av Rikspolisstyrelsen.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får dock meddela

föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får pröva om uppgifter

kan lämnas ut.

Gallring

13 § En uppgift i registret skall gallras

1. om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med

anledning av misstanken,

2. om åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts ned,

3. om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med

anledning av misstanken eller den misstänkte har godkänt

strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken eller

4. när en begäran om utlämning har avgjorts.

Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även

uppgifter om talan om förvandling av böter.

Tystnadsplikt

14 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja dessa uppgifter.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

15 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:000) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

_________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.3 Förslag till polisdatalag

Härigenom föreskrivs följande.

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:000) vid

behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 25 och

26 §§.

Lagen gäller inte för behandling av personuppgifter som företas med

stöd av lagen (1998:000) om belastningsregister eller lagen (1998:000)

om misstankeregister.

2 § Bestämmelserna i 10 36 §§ gäller endast automatiserad behandling

av uppgifter.

Definitioner

3 § I denna lag avses med

underrättelseverksamhet: polisverksamhet som består i att samla,

bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig

verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör

förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken,

kriminalunderrättelseverksamhet: annan underrättelseverksamhet än

den som bedrivs av Säkerhetspolisen,

allvarlig brottslig verksamhet: verksamhet som innefattar brott för

vilket är föreskrivet fängelse i två år eller däröver,

särskild undersökning: en undersökning i kriminalunderrättelse-

verksamhet som innebär insamling, bearbetning och analys av uppgifter i

syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda

åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott,

DNA-analys: varje förfarande som kan användas för analys av

deoxyribonukleinsyra.

De begrepp som i övrigt används i denna lag har samma betydelse som

i personuppgiftslagen (1998:000).

Personuppgiftsansvarig

4 § Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för behandling av

uppgifter som avses i 23, 25 och 29 §§.

Behandling av känsliga personuppgifter

5 § Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad

som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter,

religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa

eller sexuella läggning.

Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna

kompletteras med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är

oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen.

Utlämnande av uppgifter

6 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

7 § Uppgifter får lämnas ut till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter på begäran får

lämnas till polis- eller åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till

Interpol om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall

kunna förebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott.

Uppgifter får vidare lämnas ut enligt vad som framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

8 § Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter får lämnas ut

även i andra fall än som sägs i 6 och 7 §§.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:000) om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

BESTÄMMELSER OM AUTOMATISERAD BEHANDLING

Behandling av uppgifter om kvarstående misstankar

10 § Om en förundersökning mot en person har lagts ned på grund av

bristande bevisning får uppgifter om brottsmisstanken behandlas för

annat ändamål än arkivering endast under förutsättning att

1. den misstänkte enligt förundersökningsledarens bedömning fort-

farande är skäligen misstänkt för brottet och

2. uppgifterna behövs för att förundersökningen skall kunna tas upp på

nytt.

11 § Om åtal mot en person har lagts ned eller om denne genom

lagakraftvunnen dom har frikänts får uppgifter om brottsmisstanken

behandlas för annat ändamål än arkivering endast

1. om förundersökningen tas upp på nytt eller

2. för prövning av ett särskilt rättsmedel enligt 58 kap. rättegångsbalken.

12 § Bestämmelserna i 10 och 11 §§ gäller inte för Säkerhetspolisen.

Gallring

13 § Uppgifter som inte längre behövs för sitt ändamål skall gallras om

inte annat anges i denna lag. Detta gäller dock inte uppgifter i en

förundersökning.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska, statistiska och

vetenskapliga ändamål.

Kriminalunderrättelseverksamhet

14 § I kriminalunderrättelseverksamhet får personuppgifter behandlas

endast om

1. en särskild undersökning har inletts under ledning av

Rikspolisstyrelsen eller en polismyndighet och

2. det finns anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats eller

kan komma att utövas.

Uppgifter om en enskild person som det inte finns någon misstanke

mot skall förses med en upplysning om detta förhållande.

Personuppgifter får också behandlas i kriminalunderrättelseregister i

enlighet med 17 21 §§.

15 § Polismyndighetens eller Rikspolisstyrelsens beslut om behandling

av personuppgifter enligt 14 § skall innehålla uppgifter om ändamålet

med behandlingen och de villkor i övrigt som behövs för att förebygga

otillbörligt intrång i de registrerades personliga integritet.

Rikspolisstyrelsen skall föra en förteckning över samtliga beslut om

behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

16 § Uppgifter som behandlas enligt 14 § skall gallras senast ett år efter

det att beslutet om behandlingen av personuppgifter fattades. Om det är

av särskild betydelse för att den särskilda undersökningen skall kunna

avslutas får dock uppgifterna behandlas under längre tid.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska, statistiska och

vetenskapliga ändamål.

Kriminalunderrättelseregister

Ändamål

17 § Kriminalunderrättelseregister får föras endast för att

1. ge underlag för beslut om särskilda undersökningar avseende allvarlig

brottslig verksamhet eller

2. underlätta tillgången till allmänna uppgifter med anknytning till

underrättelseverksamhet.

18 § Kriminalunderrättelseregister får föras av Rikspolisstyrelsen eller av

en polismyndighet. Den myndighet som för registret är person-

uppgiftsansvarig för behandlingen av personuppgifter i registret.

Innehåll

19 § Ett kriminalunderrättelseregister får innehålla uppgifter som kan

hänföras till en enskild person endast om uppgifterna ger anledning att

anta att allvarlig brottslig verksamhet utövats eller kan komma att utövas

och den som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha

utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsliga verksamheten.

Uppgifter om transportmedel eller varor som kan antas ha samband

med allvarlig brottslig verksamhet eller om hjälpmedel som kan antas ha

använts i samband med sådan verksamhet får registreras, även om

uppgifterna kan hänföras till en enskild person som det inte finns någon

misstanke mot. Uppgifterna skall därvid förses med upplysning om att

det inte finns någon misstanke mot denne.

20 § Ett kriminalunderrättelseregister får endast innehålla

1. upplysningar om varifrån den registrerade uppgiften kommer och

om uppgiftslämnarens trovärdighet,

2. identifieringsuppgifter,

3. uppgifter om särskilda bestående fysiska kännetecken,

4. de omständigheter och händelser som ger anledning att anta att den

registrerade utövat eller kan komma att utöva allvarlig brottslig

verksamhet,

5. uppgifter om varor, brottshjälpmedel och transportmedel,

6. ärendenummer och

7. hänvisning till en särskild undersökning där uppgifter om den

registrerade behandlas och till register som förs av polis- eller

tullmyndighet i vilket uppgifter om den registrerade förekommer.

Gallring

21 § Uppgifterna i ett kriminalunderrättelseregister om en registrerad

person skall gallras senast tre år efter det att uppgifter om att denne

skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva allvarlig

brottslig verksamhet senast infördes. Om en särskild undersökning som

rör en registrerad person har inletts, får dock uppgifterna stå kvar till dess

att undersökningen har avslutats.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska,

statistiska och vetenskapliga ändamål.

Register med uppgifter om DNA-analyser i brottmål

Ändamål

22 § Uppgifter om resultat av DNA-analyser får behandlas endast för att

underlätta identifiering av personer i samband med utredning av brott.

Rikspolisstyrelsen får föra register (DNA-register och spårregister) i

enlighet med 23 27 §§ över de uppgifter som behandlas.

Sådana uppgifter som avses i första stycket får även behandlas i

förundersökningar och särskilda undersökningar.

DNA-register

23 § Ett DNA-register får innehålla uppgifter om resultatet av DNA-

analyser som har gjorts under utredning av ett brott och som avser

personer som har dömts för

1. ett sådant brott mot en persons liv eller hälsa, personliga integritet

eller säkerhet som avses i 3, 4, 6, 8, 12 eller 17 kap. brottsbalken, om

brottet kan leda till fängelse i mer än två år,

2. ett allmänfarligt brott som avses i 13 kap. brottsbalken, om brottet

kan leda till fängelse i mer än två år eller

3. försök, förberedelse, stämpling, anstiftan eller medhjälp till ett

sådant brott som avses i 1 eller 2.

24 § Registreringen av ett analysresultat skall begränsas till uppgifter

som ger information om den registrerades identitet. Analysresultat som

kan ge upplysning om den registrerades personliga egenskaper får inte

registreras.

Utöver vad som sägs i första stycket får DNA-registret endast

innehålla upplysningar som visar i vilket ärende analysen har gjorts och

vem analysen avser.

Spårregister

25 § Ett spårregister får innehålla uppgifter om DNA-analyser som har

gjorts under utredning av brott och som inte kan hänföras till en

identifierbar person. Utöver uppgifter om analysresultat får ett

spårregister endast innehålla upplysningar som visar i vilket ärende

analysen har gjorts.

26 § Uppgifter i spårregister får endast jämföras med analysresultat

1. som inte kan hänföras till en identifierbar person,

2. som finns i DNA-registret eller

3. som kan hänföras till en person som är misstänkt för brott.

Gallring

27 § Uppgifter i DNA-registret skall gallras senast när uppgifterna om

den registrerade gallras ur belastningsregistret enligt lagen (1998:000)

om belastningsregister.

Uppgifter i spårregister skall gallras senast trettio år efter

registreringen.

Prover från personer som inte är misstänkta för brott

28 § Om det i samband med utredning av ett brott har tagits ett prov för

DNA-analys från någon som inte är misstänkt för brottet får provet inte

användas för något annat ändamål än det för vilket det togs. Ett sådant

prov får inte heller sparas efter det att målet slutligt har avgjorts.

Fingeravtrycks- och signalementsregister

Ändamål

29 § För att underlätta identifiering av personer i samband med brott får

Rikspolisstyrelsen behandla uppgifter i fingeravtrycks- och signale-

mentsregister. Ett sådant register får användas för identifiering av okända

personer även i andra fall.

Sådana uppgifter som avses i första stycket får även behandlas i

förundersökningar och särskilda undersökningar.

Innehåll

30 § Fingeravtrycks- och signalementsregister får endast innehålla

uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått

lämna fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll. I ett sådant register får endast antecknas uppgifter om

1. fingeravtryck,

2. signalement,

3. identifieringsuppgifter och

4. ärendenummer.

Gallring

31 § Uppgifter i fingeravtrycks eller signalementsregister om en

misstänkt person skall gallras när förundersökning eller åtal mot

personen läggs ned eller när åtal ogillas. Uppgifterna får dock bevaras

längre om andra uppgifter om den registrerade skall behandlas med stöd

av 10 eller 11 §. När dessa uppgifter gallras skall även uppgifter i

fingeravtrycks- och signalementsregister gallras.

Om den registrerade döms skall uppgifterna i registret gallras senast

vid den tidpunkt då uppgifterna gallras ur belastningsregistret enligt

lagen (1998:000) om belastningsregister.

Regeringen får meddela föreskrifter om gallring av uppgifter om den

som har lämnat fingeravtryck enligt lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll.

SÄPO-registret

Ändamål

32 § Säkerhetspolisen skall föra ett register (SÄPO-registret) som har till

ändamål

1. att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot

rikets säkerhet,

2. att underlätta spaning i syfte att bekämpa terrorism och

3. att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627).

Säkerhetspolisen är personuppgiftsansvarig för behandlingen av

personuppgifter i registret.

Innehåll

33 § SÄPO-registret får innehålla uppgifter som kan hänföras till en

enskild person endast

1. om den uppgifterna gäller kan misstänkas för att ha utövat eller

komma att utöva brottslig verksamhet som innefattar hot mot rikets

säkerhet eller terrorism,

2. om personen har undergått registerkontroll enligt säkerhets-

skyddslagen (1996:627) eller

3. om det med hänsyn till registrets ändamål annars finns särskilda skäl

till det.

Av registret skall framgå på vilken grund registrering skett.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka personuppgifter

som får registreras.

34 § SÄPO-registret får endast innehålla

1. identifieringsuppgifter,

2. uppgifter om grunden för registrering och

3. hänvisning till de ärenden där uppgifter om den registrerade

behandlas.

Gallring

35 § Uppgifter som registrerats enligt 33 § 1 eller 3 skall gallras senast

tio år efter det att en sådan uppgift om personen som kan föranleda

registrering senast infördes. Om det finns särskilda skäl får dock

uppgifterna stå kvar under längre tid.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska,

statistiska och vetenskapliga ändamål.

Belastningsregister och misstankeregister

36 § Om skyldigheten för Rikspolisstyrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister finns bestämmelser i lagen (1998:000) om

belastningsregister och i lagen (1998:000) om misstankeregister.

Det får inte föras något annat rikstäckande register över

brottmålsdomar än belastningsregistret.

_______

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2. För de personregister som den 24 oktober 1998 förs med

Datainspektionens tillstånd gäller bestämmelserna i datalagen

(1973:289) till och med den 30 september 2001. För ett sådant register

skall dock 6 8 §§ gälla från ikraftträdandet.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1963:197) om allmänt kriminal-

register skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

En enskild har rätt att utan kostnad få utdrag ur registret beträffande

sig själv.

En begäran om utdrag skall vara skriftlig och egenhändigt under-

tecknad av den enskilde. Begäran prövas av Rikspolisstyrelsen.

Har utdrag lämnats enligt första

stycket eller 10 § datalagen

(1973:289) till den enskilde,

behöver nytt utdrag inte lämnas till

honom förrän tolv månader

därefter.

Har utdrag enligt första stycket

eller information enligt 26 § per-

sonuppgiftslagen (1998:000) läm-

nats till den enskilde, behöver nytt

utdrag eller ny information inte

lämnas till honom förrän tolv

månader därefter.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 9 § i dess äldre lydelse för sådan behandling

2.5 Förslag till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen

(1971:291)

Härigenom föreskrivs att 35 § förvaltningsprocesslagen (1971:291)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

Ett överklagande av kammarrättens beslut i ett mål som har väckts hos

kammarrätten genom överklagande, underställning eller ansökan prövas

av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har meddelat prövnings-

tillstånd.

Meddelas inte prövningstillstånd, står kammarrättens beslut fast. En

upplysning om detta skall tas in i Regeringsrättens beslut.

Vad som sägs i första stycket gäller inte

1. talan som Riksdagens ombudsmän eller Justitiekanslern för i mål

om disciplinansvar eller om återkallelse eller begränsning av behörighet

att utöva yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln

med läkemedel eller om återkallelse av behörighet att utöva veteri-

näryrket,

2. talan som Justitiekanslern för

i mål enligt datalagen (1973:289),

kreditupplysningslagen

(1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1998:000) om allmän kamera-

övervakning.

2. talan som Justitiekanslern för

i mål enligt kreditupplysnings-

lagen (1973:1173), inkassolagen

(1974:182), lagen (1987:1231) om

automatisk databehandling vid

taxeringsrevision, m.m. eller lagen

(1998:000) om allmän kamera-

övervakning.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 35 § i dess äldre lydelse för sådan behandling

2.6 Förslag till ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i

frihet

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1978:801) om internationellt

samarbete rörande kriminalvård i frihet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Om den främmande staten begär upplysning om hur den dömde har

förhållit sig under prövotiden, skall kriminalvårdsstyrelsen lämna

upplysning härom på grundval av uppgifter som styrelsen infordrar från

frivårdsmyndigheten.

Begår den dömde nytt brott och

döms han under prövotiden av

svensk domstol för brottet till

påföljd som avses i 2 § första

stycket lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister, skall

kriminalvårdsstyrelsen sörja för att

den främmande staten underrättas

om domen.

Begår den dömde nytt brott och

döms han under prövotiden av

svensk domstol för brottet till

påföljd som avses i 3 § första

stycket 1 eller 2 lagen (1998:000)

om belastningsregister, skall

kriminalvårdsstyrelsen sörja för att

den främmande staten underrättas

om domen.

Har den dömde i annat fall än som avses i andra stycket allvarligt

åsidosatt sina åligganden och finner övervakningsnämnden på grund

härav påkallat att åtgärd i fråga om den ådömda påföljden beslutas av

myndighet i den främmande staten, skall nämnden göra anmälan härom

till kriminalvårdsstyrelsen. Styrelsen skall sörja för att den främmande

staten underrättas om sådan anmälan.

_________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2.7 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 och 5 §§, 7 kap. 17 och 18 §§, 9 kap.

17 § samt 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

1 §

Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

1. förundersökning i brottmål,

2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

4. åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, tullmyndig-

hets eller kustbevakningens verksamhet i övrigt för att förebygga,

uppdaga, utreda eller beivra brott, eller

5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt

insiderlagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument,

om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder

motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

För uppgift som hänför sig till

sådan underrättelseverksamhet

som avses i 3 § polisdatalagen

(1998:000) eller som i annat fall

hänför sig till Säkerhetspolisens

verksamhet för att förebygga eller

avslöja brott mot rikets säkerhet

eller förebygga terrorism gäller

sekretess, om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att syftet

med beslutade eller förutsedda

åtgärder motverkas eller den

framtida verksamheten skadas.

Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, skattemyndighet,

tullmyndighet eller kustbevak-

ningen med att uppdaga, utreda

eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om att

en gäldenär har begått brott som

avses i 11 kap. brottsbalken eller

annat brott som har samband med

gäldenärens näringsverksamhet.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

Sekretess enligt första och andra

styckena gäller i annan verksamhet

hos myndighet för att biträda

åklagarmyndighet, polismyndighet,

skattemyndighet, tullmyndighet eller

kustbevakningen med att uppdaga,

utreda eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för uppgift

som angår misstanke om att en

gäldenär har begått brott som avses i

11 kap. brottsbalken eller annat brott

som har samband med gäldenärens

näringsverksamhet.

I fråga om uppgift i allmän

handling som hänför sig till sådan

underrättelseverksamhet som avses i

andra stycket gäller sekretessen i

högst sjuttio år. I fråga om uppgift i

allmän handling i övrigt gäller

sekretessen i högst fyrtio år.

5 §

Sekretess gäller hos polis-

myndighet i verksamhet, som avser

förande av eller uttag ur vapen-

register, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess i verksamhet som avser

folkbokföringen för uppgift som

hänför sig till vapenregister.

Sekretess gäller hos polis-

myndighet i verksamhet, som avser

förande av eller uttag ur vapen-

register, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess hos Rikspolisstyrelsen för

uppgift som hänför sig till

vapenregister.

7 kap.

17 §

Sekretess gäller i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

allmänt kriminalregister eller

register som förs enligt lagen

(1965:94) om polisregister m.m. för

uppgift som har tillförts registret.

Om utlämnande av sådan uppgift

gäller vad som är föreskrivet i lag

om register som nu har nämnts och

i säkerhetsskyddslagen (1996:627)

samt i förordningar som har stöd i

dessa lagar.

Sekretess gäller för uppgift som

har tillförts register som förs enligt

lagen (1998:000) om belastnings-

register. Om utlämnande av sådan

uppgift gäller vad som är

föreskrivet i den lagen och i

säkerhetsskyddslagen (1996:627)

samt i förordningar som har stöd i

dessa lagar.

Sekretess gäller också i verksamhet som avser förande av eller uttag ur

register som förs enligt lagen (1997:1058) om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet. Om utlämnande av sådan uppgift gäller

vad som är föreskrivet i nämnda lag eller i förordning som har stöd i den

lagen.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen enligt

första stycket i högst sjuttio år.

Föreskrifterna i 14 kap. gäller inte i fråga om sekretessen enligt denna

paragraf.

18 §

I annat fall än som avses i 17 §

gäller sekretess i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

register

1. för uppgift som har tillförts

särskilt register, som förs över

strafföreläggande och föreläggande

av ordningsbot, och inte hänför sig

till registrering som avses i 15 kap.

1 §,

I annat fall än som avses i 17 §

eller 9 kap. 17 § första stycket 6

eller 7 gäller sekretess i verksamhet

som avser förande av eller uttag ur

register

 1. för uppgift som har tillförts

särskilt register, som förs över

strafföreläggande och föreläggande

av ordningsbot, och inte hänför sig

till registrering som avses i 15 kap.

1 §,

2. för annan uppgift hos

Rikspolisstyrelsen, som angår brott

eller den som har misstänkts, åtalats

eller dömts för brott, om uppgiften

har lämnats dit för databehandling

inom rättsväsendets

informationssystem i annat register

än som avses i 1,

3. för belastningsuppgift som har

tillförts körkortsregistret,

4. för uppgift som har tillförts

särskilt register som

författningsenligt förs hos

myndighet angående brott eller

tjänsteförseelser begångna av

personer som är eller har varit

verksamma hos myndigheten.

2. för annan uppgift hos

Rikspolisstyrelsen, som angår brott

eller den som har misstänkts, åtalats

eller dömts för brott, om uppgiften

har lämnats dit för databehandling

inom rättsväsendets

informationssystem i annat register

än som avses i 1,

3. för belastningsuppgift som har

tillförts körkortsregistret,

4. för uppgift som har tillförts

särskilt register som

författningsenligt förs hos

myndighet angående brott eller

tjänsteförseelser begångna av

personer som är eller har varit

verksamma hos myndigheten.

Sekretessen enligt första stycket 1 gäller inte i ärende om

strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot.

 Sekretess gäller hos luftfartsverket i verksamhet, som avser förande av

eller uttag ur certifikatregistret, för uppgift som angår brott eller enskilds

hälsotillstånd, om det kan antas att den enskilde eller någon honom

närstående lider men om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

9 kap.

17 §

Sekretess gäller, om inte annat

följer av 18 §, i

1. utredning enligt bestämmel-

serna om förundersökning i

brottmål,

2. angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verksamhet

för att förebygga brott eller som

avser registerkontroll och särskild

personutredning enligt säker-

hetsskyddslagen (1996:627),

3. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighet,

tullmyndighets eller kustbevak-

ningens verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott, eller

4. Statens biografbyrås verk-

samhet att biträda Justitiekanslern,

allmän åklagare eller polismyndig-

het i brottmål

för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men om

uppgiften röjs.

Sekretess gäller för uppgift om

enskilds personliga och ekonomiska

förhållanden, om inte annat följer

av 18 §

1. i utredning enligt bestäm-

melserna om förundersökning i

brottmål,

2. i angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verksamhet

för att förebygga brott,

3. i angelägenhet som avser

registerkontroll och särskild

personutredning enligt säker-

hetsskyddslagen (1996:627),

4. i åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighets,

Statens kriminaltekniska laborato-

riums, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott,

5. i Statens biografbyrås verk-

samhet att biträda Justitiekanslern,

allmän åklagare eller polismyndig-

het i brottmål,

6. i register som förs av

Rikspolisstyrelsen enligt polisdata-

lagen (1998:000) eller som annars

behandlas där med stöd av samma

lag,

7. i register som förs enligt lagen

(1998:000) om misstankeregister,

om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom

närstående lider men.

Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare och i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) samt i förordning som

har stöd i denna lag. Utan hinder

av sekretessen får uppgift vidare

lämnas ut enligt vad som föreskrivs

i lagen (1998:000) om misstanke-

register och polisdatalagen

(1998:000) samt i förordningar

som har stöd i dessa lagar.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

16 kap

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

12. förbehåll enligt 9 a § lagen

(1965:94) om polisregister m.m.

____________

1. Denna lag träder i kraft såvitt avser 5 kap. 5 § den 1 juli 1998 och i

övrigt den dag regeringen bestämmer.

2.Vid tillämpningen av 7 kap 17 § skall med register även avses

register som förs enligt lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister och

lagen (1965:94) om polisregister m.m..

3. Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla

a) i verksamhet som avser folkbokföringen för uppgift som hänför sig

till vapenregister och som har tillförts folkbokföringen före ikraft-

trädandet och

b) såvitt avser sådana förbehåll som avses i 16 kap. 1 § 12 som

meddelats före ikraftträdandet.

2.8 Förslag till lag om ändring i socialtjänstlagen

(1980:620)

Härigenom föreskrivs att 61 § socialtjänstlagen (1980:620) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

61 §

I fråga om personregister som

förs med hjälp av automatisk data-

behandling finns bestämmelser i

datalagen (1973:289).

I fråga om automatiserad och

viss manuell behandling av

personuppgifter finns bestämmelser

i personuppgiftslagen (1998:000).

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 61 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.9 Förslag till lag om ändring i försäkringsrörelselagen

(1982:713)

Härigenom föreskrivs att 7 kap. 20 § försäkringsrörelselagen

(1982:713) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 kap.

20 §

Om en personuppgift som anger

att en försäkringstagare har vidtagit

dispositioner beträffande i fram-

tiden utfallande försäkringsbelopp

till förmån för någon annan har

införts i sådant personregister som

avses i datalagen (1973:289), får

uppgiften inte lämnas ut till denne.

En personuppgift som anger att

en försäkringstagare har vidtagit

dispositioner beträffande i fram-

tiden utfallande försäkringsbelopp

till förmån för någon annan och

som behandlas enligt

personuppgiftslagen (1998:000),

får inte lämnas ut till

förmånstagaren.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 7 kap. 20 § i dess äldre lydelse för sådan behand-

ling.

2.10 Förslag till lag om ändring i aktiekontolagen

(1989:827)

Härigenom föreskrivs att 2 kap. 6 § aktiekontolagen (1989:827) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

6 §

Värdepapperscentralen skall ansvara för att avstämningsregistren förs

på ett sådant sätt som föreskrivs i denna lag eller annan författning.

Värdepapperscentralen är regi-

steransvarig enligt datalagen

(1973:289) för avstämningsregi-

stren.

Värdepapperscentralen är person-

uppgiftsansvarig enligt personupp-

giftslagen (1998:000) för den be-

handling av personuppgifter som

sker i avstämningsregistren.

I syfte att göra det möjligt för ett

utländskt företag att vara konto-

förande institut får personuppgift i

avstämningsregister lämnas ut för

att användas i automatisk data-

behandling i utlandet.

En personuppgift i avstämnings-

register får lämnas ut för att

användas i automatisk databehand-

ling i utlandet endast under de

förutsättningar som anges i 34 §

personuppgiftslagen (1998:000).

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 2 kap. 6 § i dess äldre lydelse för sådan

behandling.

2.11 Förslag till lag om ändring i arkivlagen (1990:782)

Härigenom föreskrivs i fråga om arkivlagen (1990:782)

dels att 10 § skall ha följande lydelse,

dels att punkt 4 i övergångsbestämmelserna skall upphöra att gälla.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Allmänna handlingar får gallras.

Vid gallring skall dock alltid beaktas att arkiven utgör en del av

kulturarvet och att det arkivmaterial som återstår skall kunna tillgodose

de ändamål som anges i 3 § tredje stycket.

Om det finns avvikande

bestämmelser om gallring av vissa

allmänna handlingar i annan lag

eller i förordning gäller dessa

bestämmelser, dock med undantag

för bestämmelserna i 12 § data-

lagen (1973:289).

Om det finns avvikande bestäm-

melser om gallring av vissa all-

männa handlingar i annan lag eller

i förordning gäller dessa bestäm-

melser.

1. Denna lag träder i kraft såvitt avser 10 § den 24 oktober 1998 och i

övrigt den dag regeringen bestämmer.

2. Om datalagen (1973:289) även efter den 24 oktober 1998 skall

tillämpas på viss behandling av personuppgifter gäller dock 10 § i dess

äldre lydelse för sådan behandling.

2.12 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:1114) om

värdepappersfonder

Härigenom föreskrivs att 31 § lagen (1990:1114) om värdepap-

persfonder skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

31 §

Fondbolaget skall föra eller låta

föra ett register över samtliga

innehavare av andelar i fonden.

Om registret förs med hjälp av

automatisk databehandling, gäller

bestämmelserna i datalagen

(1973:289) för ett sådant register.

Fondbolaget skall föra eller låta

föra ett register över samtliga

innehavare av andelar i fonden. I

fråga om automatiserad och viss

manuell behandling av personupp-

gifter finns bestämmelser i person-

uppgiftslagen (1998:000).

Är aktiekontolagen (1989:827) tillämplig på andelarna i fonden, förs

registret av Värdepapperscentralen VPC Aktiebolag. Fondbolaget har rätt

till insyn i registret.

Fondbolaget skall till varje enskild fondandelsägare skriftligen bekräfta

att hans fondandelsinnehav registrerats. Av bekräftelsen skall framgå

värdepappersfondens beteckning, fondbolaget och förvaringsinstitutet

samt var informationsbroschyren, årsberättelser och halvårsredogörelser

för fonden finns att få tag i.

Har en fondandelsägare lämnat sina andelar till någon annan för

förvaltning, kan denne på andelsägarens uppdrag föras in i det register

som avses i första stycket i stället för andelsägaren, om han fått tillstånd

till registrering som förvaltare. I registret skall särskilt anmärkas att

fondandelen förvaltas för annans räkning. Förvaltaren skall tillställa

andelsägaren den information förvaltaren får från fondbolaget, om inte

andelsägaren avsagt sig sådan information. På begäran av fondbolaget

eller den som på bolagets uppdrag för registret skall förvaltaren lämna

fondbolaget uppgifter om dels andelsägarens namn, personnummer eller

annat registreringsnummer och postadress, dels det antal fondandelar

som fondandelsägaren äger.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 31 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.13 Förslag till lag om ändring i insiderlagen (1990:1342)

Härigenom föreskrivs att 16 § insiderlagen (1990:1342) skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 §

Finansinspektionen skall föra eller låta föra register (insiderregister)

över anmälningar som gjorts enligt 9, 14 och 15 §§ eller, i fall som avses

i 9 § andra stycket, över däremot svarande uppgifter som lämnats från

annat register.

Uppgifter som inte längre omfattas av anmälningsskyldighet får

avföras ur registret. Uppgifterna skall dock bevaras i minst 10 år efter det

att de avförts.

Registret skall föras med hjälp av

automatisk databehandling. Finans-

inspektionen är registeransvarig

enligt datalagen (1973:289) för re-

gistret. Inspektionen skall på lämp-

ligt sätt underrätta de registrerade

om registret.

Registret skall föras med hjälp av

automatisk databehandling. Finans-

inspektionen är personuppgiftsan-

svarig enligt personuppgiftslagen

(1998:000) för den behandling av

personuppgifter som sker i

registret. Inspektionen skall på

lämpligt sätt underrätta de

registrerade om registret.

Registret skall vara offentligt.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 16 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.14 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:876) om

register för betalningsföreläggande och handräckning

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1991:876) om register för

betalningsföreläggande och handräckning skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Begär en enskild hos riks-

skatteverket att få underrättelse

enligt 10 § datalagen (1973:289),

lämnas underrättelsen av krono-

fogdemyndigheten.

Begär en enskild hos Riks-

skatteverket att få information

enligt 26 § personuppgiftslagen

(1998:000) lämnas informationen

av kronofogdemyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 10 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.15 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:889) om den

officiella statistiken

Härigenom föreskrivs att 9 och 15 §§ lagen (1992:889) om den

officiella statistiken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Föreskrifter om sekretess finns i

sekretesslagen (1980:100). Det

finns också särskilda regler till

skydd för den enskildes personliga

integritet när fråga är om sådant

personregister som anges i data-

lagen (1973:289).

Föreskrifter om sekretess finns i

sekretesslagen (1980:100). Det

finns också särskilda regler till

skydd för den personliga integri-

teten vid behandling av person-

uppgifter i personuppgiftslagen

(1998:000).

15 §

Den som uppsåtligen bryter mot

10 § döms för olovlig identifiering

till böter eller fängelse i högst ett

år, om gärningen inte är belagd med

straff i brottsbalken eller datalagen

(1973:289).

Den som uppsåtligen bryter mot

10 § döms för olovlig identifiering

till böter eller fängelse i högst ett

år, om gärningen inte är belagd med

straff i brottsbalken eller person-

uppgiftslagen (1998:000).

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 9 och 15 §§ i deras äldre lydelse för sådan behand-

ling.

2.16 Förslag till lag om ändring i telelagen (1993:597)

Härigenom föreskrivs att 28 § telelagen (1993:597) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

28 §

I det allmännas verksamhet skall, i stället för 25 27 §§, bestämmel-

serna i sekretesslagen (1980:100) tillämpas.

För annan personuppgift som

ingår i personregister i televerk-

samhet än som avses i 25 § första

stycket gäller bestämmelserna i

datalagen (1973:289).

För utlämnande av annan per-

sonuppgift i televerksamhet än som

avses i 25 § första stycket gäller

bestämmelserna i personuppgifts-

lagen (1998:000).

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 28 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.17 Förslag till lag om ändring i postlagen (1993:1684)

Härigenom föreskrivs att 21 § postlagen (1993:1684) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

I det allmännas verksamhet skall, i stället för 19 20 §§, bestämmel-

serna i sekretesslagen (1980:100) tillämpas.

För annan personuppgift som

ingår i personregister i postverk-

samhet än som avses i 19 § första

och tredje styckena gäller bestäm-

melserna i datalagen (1973:289).

För utlämnande av annan

personuppgift i postverksamhet än

som avses i 19 § första och tredje

styckena gäller bestämmelserna i

personuppgiftslagen (1998:000).

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 21 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:459) om

arbetsförmedlingsregister

Härigenom föreskrivs att 22 § lagen (1994:459) om arbetsförmed-

lingsregister skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §

Innan uppgifter förs in i ett arbetsförmedlingsregister skall en

arbetssökande som kan komma att registreras underrättas om

1. ändamålen med registret,

2. de uppgifter som registret får innehålla,

3. innebörden av ett samtycke enligt 5 § andra stycket och 7 § tredje

stycket,

4. de sekretess- och säkerhetsbestämmelser som gäller för registret,

5. rätten att få registerutdrag och

rättelse till stånd enligt datalagen

(1973:289), och

5. rätten att få information och

rättelse till stånd enligt person-

uppgiftslagen (1998:000), och

6. de begränsningar i fråga om terminalåtkomst, utlämnande av

uppgifter på medium för automatisk databehandling, sökbegrepp och

bevarande av uppgifter som gäller för registret.

Den arbetssökande skall på lämpligt sätt ges motsvarande information

om Arbetsmarknadsstyrelsens centrala statistikregister.

Övriga registrerade personer skall på lämpligt sätt informeras om

registreringen i arbetsförmedlingsregistret och Arbetsmarknadsstyrelsens

centrala statistikregister.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 22 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.19 Förslag till lag om ändring i alkohollagen

(1994:1738)

Härigenom föreskrivs att 12 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738) skall

ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

10 §

Tillståndshavare och de som söker tillstånd skall på lämpligt sätt ges

information om registret. Informationen skall innehålla en beskrivning av

de uppgifter som registret innehåller samt upplysningar om

1. ändamålet med registret,

2. rätten att få registerutdrag och

att få till stånd rättelse enligt

datalagen (1973:289) och

2. rätten att få information och att

få till stånd rättelse enligt person-

uppgiftslagen (1998:000) och

3. de begränsningar i fråga om utlämnande av uppgifter på medium för

automatisk databehandling och om bevarande av uppgifter som gäller för

registret.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 12 kap. 10 § i dess äldre lydelse för sådan behand-

ling.

2.20 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:606) om

vissa personregister för officiell statistik

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1995:606) om vissa personregister

för officiell statistik skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 §

Den myndighet som enligt vad

regeringen föreskriver ansvarar för

den officiella statistiken skall också

vara registeransvarig enligt datala-

gen (1973:289) för personregistret.

Den myndighet som enligt vad

regeringen föreskriver ansvarar för

den officiella statistiken skall också

vara personuppgiftsansvarig enligt

personuppgiftslagen (1998:000) för

registret.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 4 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.21 Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen

(1996:627)

Härigenom föreskrivs att 12, 15, 21 och 22 §§ säkerhetsskyddslagen

(1996:627) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från polisregister.

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från ett register

som omfattas av lagen (1998:000)

om belastningsregister, lagen

(1998:000) om misstankeregister

eller polisdatalagen (1998:000).

Med registerkontroll avses också

att sådana personuppgifter hämtas

som Rikspolisstyrelsen eller Säker-

hetspolisen behandlar utan att det

ingår i ett sådant register som

avses i första stycket. Med

registerkontroll avses dock inte att

uppgifter hämtas från en

förundersökning eller särskild

undersökning i kriminalunder-

rättelseverksamhet.

15 §

Registerkontroll får göras efter

framställan av en annan stat, om

1. den person som framställan

gäller har eller har haft hemvist i

Sverige,

2. personen skall delta i en

verksamhet på det sätt som anges i

13 § första stycket, och

3. det för deltagandet gäller

regler i den andra staten om

registerkontroll som motsvarar

reglerna i denna lag.

Registerkontroll får göras efter

framställan från en annan stat, om

1. den person som framställan

gäller har eller har haft hemvist i

Sverige,

2. personen skall delta i en

verksamhet på det sätt som anges i

13 § första stycket, och

3. det för deltagandet gäller

regler i den andra staten om

registerkontroll som motsvarar

reglerna i denna lag.

Skall en person som har eller har haft hemvist i Sverige delta i en

säkerhetskänslig verksamhet hos en mellanfolklig organisation där

Sverige är medlem, får registerkontroll göras efter beslut av regeringen,

om organisationen har gjort framställan om kontroll.

21 §

Utlämnande av uppgifter från

polisregister vid registerkontroll får

omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig i

polisregister om den kontrollerade

och, om det är oundgängligen

nödvändigt, om make eller sambo,

och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i person- och

belastningsregistret hos Rikspolis-

styrelsen och i Säkerhetspolisens

register.

Utlämnande av uppgifter vid

registerkontroll får omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig

om den kontrollerade och, om det

är oundgängligen nödvändigt, om

make eller sambo, och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i belast-

ningsregistret, misstankeregistret,

SÄPO-registret och uppgifter som

annars behandlas hos Säkerhets-

polisen.

22 §

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i Säkerhetspolisens register

samt de uppgifter om den

kontrollerade som finns i person-

och belastningsregistret hos

Rikspolisstyrelsen om dom eller

misstanke om brott som avses i

 3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§

brottsbalken,

 4 kap. 1 6, 8 och 9 §§

brottsbalken,

 6 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken,

 8 kap. 4 6 §§ brottsbalken,

 9 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken,

 12 kap. 3 och 5 §§

brottsbalken,

 13 kap. 1 5 b och 7 §§

brottsbalken,

 16 kap. 1 3, 5, 6 och 8 §§

brottsbalken,

 17 kap. 1 § brottsbalken,

 18 kap. 1 och 3 5 §§

brottsbalken,

 19 kap. brottsbalken,

 1 och 3 §§ narkotikastrafflagen

(1968:64), och

 9 kap. 1 § vapenlagen

(1996:67).

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i SÄPO-registret eller annars

behandlas hos Säkerhetspolisen

samt de uppgifter om den

kontrollerade som finns i belast-

ningsregistret och i misstanke-

registret om dom eller misstanke

om brott som avses i

 3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§

brottsbalken,

 4 kap. 1 6 och 8 9 a §§

brottsbalken,

 6 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken,

 8 kap. 4 6 §§ brottsbalken,

 9 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken,

 12 kap. 3 § brottsbalken,

 13 kap. 1 5 b och 7 §§

brottsbalken,

 16 kap. 1 3, 5, 6 och 8 §§

brottsbalken,

 17 kap. 1 § brottsbalken,

 18 kap. 1 och 3 5 §§

brottsbalken,

 19 kap. brottsbalken,

 1 och 3 §§ narkotikastrafflagen

(1968:64), och

 9 kap. 1 § vapenlagen

(1996:67).

Även uppgift om försök och förberedelse till dessa gärningar får

lämnas ut.

____________

Denna lag träder i kraft såvitt avser 15 § den 1 juli 1998 och i övrigt

den dag regeringen bestämmer. Vid tillämpningen av 21 och 22 §§ i

deras nya lydelse skall med belastningsregistret även avses person- och

belastningsregistret till dess samtliga uppgifter utgått ur detta register.

2.22 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:1156) om

receptregister

Härigenom föreskrivs att 9 § lagen (1996:1156) om receptregister skall

ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 §

Apoteksbolaget Aktiebolag skall

på lämpligt sätt lämna patienter och

förskrivare information om recept-

registret. Informationen skall redo-

visa ändamålen med registret och

vilka uppgifter registret får inne-

hålla samt ge upplysning om

Apoteket Aktiebolag skall på

lämpligt sätt lämna patienter och

förskrivare information om

receptregistret. Informationen skall

redovisa ändamålen med registret

och vilka uppgifter registret får

innehålla samt ge upplysning om

1. de tystnadsplikts- och säkerhetsbestämmelser som gäller för

registret,

2. rätten att få registerutdrag

och rättelse enligt datalagen

(1973:289),

2. rätten att få information och

rättelse enligt personuppgiftslagen

(1998:000),

3. de bestämmelser om samtycke som gäller enligt 3 § andra stycket,

och

4. de begränsningar i fråga om sambearbetning, sökbegrepp och

bevarande av uppgifter som gäller för registret.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 9 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

2.23 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:158) om

röstlängdsregister

Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (1997:158) om röstlängdsregister

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Begär en enskild att få under-

rättelse enligt 10 § datalagen

(1973:289), skall underrättelsen

lämnas av skattemyndigheten.

Begär en enskild att få infor-

mation enligt 26 § personuppgifts-

lagen (1998:000), skall informa-

tionen lämnas av skattemyndig-

heten.

Denna lag träder i kraft den 24 oktober 1998. Om datalagen (1973:289)

även efter denna tidpunkt skall tillämpas på viss behandling av person-

uppgifter, gäller dock 10 § i dess äldre lydelse för sådan behandling.

3 Ärendet och dess beredning

I mars 1995 lade regeringen fram en proposition med förslag till riktlinjer

för uppbyggnaden av en ny struktur avseende de brottsregister m.m. som

i dag förs hos Rikspolisstyrelsen (prop 1994/95:144). Förslaget, som

innebär att person- och belastningsregistret skall ersättas av ett

belastningsregister och ett misstankeregister, har godkänts av riksdagen

(bet 1994/95:JuU21, rskr 1994/95:378).

Den 30 mars 1995 tillkallades en särskild utredare med uppdrag att

utarbeta förslag till en rättslig reglering av belastningsregistret och

misstankeregistret samt överväga vilka ändringar som behövs i

polisregisterlagen (1965:94). Arbetet skulle bedrivas i enlighet med de

riktlinjer regeringen lagt fram i den nämnda propositionen. I uppdraget

ingick också att utarbeta förslag till en rättslig reglering av

polisunderrättelseregister och DNA-register. Uppdraget omfattade

ursprungligen inte Säkerhetspolisen. Utredningen antog namnet

Registerutredningen.

Den 14 mars 1996 beslutade regeringen genom tilläggsdirektiv att den

inskränkning i uppdraget som undantog Säkerhetspolisen inte längre

skulle gälla.

I mars 1996 överlämnade utredningen delbetänkandet

Kriminalunderrättelseregister - DNA-register (SOU 1996:35). En

sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2.

En remissammanställning finns tillgänglig i Justitiedepartementet (dnr Ju

96/1255). Utredningens förslag i delbetänkandet är utformade mot

bakgrund av den nuvarande datalagen (1973:289). I april 1997

överlämnade utredningen sitt slutbetänkande Polisens register (SOU

1997:65). Förslagen i slutbetänkandet bygger på den av

Datalagskommittén föreslagna persondatalagen som föreslås ersätta den

nuvarande datalagen. Förslagen från delbetänkandet är därför

överflyttade till den nya lag om polisens behandling av personuppgifter

som föreslås i slutbetänkandet. En sammanfattning av betänkandet finns i

bilaga 3. Utredningens lagförslag finns i bilaga 4. Betänkandet har

remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5.

En remissammanställning finns tillgänglig i ärendet (Ju 97/1660).

Regeringen tar nu ställning till utredningens förslag.

Härutöver föreslår regeringen en ändring i sekretesslagen såvitt avser

sekretess för uppgifter som hänför sig till vapenregister. Ändringen är

föranledd av en tidigare beslutad omläggning av systemet för avisering

av folkbokföringsuppgifter (prop. 1994/95:201, bet. 1994/95:SkU26,

rskr. 372). Omläggningen innebär bl.a. att folkbokföringen inte längre

skall avisera polismyndigheterna om adressändringar m.m. beträffande

innehavare av vapenlicens (a. prop. s. 30). Folkbokföringen skall därför

inte längre tillföras några uppgifter om personers vapeninnehav.

Avsikten är att Rikspolisstyrelsen skall ta över folkbokföringens uppgift i

aktuellt hänseende. Sekretessen enligt 5 kap. 5 § sekretesslagen bör

därför ändras från att gälla i verksamhet som avser folkbokföringen till

att i stället gälla hos Rikspolisstyrelsen. Regeringen har i denna fråga

inhämtat synpunkter under hand från Rikspolisstyrelsen och från

Riksskatteverket.

Regeringen beslutade den 29 januari 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de förslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i

bilaga 7. Lagrådet har föreslagit vissa ändringar i det remitterade

förslaget. Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets synpunkter.

Därutöver har vissa redaktionella ändringar gjorts. Regeringen

återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 8.2.4 och 10.5 samt i

författningskommentaren.

Följdlagstiftning till personuppgiftslagen

Såsom framgår av regeringens proposition 1997/98:44 Personuppgiftslag

beslutade regeringen i juni 1995 att tillkalla en parlamentariskt sam-

mansatt kommitté med uppgift att bl.a. göra en total revision av

datalagen (1973:289) och analysera på vilket sätt EG-direktivet om

personuppgifter (Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av

den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på

behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana

uppgifter) skall genomföras i svensk lag. Kommittén som antog namnet

Datalagskommittén avgav under våren 1997 betänkandet Integritet

Offentlighet Informationsteknik (SOU 1997:39). Kommittén föreslog

bl.a. en persondatalag som skulle ersätta datalagen. Regeringen beslutade

i slutet av 1997, efter att ha inhämtat Lagrådets yttrande över

lagförslaget, den inledningsvis nämnda propositionen. Regeringens

förslag till personuppgiftslag bygger i allt väsentligt på

Datalagskommitténs förslag. Angående en närmare redogörelse för det

ärendets beredning, se a. prop. s. 29 f.

I flera särskilda registerlagar och andra lagar finns för närvarande

hänvisningar till hela datalagen eller vissa paragrafer i den. I den här

propositionen finns det därför förslag till ändringar i några av dessa

lagar. Förslagen är rent redaktionella följdändringar till den föreslagna

personuppgiftslagen. Lagändringarna är därmed enligt regeringens be-

dömning av så enkel beskaffenhet att Lagrådets hörande skulle sakna

betydelse. Något lagrådsyttrande har därför inte inhämtats.

4 Registerlagstiftningen

4.1 Inledning

Det allmänna kriminalregistret innehåller uppgifter om personer som har

dömts till andra påföljder än böter. Registret förs av Rikspolisstyrelsen.

För registret gäller bestämmelserna i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister (kriminalregisterlagen) och kriminalregisterkungörelsen

(1973:58). Rikspolisstyrelsen och polismyndigheterna för också olika

slag av polisregister. För dessa gäller bestämmelserna i lagen (1965:94)

om polisregister m.m. (polisregisterlagen) och polisregisterkungörelsen

(1969:38).

År 1971 fördes det allmänna kriminalregistret över från

Kriminalvårdsstyrelsen till Rikspolisstyrelsen. Skälen till detta var

önskan om att minska den dubbelregistrering som då förekom och de

kostnader som hängde samman därmed. I samband med överföringen

sammanfördes kriminalregistret med det centrala personregister som

fördes hos Rikspolisstyrelsen. Det samordnade registret, som förs med

hjälp av automatisk databehandling, kallas person- och

belastningsregistret. För detta gäller olika regler beroende på om det är

fråga om dess användning som kriminalregister eller polisregister. I det

förra fallet gäller kriminalregisterlagen och i det senare

polisregisterlagen.

Överföringen av det allmänna kriminalregistret från

Kriminalvårdsstyrelsen till Rikspolisstyrelsen utgjorde en del av

uppbyggnaden av rättsväsendets informationssystem (RI-systemet).

RI-systemet regleras i förordningen (1970:517) om rättsväsendets

informationssystem (RI-förordningen). Enligt denna skall det finnas ett

informationssystem grundat på automatisk databehandling för att

insamla, lagra, bearbeta och lämna uppgifter som har samband med

verksamheten inom polis-, åklagar- och domstolsväsendet samt

kriminalvården. Informationssystemet skall bestå av olika delsystem.

Frågor om uppbyggnad eller om standarder i systemet skall beredas av

den registeransvariga myndigheten i samråd med övriga berörda centrala

myndigheter.

4.2 Kriminalregistret

Bestämmelser om kriminalregister finns i kriminalregisterlagen och

kriminalregisterkungörelsen. Som nämnts är kriminalregistret i praktiken

en del av person- och belastningsregistret.

Registret innehåller sådana uppgifter som främst behövs i

domstolarnas verksamhet för att brottsbalkens regler om

sammanträffande av brott och förändring av påföljder skall kunna

tillämpas. I registret förs in uppgifter om domar på fängelse, villkorlig

dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård liksom uppgifter

om åtgärder enligt 34 kap. brottsbalken. Registret innehåller också

uppgifter om strafföreläggande avseende villkorlig dom. Bötesstraff

antecknas inte i registret i andra fall än då förvandlingsstraff har ålagts.

I registret antecknas vidare uppgifter om straffverkställighet, nåd och

resning. I registret finns också vissa uppgifter om påföljder som har

dömts ut i något annat land.

4.3 Polisregister m.m.

4.3.1 Polisregisterlagstiftningen

Bestämmelser om polisregister finns i polisregisterlagen och

polisregisterkungörelsen.

Med polisregister avses enligt polisregisterlagen register som förs hos

Rikspolisstyrelsen eller någon annan polismyndighet för att tjäna till

upplysning om brott, för vilka någon har misstänkts, åtalats eller dömts,

eller om någons personliga förhållanden i övrigt.

Enligt polisregisterlagen skall innehållet i polisregister begränsas till

uppgifter som är nödvändiga för att polisen skall kunna förebygga och

upptäcka brott samt fullgöra sin verksamhet i övrigt. Närmare

föreskrifter om innehållet i Rikspolisstyrelsens polisregister finns i 2

7 §§ polisregisterkungörelsen. Dessa regler innebär bl.a. att det i

polisregister, förutom sådana uppgifter som skall antecknas i

kriminalregistret, skall tas in uppgifter om vissa bötesdomar och

godkända strafförelägganden, åtalsunderlåtelser i vissa fall, beslut om

utvisning enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529), beslut om

utlämning och beslut om besöksförbud.

Innehållet i polisregister är enligt 1 § polisregisterlagen inte begränsat

till anteckningar om påföljder. Med stöd av 2 § andra stycket

polisregisterlagen har i 6 § polisregisterkungörelsen föreskrivits att i

polisregister får föras in även uppgifter om den som är misstänkt för brott

och uppgifter om någon annans personliga förhållanden. Som villkor för

sådan registrering gäller att denna är nödvändig för att polisen skall

kunna förebygga och upptäcka brott och att uppgifterna är av särskild

betydelse för brottsspaning.

I polisregister får vidare tas in bl.a. uppgifter som har kommit in från

annat nordiskt land eller från en stat som är ansluten till Interpol eller

från denna organisation, under förutsättning att uppgiftens innehåll

motsvarar en sådan uppgift som enligt det föregående får antecknas i

polisregister.

I polisregisterlagen finns dessutom bestämmelser om ett register som

förs hos Statens kriminaltekniska laboratorium för dess

sakkunnigutlåtanden. Detta register är inte ett polisregister i

polisregisterlagens mening. Tidigare fanns också bestämmelser om

register hos Generaltullstyrelsen och andra tullmyndigheter i deras

brottsbekämpande verksamhet. Dessa bestämmelser är sedan den 1

januari 1998 överflyttade till en särskild lag, lagen (1997:1058) om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet.

4.3.2 Person- och belastningsregistret

Person- och belastningsregistret är det största polisregistret. Det är främst

ett belastningsregister och innehåller uppgifter om påföljder och därmed

sammanhängande beslut som skall antecknas enligt kriminalregister-

eller polisregisterförfattningarna.

Enligt 6 § polisregisterkungörelsen får i polisregister tas in uppgift om

den som är misstänkt för brott om det är av särskild betydelse för

brottsspaning. Med stöd av denna bestämmelse registreras uppgifter

enligt den s.k. personbladsrutinen. Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter

och allmänna råd för personbladsrutinen (FAP 441-2) skall lokal

polismyndighet, och i vissa fall tull- och åklagarmyndighet, upprätta ett

personblad, personblad 1, bl.a. om den som har fyllt 15 år är skäligen

misstänkt för brott mot brottsbalken, trafikbrottslagen (1951:649),

narkotikastrafflagen (1968:64), valutaförordningen (1959:264) och brott

mot andra lagar och förordningar om det för brottet är föreskrivet svårare

straff än böter eller disciplinstraff. I föreskrifterna görs undantag för

registrering bl.a. för vissa brott mot brottsbalken och trafikbrottslagen.

Sedan åklagaren fattat beslut i åtalsfrågan upprättas personblad 2.

Personbladen sänds till Rikspolisstyrelsen, som registrerar uppgifterna i

person- och belastningsregistret. Uppgifter enligt personbladsrutinen är

de enda uppgifter om misstankar som förs in i person- och

belastningsregistret. Övriga uppgifter om misstankar registreras i andra

typer av polisregister.

Person- och belastningsregistret förs med hjälp av automatisk

databehandling. Varken kriminal- eller polisregisterförfattningarna är

skrivna med utgångspunkt i att kriminal- eller polisregister skall vara

datoriserade. Det formella stödet för att föra registret med automatisk

databehandling finns i stället i förordningen (1970:517) om rätts-

väsendets informationssystem (RI-förordningen).

 Inom polisen används uppgifterna i registret såväl vid spaning och

brottsutredning som vid ordnings- och trafikpolisverksamhet. Upp-

gifterna används också som underlag i bl.a. körkortsärenden.

 Uppgifter ur person- och belastningsregistret får under vissa

förutsättningar användas också av andra myndigheter, t.ex. i olika

tillståndsärenden. Hos domstolar och åklagare används uppgifterna i

handläggningen av brottmål.

4.3.3 Andra polisregister

Hos Rikspolisstyrelsen förs med stöd av polisregisterlagen även flera

andra register. Dessa register används framför allt för brottsspaning. Hit

hör bl.a. brottsanmälansregistret, det allmänna spaningsregistret (ASP),

signalements- och känneteckensregistret, fingeravtrycks-registret, U-

boken (med uppgifter om utvisningar), en del av Interpolregistret samt

beslags- och analysregistret. Till polisregistren hör också Finanspolisens

analys- och spaningsregister. Dessa register förs med hjälp av automatisk

databehandling. Dessutom finns det ett manuellt register, fotoregistret.

Även Säkerhetspolisens register regleras av polisregisterlagen.

Särskilda föreskrifter för detta register finns i 5 a § förordningen

(1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen.

Rikspolisstyrelsen för dessutom andra register som inte är polisregister

i polisregisterlagens mening. Till dessa hör godsregistret och registret för

efterlysta fordon samt passregistret.

Utöver de register som nämnts ovan förs vid olika polismyndigheter

vissa lokala register. Det gäller bl.a. lokala spaningsregister av typen

 tillhållsregister samt register för intern samordning av pågående

utredningar. Även dessa register omfattas av polisregisterlagen.

Dessutom finns det andra typer av lokala register för vilka

polisregisterlagen inte gäller, t.ex. förundersökningsregister, dvs.

tillfälliga register som gäller en viss förundersökning.

En beskrivning av de centrala och lokala register som förs av polisen

finns i bilaga 5 till betänkandet Polisens register (SOU 1997:65).

4.3.4 Körkortsregistret

Av 2 § körkortsförordningen (1977:722) framgår att det skall finnas ett

för landet gemensamt körkortsregister. Körkortsregistret innehåller tre

slag av uppgifter, nämligen identitetsuppgifter, körkortsuppgifter och

belastningsuppgifter. Belastningsuppgifterna gäller dels uppgifter om

sådana brott som anges i 83 § körkortsförordningen, dels vissa andra

uppgifter, t.ex. om anmälan till länsstyrelse att en körkortsinnehavare inte

längre uppfyller förutsättningarna för att få ha körkort.

Enligt 90 § körkortsförordningen skall Vägverket föra körkortsregistret

med hjälp av automatisk databehandling. I fråga om uppgifter om brott

som anges i 83 § körkortsförordningen förs registret dock av

Rikspolisstyrelsen i enlighet med 21 § kungörelsen (1970:517) om

rättsväsendets informationssystem (RI-förordningen). Denna del av

registret kallas här körkortsregistrets belastningsdel. Registreringen i

belastningsdelen fyller huvudsakligen två syften. Den skall dels lämna

underlag för prövningen i körkortsmål, dels ge information till åklagare

och domstolar i trafikmål om tidigare trafikbrottslighet.

Bestämmelser om innehållet i körkortsregistret finns i 90 och 91 §§

körkortsförordningen. I den del av registret som förs av

Rikspolisstyrelsen skall enligt 91 § körkortsförordningen tas in uppgifter

om brott enligt 83 § samma förordning, dvs. uppgifter om dom, beslut,

strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot varigenom

körkortshavare, innehavare av traktorkort, innehavare av utländskt

körkort eller någon för vilken spärrtid beslutats men ännu inte löpt ut har

funnits skyldig till vissa brott. Det gäller främst brott mot

trafikbrottslagen, andra trafikförfattningar, narkotikastrafflagen samt

vissa brottsbalksbrott såsom misshandel och andra våldsbrott. I fråga om

de allra flesta brottsbalksbrott sker dock ingen registrering, om påföljden

stannat vid böter.

Regleringen i körkortsregistret är följaktligen på en gång mera

omfattande och mera begränsad än registreringen i person- och

belastningsregistret; i vissa fall sker anteckning då penningböter har

dömts ut, i andra bara om påföljden är strängare än böter.

5 Utgångspunkter för regeringens förslag

5.1 Riktlinjepropositionen

I proposition 1994/95:144 Riktlinjer för registrering av påföljder m.m.

föreslog regeringen riktlinjer för uppbyggnaden av en ny struktur

avseende de brottsregister m.m. som i dag förs hos Rikspolisstyrelsen.

Förslaget innebär att person- och belastningsregistret (PBR) skall ersättas

av ett belastningsregiser och att det skall inrättas ett misstankeregister.

Den registrering av påföljder som sker i körkortsregistrets belastningsdel

skall enligt förslaget samordnas med belastningsregistret. Riksdagen har

godkänt de föreslagna riktlinjerna (bet. 1994/95:JuU21, rskr.

1994/95:378).

I propositionen uttalade regeringen att den i dag gällande kriminal- och

polisregisterlagstiftningen fick sin huvudsakliga utformning på 60-talet

och därför - inte minst med hänsyn till den tekniska utvecklingen -

framstår som föråldrad. Som exempel nämndes att PBR, som är ett enda

register som förs med hjälp av automatisk databehandling, styrs av två

olika lagar som dessutom utgår från att det förs manuellt. Regeringen

framhöll vidare att dagens lagstiftning också har inslag som kan

uppfattas som brister i skyddet för den personliga integriteten.

Regeringen anförde att detta särskilt gäller kravet på att uppgifter bör

hållas åtskilda efter graden på riktighet och tillförlitlighet. Sådana krav

framställs bl.a. i Europarådets rekommendation, No. R (87) 15 om

användning av personuppgifter inom polissektorn. Som ett exempel på

att bekräftade och obekräftade uppgifter antecknas i samma register

angavs i propositionen att uppgifter om såväl ådömda påföljder som

brottsmisstankar antecknas i PBR.

Utgångspunkten för förslagen i den proposition regeringen nu lägger

fram är, i enlighet med vad som uttalades i riktlinjepropositionen, att

belastningsregistret skall innehålla de uppgifter om påföljder m.m. som i

dag antecknas i PBR och i körkortsregistrets belastningsdel. Misstanke-

registret skall innehålla uppgifter bl.a. om den som är skäligen misstänkt

för brott enligt den tidigare nämnda personbladsrutinen.

5.2 En ny datalag personuppgiftslagen

Regeringen har i proposition 1997/98:44 föreslagit att en

personuppgiftslag skall införas. Den föreslagna lagen skall ersätta den

nuvarande datalagen (1973:289) och genomför Europaparlamentets och

rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda

personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria

flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet).

Personuppgiftslagen är, precis som den nuvarande datalagen, tänkt att

få generell räckvidd. Det innebär att den kommer att omfatta även sådan

verksamhet som faller utanför EG-rätten. Särbestämmelser som kan

behövas på olika områden förutsätts få sin plats i särskilda register-

författningar. Sådana särbestämmelser kommer att gälla framför person-

uppgiftslagen.

Personuppgiftslagen skall enligt förslaget gälla inte bara register, utan

all behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad.

Lagen skall även omfatta manuell behandling av personuppgifter om

dessa ingår i eller avses ingå i en strukturerad samling av

personuppgifter.

En utgångspunkt för personuppgiftslagen är att behandling av

personuppgifter är tillåten endast i de fall och på de villkor som anges i

lagen. I andra fall skall behandling av personuppgifter inte få

förekomma. Något tillståndsförfarande motsvarande det nuvarande har

inte föreslagits. Om en behandling av personuppgifter är tillåten enligt

personuppgiftslagen, skall behandlingen anmälas till en tillsyns-

myndighet. Om den som är ansvarig för en behandling har inrättat ett

persondataombud, skall behandlingen i stället anmälas till denne. Den

som är personuppgiftsansvarig skall se till att behandlingen sker korrekt

och i enlighet med god sed, påpeka eventuella brister och anmäla

missförhållanden till tillsynsmyndigheten. Denna skall i första hand

försöka åstadkomma rättelse genom påpekanden och liknande

förfaranden. Om det inte går eller om det är riskfyllt att vänta kan

tillsynsmyndigheten vid vite förbjuda en behandling.

Grundläggande krav på behandling av personuppgifter

I förslaget till personuppgiftslag anges vissa grundläggande krav på

behandlingen av personuppgifter. Personuppgifter skall behandlas på ett

korrekt sätt och i enlighet med god sed. Uppgifter får samlas in endast

för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och får sedan

inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det ursprungliga.

Behandling av personuppgifter för historiska, vetenskapliga eller

statistiska ändamål skall dock aldrig anses oförenlig med de ursprungliga

ändamålen. De personuppgifter som behandlas skall vidare vara adekvata

och relevanta i förhållande till ändamålet. Fler uppgifter än som är

nödvändiga med hänsyn till ändamålet skall inte få behandlas. Vidare

skall personuppgifter som behandlas vara riktiga och aktuella.

Personuppgifter skall inte heller få bevaras under längre tid än vad som

är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. För

historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål skall dock

personuppgifter få bevaras under en längre tid.

Behandling av särskilt känsliga uppgifter skall i princip vara förbjudet.

Från förbudet finns dock flera undantag som är uppräknade i lagen.

Känsliga uppgifter får t.ex. under vissa förutsättningar behandlas för

hälso- och sjukvårdsändamål och för forsknings- och statistikändamål.

Med känsliga uppgifter avses personuppgifter som avslöjar ras eller

etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse

eller medlemskap i fackförening. Det skall vidare enligt huvudregeln

vara förbjudet att behandla sådana personuppgifter som rör hälsa eller

sexualliv.

Det skall vidare vara förbjudet för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i

brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihets-

berövanden. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer

skall dock få meddela föreskrifter om undantag från förbudet. Några

andra särskilda bestämmelser om behandling av uppgifter som visar att

någon har misstänkts eller dömts för brott har inte tagits in i person-

uppgiftslagen.

Information

Personuppgiftslagen innehåller vidare bestämmelser om den

personuppgiftsansvariges skyldighet att informera den registrerade om

behandling som rör honomeller henne. Sådan information skall dels

lämnas självmant av den persondataansvarige, dels med anledning av den

registrerades begäran.

Rättelse

Den personuppgiftsansvarige skall vidare vara skyldig att rätta, blockera

eller utplåna felaktiga uppgifter m.m. och underrätta dem som har fått del

av sådana uppgifter om det rätta förhållandet. Det finns särskilda

bestämmelser om automatiserade beslut och om säkerheten vid

behandling av personuppgifter.

Skyddsåtgärder

En tillsynsmyndighet föreslås få besluta om de skyddsåtgärder som kan

behövas för en behandling och att få förena beslutet med vite.

Överföring av uppgifter till utlandet

I princip skall det vara förbjudet att föra över personuppgifter till länder

utanför EU. Från detta förbud finns dock flera undantag. Det viktigaste är

att det skall vara tillåtet att överföra uppgifter till de länder som har

anslutit sig till Europarådets dataskyddskonvention.

Sanktioner

Slutligen har bestämmelser om sanktioner i form av skadestånd, vite och

straff föreslagits.

I kraftträdande

Personuppgiftslagen föreslås träda i kraft den 24 oktober 1998, då

datalagen skall upphöra att gälla. Beträffande sådan behandling som

pågår vid i kraftträdandet skall till och med den 30 september 2001 den

äldre lagen tillämpas.

5.3 Bestämmelser om sekretess och utlämnande av

uppgifter

5.3.1 Förundersökningssekretessen

I 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) finns regler om sekretess med

hänsyn till intresset av att förebygga eller beivra brott. Bestämmelsen

gäller bl.a. för uppgifter i polisregistret. En förutsättning för att sekretess

skall gälla är att det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda

åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas, om

uppgiften röjs.

Sekretessen gäller i första hand hos åklagar-, polis-, och

tullmyndigheterna. Eftersom sekretessen gäller för uppgifter som hänför

sig till brottsförebyggande eller brottsbeivrande verksamhet, följer

sekretessen med uppgiften om den lämnas vidare till en annan

myndighet. Även en myndighet som i annan verksamhet biträder

åklagare eller polis i brottsbekämpande verksamhet är underkastad

sekretess till skydd för spaning och utredning.

Bestämmelserna i 5 kap. 1 § sekretesslagen är till för att skydda det

allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet. I 9 kap.

17 § sekretesslagen finns korresponderande regler om sekretess vid

förundersökningar m.m. till skydd för den enskildes intressen.

Sekretessen enligt sistnämnda paragraf gäller under förutsättning att det

kan antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider

skada eller men om uppgiften lämnas ut.

5.3.2 Registersekretessen

Det finns vidare särskilda sekretessbestämmelser beträffande uppgifter

i polisregister. Enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen gäller sekretess i

verksamhet som avser förande av eller uttag ur allmänt kriminalregister

eller register som förs med stöd av lagen (1965:94) om polisregister m.m.

för uppgift som har tillförts registret. Sekretessen enligt denna

bestämmelse är absolut, dvs. något skaderekvisit ställs inte upp som

villkor för sekretessen. Uppgifter från registren får lämnas ut endast

under de förutsättningar som anges i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister, polisregisterlagen eller säkerhetsskyddslagen

(1996:627) eller i förordning som har stöd i dessa lagar.

Sekretessen enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen gäller också i förhållande

till den enskilde. Kriminalregisterlagen och polisregisterlagen innehåller

dock bestämmelser om utlämnande av uppgifter till den registrerade

själv.

I 7 kap. 18 § sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess för bl.a.

uppgifter som har tillförts körkortsregistret. I likhet med vad som gäller

enligt 7 kap. 17 § är sekretessen absolut.

5.3.3 Utlämnande av uppgifter till den registrerade

Enligt kriminalregisterlagen har den enskilde en oinskränkt rätt att få ett

utdrag innehållande samtliga belastningsuppgifter om sig själv. När det

gäller polisregister är däremot den enskildes rätt mer begränsad. Den

huvudsakliga anledningen till det är att polisregister också innehåller

uppgifter av betydelse för brottsspaning. Den begränsning som gäller är

framför allt att det i utdrag till den enskilde inte skall tas med uppgift om

misstanke för brott, om inte åtal har väckts för brottet. Vidare gäller att

bötesbrott redovisas endast i begränsad uppfattning.

Utdrag ur polisregistret får endast meddelas till den registrerade under

förutsättning att han eller hon behöver utdraget för att ta tillvara sin rätt i

främmande stat, få tillstånd att inresa, bosätta sig eller arbeta i

främmande stat, pröva fråga om anställning i verksamhet som avser vård

eller som är av betydelse för rikets säkerhet eller för förebyggandet eller

beivrandet av brott och regeringen i förordning medgivit att utdrag eller

upplysning lämnas för sådant ändamål eller i annat fall, om den enskilde

styrker att hans eller hennes rätt är beroende av upplysning ur registret

och regeringen medger att upplysning lämnas (3 § polisregisterlagen

[1965:94]).

5.4 Internationellt polissamarbete

5.4.1 Europarådets rekommendation om användningen av

personuppgifter inom polissektorn

År 1987 antogs inom Europarådet en rekommendation, No. R (87) 15,

om användningen av personuppgifter inom polissektorn.

Rekommendationen innehåller speciella dataskyddsregler för

personuppgifter som polisen samlar in, lagrar, använder eller överför

med hjälp av automatisk databehandling i syfte att förhindra och

bekämpa brott eller upprätthålla allmän ordning. Endast sådana

personuppgifter som är nödvändiga för att förhindra en verklig fara eller

bekämpa ett visst brott får samlas in, om inte den nationella

lagstiftningen tillåter ett mer omfattande uppgiftssamlande. Skilda

kategorier av lagrade uppgifter skall så långt som möjligt kunna skiljas

från varandra efter graden av riktighet och tillförlitlighet. I synnerhet

skall uppgifter som grundar sig på fakta kunna skiljas från uppgifter som

grundar sig på omdömen eller personliga värderingar.

I oktober 1988 inledde Datainspektionen en granskning av

Rikspolisstyrelsens personregister. Granskningen syftade till att

undersöka om nuvarande författningsreglering av polisens rätt att

registrera uppgifter om enskilda svarade mot den europeiska

rekommendationen om polisregister. Undersökningen gällde också hur

Rikspolisstyrelsens personregister förhöll sig till den nuvarande

författningsregleringen och till de föreskrifter som Datainspektionen

meddelat. I en skrivelse den 28 september 1989 överlämnade

Datainspektionen till regeringen en rapport över granskningen.

I skrivelsen anges att inspektionen fått intrycket att Rikspolisstyrelsens

verksamhet med registren präglas av en strävan att undvika otillbörligt

intrång i den personliga integriteten. Samtidigt noteras dock att

författningsregleringen av polisens rätt att registrera uppgifter om

enskilda personer är bristfällig mot bakgrund av den europeiska

rekommendationen. Dessa brister anges bl.a. avse vissa frågor avseende

utlämnande av uppgifter från registren samt sammanblandningen av

belastnings- och misstankeuppgifter i person- och belastningsregistret.

5.4.2 Europol

Medlemsstaterna i Europeiska unionen har genom Europolkonventionen

beslutat upprätta en europeisk polisbyrå, Europol. Sverige har nyligen

tillträtt konventionen (prop. 1996/97:164 bet.1997/98:Ju02, rskr.

1997/98:22). Målsättningen med Europol är att förbättra effektiviteten

hos behöriga myndigheter i medlemsstaterna och deras samarbete vad

gäller förebyggande av och kampen mot viss definerad brottslighet, t.ex.

grova narkotika brott eller gränsöverskridande handel med barn som

utnyttjas sexuellt.

Europols arbetsuppgifter skall i första hand bestå av att underlätta

informationsutbytet mellan medlemsstaterna, inhämta, sammanställa och

analysera information och underrättelser samt delge de nationella

enheterna de underrättelser som berör deras länder. Europol skall ha ett

informationssystem bestående av ett informationsregister med begränsat

tydligt innehåll som tillåter snabb sökning av de uppgifter som finns hos

medlemsstaterna och hos Europol, analysregister för arbetet i olika

undersökningar och ett indexregister, som innehåller vissa uppgifter från

analysregistren.

Informationsregistret

Informationsregistret skall innehålla uppgifter om personer som

1. har dömts för sådana brott som ligger inom Europols behörighet,

2. misstänks för att ha begått eller varit delaktiga i sådana brott,

3. på konkreta grunder kan misstänkas komma att begå sådana brott.

För dessa personer får identifieringsuppgifter, uppgifter om vilken

brottslighet det är frågan om, tillvägagångssätt och hjälpmedel föras in. I

registret får också lagras uppgifter om varifrån den registrerade uppgiften

kommer, uppgift om eventuellt fällande domar inom Europols behörighet

och uppgifter om handläggande myndigheter och ärendebeteckning.

Några andra uppgifter får inte föras in i informationsregistret.

Medlemsstaterna är skyldiga att lämna dessa uppgifter. Sådana

uppgifter finns redan med nuvarande lagstiftning i svenska polisregister.

Uppgifter som skall lämnas till Europol kan komma från nästan alla

polisregister dvs. person och belastningsregistret, spaningsregistret,

brottsanmälansregistret m.fl. På motsvarande sätt kan uppgifter från

Europol komma att införas i de flesta polisregister.

Analysregister

En av Europols huvuduppgifter är att genomföra analyser som ett led i

kriminalunderrättelseverksamhet. Det innebär att Europol samlar in,

bearbetar och analyserar material till nytta för en polisutredning eller

förundersökning, t.ex. beträffande en gränsöverskridande narkotikaliga.

Analyserna skall genomföras i projektform. Det innebär att ett begränsat

antal anlytiker och andra tjänstemän från Europol samt sambandsmän

från de stater som berörs bildar en projektgrupp. För denna grupp kan om

det behövs ett arbetsregister läggas upp efter ett särskilt beslut från

styrelsen i Europol. Detta analysregister är ett verktyg för att genomföra

just den specifika utredningen. I ett analysregister får uppgifter om de

personer som finns i informationsregistret, kontakter och medhjälpare till

dessa, offer, vittnen och andra som kan lämna upplysningar om den

misstänkta brottsligheten förekomma. Alla nödvändiga uppgifter får

förekomma om personer i dessa utredningar. Särskilt känsliga uppgifter,

t.ex. politisk åskådning, sexuell läggning och ras får bara förekomma om

det är strikt nödvändigt med hänsyn till utredningen och endast om det

redan finns andra uppgifter om personen.

Uppgifter från ett analysprojekt lämnas på begäran av Europol. En

medlemsstat är skyldig att på begäran av Europol lämna uppgifter som

skall användas i det särskilda analysprojektet och därmed föras in i det

särskilda register som upprättas om den nationella lagstiftningen tillåter

att uppgifterna används för att utföra analyser i kriminalunderrättelse-

verksamhet.

Indexregistret

För att analysregistren skall fylla sin funktion som kunskapskälla krävs

att det finns en fungerande länk mellan analysregistren och de nationella

sambandsmännen. Indexregistret är ett hjälpmedel för att kunna förse

analysprojekten med nödvändiga uppgifter utan att registrets innehåll

eller analysresultat avslöjas.

5.4.3 Schengen

Regeringen har nyligen lämnat en proposition om Sveriges anslutning till

Schengensamarbetet (prop. 1997/98:42) till riksdagen. Schengen-

samarbetet bygger på två grundtankar. Det första är den fria rörligheten

för personer, i den betydelsen att personkontrollerna vid nationsgränserna

mellan Schengenstaterna skall upphöra. Den andra är att kampen skall

stärkas mot internationell kriminalitet och illegal invandring. Ett

hjälpmedel i detta sammanhang är dataregistret Schengens informations-

system (SIS). Registret är uppbyggt som ett spanings- och

efterlysningshjälpmedel. Det skiljer sig således helt från Europols

register. I SIS kan varje Schengenstat föra in uppgifter om personer eller

föremål som är efterlysta eller på annat sätt eftersökta med en begäran

om att någon åtgärd skall vidtas när den efterlysta personen påträffas. I

SIS förekommer endast identifieringsuppgifter av dessa personer. De

kompletterande uppgifter som behövs när det blir aktuellt för att ett land

skall kunna verkställa åtgärden lämnas över först när det blir aktuellt i

varje enskilt fall genom direkt kontakt mellan länderna.

5.5 Behovet av en reform

Datorkapaciteten och tekniken för informationsöverföring utvecklas i

snabb takt inom polisväsendet. Den nu gällande lagstiftningen hindrar

polisen från att på ett effektivt sätt använda sig av de fördelar den

moderna informationstekniken innebär. Polisen har med nuvarande

lagstiftning t.ex. inte möjlighet att använda befintligt datastöd för att

sammanställa personuppgifter som kommer fram inom ramen för en

förundersökning. En sådan sammanställning utgör nämligen ett

personregister enligt den nuvarande datalagen och kräver tillstånd av

Datainspektionen.

Det kan förutses att praktiskt taget allt skrivarbete inom polisen i

framtiden kommer att utföras med hjälp av någon form av

informationsteknik. Brottsanmälningar, protokoll över förhör och

tvångsmedelsanvändning, liksom förundersökningsprotokoll och

promemorior kommer i ökad utsträckning att lagras på datamedium. I

dag används redan i viss utsträckning scanning, en teknik som innebär att

dokument som kommer in till polismyndigheterna bildfångas för att man

sedan skall kunna arbeta med dokumentet på elektronisk väg. På sikt

kommer det att leda till att polisen helt och hållet arbetar med

elektroniska akter inom ramen för bl.a. förundersökningsförfarandet.

Den tekniska utvecklingen gör att det är angeläget att det så snart som

möjligt också tas fram en lagstiftning som ger den rättsliga ramen för

myndigheternas utvecklingsarbete. Lagstiftningen bör inte hindra polisen

från att på ett effektivt sätt använda informationsteknik. Samtidigt måste

sådana viktiga samhällsintressen som upprätthållandet av offentlighets-

principen och skyddet för den personliga integriteten noga beaktas. Det

är uppenbart att den nuvarande polisregisterlagstiftningen inte uppfyller

de krav som bör ställas i dagens samhälle. En reformering av

registerlagstiftningen är därför nödvändig.

Det är självfallet också angeläget att lagstiftningen uppfyller de krav

som uppställs i de internationella överenskommelser Sverige ingått. I det

internationella brottsbekämpande samarbetet har utvecklingen av

informationstekniken också stor betydelse. Både Europolkonventionen

och Schengenkonventionen bygger på att upplysningar kan utväxlas

mellan konventionsstaterna med hjälp av modern informationsteknik.

Sverige avser att delta i både Europol- och Schengensamarbetet, vilket i

sin tur medför att polisen bör få tillgång till den informationsteknik som

är nödvändig för att samarbetet skall fungera. Visserligen innebär varken

Europolkonventionen eller Schengenkonventionen att vi måste införa

någon ny polisregisterlagstiftning. Sverige kan uppfylla sina åtaganden

också med gällande reglering av polisregisterfrågorna. Däremot påverkas

effektiviteten i polissamarbetet av registerlagstiftningens utformning.

En utgångspunkt för en reform bör vara att hinder för ett rationellt

utnyttjande av datorstöd inte bör ställas upp i större utsträckning än vad

som är nödvändigt med hänsyn till intresset av skydd för den personliga

integriteten. Utvecklingen av informationstekniken går väldigt fort.

Tekniken blir kraftfullare, enklare att hantera och billigare. Det gör att

det blir lättare att ta del av, sammanställa och sprida datorlagrad

information, oavsett om informationen finns i ett särskilt inrättat register

eller är lagrad på annat sätt. Härigenom kan informationsbearbetningen

bli påtagligt effektivare, men det ställer också nya krav vad avser

respekten för den personliga integriteten. Det måste finnas garantier för

att uppgifter om enskilda inte lämnas ut på ett otillbörligt sätt.

Den stränga sekretess som råder för polisregister har under en längre

tid varit föremål för debatt. Regeringen anser det angeläget att

sekretessen inte hindrar möjligheterna till nödvändig insyn och kontroll.

Det är särskilt viktigt att den enskilde ges ökade möjligheter att ta del av

uppgifter som finns registrerade om honom eller henne. Regeringen

behandlar frågan om insyn i avsnitt 6.1. Utredningens förslag till ett nytt

belastningsregister behandlas i avsnitt 8. Förslaget till misstankeregister

behandlas i avsnitt 9. I avsnitt 10 tar regeringen ställning till vilka

bestämmelser som behövs för polisens del utöver eller i stället för

personuppgiftlagens bestämmelser. Slutligen behandlar regeringen

utredningens förslag till kriminalunderrättelseregister m.m. (avsnitt 11),

DNA-register (avsnitt 12) och SÄPO-register (avsnitt 13).

6 Sekretess

6.1 Ökade möjligheter till insyn i polisregister

Regeringens förslag: Den absoluta sekretessen avskaffas för alla

polisregister utom belastningsregistret. Den enskilde får en principiell

rätt att få ut uppgifter om sig själv från samtliga polisregister.

Utredningens förslag: Den absoluta sekretessen för uppgifter i

polisregister avskaffas.

Remissinstanserna: Många remissinstanser, t.ex. Justitieombuds-

mannen, Datainspektionen, Riksarkivet, Göteborgs tingsrätt,

Kammarrätten i Stockholm, Kriminalvårdsstyrelsen och Sveriges

domareförbund är positiva till utredningens förslag. Rikspolisstyrelsen

motsätter sig däremot bestämt att den absoluta sekretessen avskaffas.

Styrelsen anser att den absoluta sekretessen för uppgifter i polisregister

skall behållas men vara begränsad i tiden till 20 år. För tiden därefter bör,

enligt Rikspolisstyrelsen, ett skaderekvisit gälla; omvänt för uppgifter

som alltjämt har ett högt skyddsvärde, t.ex. hos Säkerhetspolisen och rakt

för övriga uppgifter. Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet är

också kritisk till att den absoluta sekretessen överges och anser att

utredningen allt för snabbt lämnar svåra avgöranden utan att tillräckligt

noga beakta alla sidor av problemet. Fakultetsstyrelsen kan inte finna att

förslaget till ändringar i de nuvarande sekretessbestämmelserna är till

gagn för någon inblandad part och föreslår att sekretessdelen utreds

vidare. Hovrätten i Västra Sverige ifrågasätter om nackdelarna med den

nuvarande ordningen är så stora att de motiverar det relativt omfattande

lagstiftningsarbete som krävs för att genomföra en principiellt ny ordning

och anser att mycket talar för att den absoluta sekretessen bör behållas.

Länsstyrelsen i Göteborgs- och Bohus län kan endast med tvekan

godkänna att den absoluta sekretessen upphävs.

Några remissinstanser bl.a. Riksåklagaren och flera länsstyrelser anser

att den absoluta sekretessen bör behållas för uppgifter i misstankeregister

och kriminalunderrättelseregister.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med utredningens förslag är

dels att åstadkomma en reglering som inte innebär mer sekretess än vad

som är oundgängligen nödvändigt för att skydda det intresse som

föranlett regleringen, dels att ge samma skydd för känsliga uppgifter

oberoende av om de förekommer i t.ex. en förundersökning eller i ett

polisregister.

Regeringen delar utredningens uppfattning att det är viktigt att

offentlighetsprincipen i detta sammanhang inte inskränks mer än vad

som kan anses nödvändigt med hänsyn t.ex. till enskildas personliga och

ekonomiska förhållanden och till att brott skall kunna förebyggas och

beivras. Så som utredningen anfört kan absolut sekretess innebära att

intresset av insyn och kontroll åsidosätts, vilket i sin tur kan leda till att

förtroendet för polisens verksamhet skadas. Inte minst den senaste tidens

debatt om Säkerhetspolisens registrering i SÄPO-registret visar att frågan

hur registreringen sker är central för allmänhetens tilltro till polisens

verksamhet. Det bör exempelvis ges rimliga möjligheter att kontrollera

att registrering inte bedrivs i strid mot regeringsformens bestämmelser

eller andra bestämmelser som gäller för registren. Det är därför angeläget

att möjligheten till insyn i polisens register ökar. Det kan ske genom

lättnader i den sekretess som råder för uppgifter i polisregister. När det

gäller att avgöra hur sträng sekretess som bör gälla är det enligt

regeringens bedömning motiverat att skilja mellan olika register.

Belastningsregister

Uppgifter i polisens belastningsregister har alltid ansetts extra känsliga,

främst ur integritetssynpunkt. Även om man kan förutse att en stor del av

polisens och domstolarnas arbete inom en snar framtid kommer att

utföras med datorstöd och att det, med hjälp av de avancerade sökverktyg

som finns, kommer att bli tekniskt möjligt att på ett relativt enkelt sätt

sammanställa personuppgifter som förekommer i t.ex. förundersökningar

och domar, kommer samma uppgifter sammanställda i ett register även i

fortsättningen att vara särskilt känsliga ur integritetssynpunkt. Registrens

huvudsyfte är just att lagra sammanställningar av uppgifter på ett sådant

sätt att det skall vara lätt att ta fram och presentera informationen. Att det

råder en strängare sekretess för uppgifter som finns i ett register än för

uppgifter som förekommer under en förundersökning är därför, enligt

regeringens bedömning, väl motiverat. Den absoluta sekretess som i dag

gäller för uppgifter i polis- och kriminalregister har främst motiverats av

att den dömdes återanpassning till samhället inte skall försvåras. Det är

angeläget att uppgifter om en persons förflutna inte sprids mer än vad

som är absolut nödvändigt. Sekretesskyddet för belastningsuppgifter är

således i allt väsentligt uppställt för att skydda den enskilde. Det ligger

därför i sakens natur att utomordentligt stor restriktivitet måste gälla för

insyn i belastningsregister.

Förutom den registrerade själv är det främst myndigheterna inom

rättsväsendet som har ett berättigat intresse av att få del av uppgifter från

belastningsregister. Med hänsyn till den registrerades rehabilitering bör

andra myndigheter eller enskilda normalt inte få tillgång till uppgifterna.

Även om den absoluta sekretessen avskaffades och ett skaderekvisit

infördes torde den skadeprövning som polisen skulle göra i samband med

prövning av om utlämnande skall medges utfalla på ett sådant sätt att

praktiskt taget inga andra än de nu nämnda skulle få del av

belastningsuppgifterna. Med hänsyn till den sekretess som ändå måste

gälla till skydd för den enskilde skulle uppgifter från registret i princip

aldrig kunna lämnas ut. Att avskaffa den absoluta sekretessen för

belastningsregister skulle därför närmast vara en illusion.

Såsom Rikspolisstyrelsen påpekat får det inte heller vara så att t.ex. en

arbetsgivare eller hyresvärd genom att begära att få ut uppgifter om

någon tilltänkt arbetstagare eller hyresgäst förekommer i registret,

indirekt får reda på att vederbörande inte förekommer. Med nuvarande

lagstiftning behöver polisen bara besvara en sådan förfrågan med att det

råder absolut sekretess för uppgifter i polisregister och att det därmed

inte är tillåtet att uppge om en person finns eller inte finns i registret. Om

den absoluta sekretessen avskaffas och sekretessen i stället skall gälla

med ett skaderekvisit måste polisen göra en prövning i varje enskilt fall.

Förekommer inte den person förfrågan gäller i registret måste detta i

regel framgå av avslagsbeslutet. Det skulle innebära att t.ex. arbetsgivare

och hyresvärdar kan få reda på om den tilltänkte arbetstagaren eller

hyresgästen förekommer i polisregistret. Detta är naturligtvis inte

tillfredsställande.

Vid en sammantagen bedömning anser regeringen att det för uppgifter

i belastningsregiser även i fortsättningen skall råda absolut sekretess.

Den enskilde bör däremot ha rätt att få ut uppgifter om sig själv. Vi

återkommer till denna fråga i avsnitt 8.3.2. Det innebär att absolut

sekretess bör gälla för uppgifter i det nya belastningsregistret som

föreslås i detta lagstiftningsärende. Uppgifter från registret får således

endast lämnas ut i enlighet med vad som sägs i den särskilda

registerlagstiftningen. Även de register som avses i 7 kap. 18 §

sekretesslagen utgör belastningsregister. Dessa register, bl.a. register

över strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot, utgör inte

polisregister men innehåller ändå uppgifter om brott. Det bör således

även i fortsättningen råda absolut sekretess för uppgifter i de register som

avses i 7 kap. 18 § sekretesslagen.

Andra register

Bestämmelser om absolut sekretess är ovanliga. Som utredningen

framhåller förekommer absolut sekretess i princip bara såvitt avser

uppgifter i polisregister och i vissa andra brottsregister samt i

skatteregister. Regeringen delar utredningens uppfattning att det är

viktigt att offentlighetsprincipen inte inskränks mer än vad som kan

anses nödvändigt med hänsyn t.ex. till enskilds personliga förhållanden

och till att brott skall kunna förebyggas och beivras. Absolut sekretess

bör därför endast undantagsvis gälla. I detta lagstiftningsärende föreslår

regeringen att två helt nya typer av register skall få inrättas,

kriminalunderrättelseregister och DNA-register. Det finns därför

anledning att noga överväga om det är motiverat att införa absolut

sekretess för dessa register. I samband härmed bör det också övervägas

om det är motiverat att behålla den absoluta sekretessen för andra register

än belastningsregister.

Kriminalunderrättelseregistret kommer att innehålla uppgifter om

personer på underrättelsestadiet, dvs. innan det finns någon skälig

misstanke om ett konkret brott. De uppgifter som antecknas i ett sådant

register är naturligtvis integritetskänsliga för den enskilde. Med hänsyn

till den enskildes personliga integritet är det därför självklart att

uppgifterna bör omgärdas av ett starkt sekretesskydd. Från den enskildes

sida finns det ett stort intresse av att kunna kontrollera att uppgifter om

honom eller henne inte registreras på ett otillbörligt sätt. För att

allmänheten skall ha förtroende för den underrättelseverksamhet som

bedrivs av såväl den öppna polisen som av Säkerhetspolisen är det viktigt

att det dessutom finns tillräckliga möjligheter för allmänheten till insyn i

och kontroll av de register som förs. Till skillnad från vad som gäller för

belastningsregistren kan en absolut sekretess därför inte motiveras med

att det inte finns någon utomstående som har ett berättigat intresse till

insyn i registren. Med hänsyn till det anförda anser regeringen inte att det

föreligger tillräckligt starka skäl för att uppgifter i de

kriminalunderrättelseregister vi föreslår i detta ärende skall vara belagda

med absolut sekretess.

Samma resonemang kan anföras såvitt gäller Säkerhetspolisens

register. Det är också viktigt att komma ihåg att det hos Säkerhetspolisen

finns handlingar som innehåller uppgifter som är av stor betydelse för

vårt kulturarv. Dessa uppgifter bör inte undanhålls från allmänhetens

insyn mer än vad som är nödvändigt, t.ex. med hänsyn till rikets säkerhet,

förebyggande och beivrande av brott och enskildas personliga

förhållanden. Regeringen anser därför inte heller att det skall råda absolut

sekretess för uppgifter i Säkerhetspolisens register.

Inte heller när det gäller övriga register som föreslås i detta ärende,

dvs. DNA-register, misstankeregistret samt fingeravtrycks- och

signalementsregister, anser regeringen att det finns tillräckligt tungt

vägande skäl för en absolut sekretess. Även beträffande dessa register

kan såväl den enskilde som allmänheten ha ett intresse av att det finns en

möjlighet att offentliggöra uppgifterna för att kontrollera att

registreringen inte sker på något otillbörligt sätt. För DNA-registret är det

särskilt viktigt att tillräcklig möjlighet till insyn finns för att garantera

att

analysresultat som ger upplysningar om den registrerades egenskaper

inte registreras. Misstankeregistret och fingeravtrycks- och

signalementsregistret innehåller uppgifter om misstankar, dvs. innan det

konstaterats att brott har begåtts. Det kan därför finnas ett motsvarande

intresse av offentlighet för uppgifterna som när det gäller

underrättelseregister.

Med hänsyn till att uppgifter i register som nu nämnts är mycket

känsliga ur integritetssynpunkt är det självklart att uppgifterna bör

omgärdas av ett starkt sekretesskydd. Uppgifterna bör därför skyddas av

ett omvänt skaderekvisit. Det innebär att de får lämnas ut endast om det

står klart att det inte medför någon skada för den enskilde eller någon

honom eller henne närstående.

Sammanfattningsvis anser regeringen att den absoluta sekretessen skall

behållas för uppgifter i belastningsregister. För uppgifter i andra register

skall det i stället gälla sekretess med ett omvänt skaderekvisit till skydd

för den enskilde. Det innebär att uppgifterna får lämnas ut om det står

klart att det kan ske utan skada. Förslaget innebär också att reglerna i 14

kap. sekretesslagen, utom när det gäller belastningsregistret, blir

tillämpliga. Det innebär bl.a. att den enskilde själv får rätt att ta del av de

uppgifter som finns registrerade om honom eller henne om det står klart

att det kan ske utan skada för utredningen och det inte heller finns någon

annan sekretessgrund.

Tullens register

För de register som förs enligt lagen (1997:1058) om register i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet gäller också absolut sekretess

enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen. Under våren kommer en översyn att

göras av denna lag för att anpassa den till personuppgiftslagens

bestämmelser. Sekretessfrågan kommer att behandlas i det samman-

hanget.

6.2 Möjligheten att sekretessbelägga domskäl

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse som gör det

möjligt att sekretessbelägga domskäl i ärenden som avser utlämnande av

uppgifter bör inte införas.

Utredningens förslag: En särskild bestämmelse införs i 14 kap. 5 §

sekretesslagen som gör det möjligt för förvaltningsdomstolar att

hemlighålla domskäl för part i mål om utlämnande av uppgifter från

SÄPO-registret.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser är tveksamma till en

lösning som innebär att en bestämmelse om att i vissa fall hemlighålla

domskäl för part. Några remissinstanser, t.ex. Rikspolisstyrelsen har

påpekat att samma behov av att hemlighålla domskäl finns hos den öppna

polisen. Kammarrätten i Stockholm anser att även uppgift om att en viss

uppgift inte finns registrerad kan hemlighållas med stöd av 5 kap. 1 §

sekretesslagen.

Skälen för regeringens bedömning: En person med anknytning till

brottslig verksamhet kan ha ett starkt intresse av att veta om polisen har

uppgifter om honom eller henne. I ett sådant fall skulle det kunna vara till

stor skada för en utredning om det röjdes för vederbörande person såväl

att han eller hon är föremål för polisens intresse som att han eller hon

inte är det. Det är därför viktigt att det av ett beslut på en förfrågan om att

få ut uppgifter ur registret inte behöver framgå om en person förekommer

i registret eller inte. Enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen gäller sekretess för

åklagar-, polis-, skatte- och tullmyndigheterna för uppgifter som hänför

sig till den brottsbeivrande verksamheten, t.ex. för uppgifter som finns i

polisregister. Sekretessen följer med uppgiften när den lämnas vidare till

annan myndighet, t.ex. en domstol. Kammarrätten i Stockholm har

påpekat att redan uppgiften huruvida någon förekommer i ett

underrättelseregister bör kunna sekretessbeläggas med stöd av 5 kap. 1 §

sekretesslagen. Regeringen delar kammarrättens uppfattning.

Underrättelseverksamhetens natur är sådan att det endast i speciella fall

torde kunna komma ifråga att lämna ut uppgifter. Föreligger inte ett

sådant fall utgår regeringen från att även en uppgift att en person inte är

registrerad sekretessbeläggs med stöd av 5 kap. 1 § sekretesslagen.

Enligt 14 kap. 5 § första stycket sekretesslagen hindrar sekretess inte

att en part tar del av en sekretessbelagd handling eller annat material i

målet i den mån det inte av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse är

av synnerlig vikt att uppgift i handlingen eller materialet inte röjs. Den

aktuella bestämmelsen är tillämplig vid domstolens kommunicering med

den klagande. Bestämmelsen innebär givetvis inte att det i mål om

utlämnande av allmän handling föreligger någon rätt för part att med stöd

av den ta del av sekretessbelagda uppgifter som finns i den handling som

är föremål för domstolens prövning. Detsamma gäller om uppgiften har

tillförts målet på något annat sätt, t.ex. i ett yttrande eller annat besked

från polisen i vilket polisen uppgett att en person inte finns registrerad.

Ett utlämnande av en sådan uppgift i samband med kommunicering i

målet skulle innebära att ändamålet med prövningen av utlämnande av

handlingen förfaller.

Enligt 14 kap. 5 § andra stycket hindrar sekretess aldrig att en part i ett

mål eller ärende tar del av dom eller beslut i ärendet. Regeringen utgår

från att såväl polisen som domstolarna utformar sina beslut och domar på

ett sådant sätt att sekretessbelagda uppgifter inte röjs. Något behov av att

införa särskilda bestämmelser av de slag utredningen föreslagit kan enligt

regeringens bedömning därför inte anses föreligga.

6.3 Sekretessen tidsbegränsas

Regeringens förslag: Sekretessen för uppgifter i polisregister och andra

register med uppgifter om brott tidsbegränsas till 70 år. Den s.k.

förundersökningssekretessen till skydd för polisens verksamhet skall

gälla i 70 år för uppgifter i underrättelseverksamhet och 40 år i övrigt.

Utredningens förslag: Sekretessen för uppgifter i polisregister och

andra register med uppgifter ombrott tidsbegränsas till 70 år.

Förundersökningssekretessen till skydd för polisens verksamhet skall

även i fortsättningen gälla 40 år. Regeringen skall dock, främst med

tanke på uppgifter hos Säkerhetspolisen, kunna föreskriva att den skall

gälla under längre tid.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna lämnar

förslaget utan erinran. Rikspolisstyrelsen förespråkar att sekretess för

uppgifter i polisregister skall gälla i 20 år utan skaderekvisit och att det

för tiden därefter skall gälla ett skaderekvisit; omvänt för uppgifter som

alltjämt har högt skyddsvärde, t.ex. sådana som hänför sig till

säkerhetspolisens verksamhet och ett rakt för andra uppgifter. Styrelsen

framhåller vidare vikten av att regeringen utnyttjar möjligheten att

förlänga förundersökningssekretessen för uppgifter hos Säkerhetspolisen.

Skälen för regeringens förslag: Sekretessen för uppgifter i kriminal-

och polisregister är för närvarande inte begränsad i tiden. Som regel

upphör emellertid sekretess för andra uppgifter vid en viss angiven

tidpunkt. Skälet till att sekretessen i regel tidsbegränsats är att en uppgift

endast bör vara underkastad sekretess i det fall där det verkligen medför

en risk för skada att röja den. Denna risk minskar normalt med tiden. I

förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2 del A s. 87) framhölls de

praktiska konsekvenserna med en tidsbegränsning. Det kunde enligt

departementschefen t.ex. bli mycket svårt att efter lång tid enbart med

utgångspunkt från ett skaderekvisit avgöra om en viss handling skulle

omfattas av sekretess eller inte. Det ansågs därför att sekretesslagen en

gång för alla borde avgöra vid vilken tidpunkt skaderisken skall anses

upphöra. Utredningen har föreslagit att en sådan bestämmelse skall

införas även såvitt avser uppgifter i polisregister och andra register

angående brott. Tidsgränsen bör enligt utredningen bestämmas till 70 år.

Det motsvarar enligt utredningen den tid som enligt sekretesslagen

normalt gäller för uppgifter om enskilds personliga förhållanden.

Regeringen delar utredningens bedömning att sekretessen för uppgifter i

polisregister och andra register angående brott skall begränsas till 70 år.

Den s.k. förundersökningssekretessen, som gäller till skydd för det

allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet, gäller

enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen i högst fyrtio år. Eftersom någon absolut

sekretess inte längre skall gälla för uppgifter i flertalet polisregister kan

det, såsom Rikspolisstyrelsen framhållit, finnas skäl att förlänga den

tiden, t.ex. för att skydda en uppgiftslämnare. Regeringen anser att det i

den underrättelseverksamhet som bedrivs hos Säkerhetspolisen och den

öppna polisen finns starka skäl för en längre sekretesstid än fyrtio år.

Sekretesstiden bör därför bestämmas till högst sjuttio år. Regeringen

anser att detta bör regleras i lagen och inte, som utredningen förespråkat,

genom förordning efter bemyndigande i lagen.

6.4 Förundersökningssekretessen

Regeringens förslag: Sekretessen till förmån för den enskilde för

uppgifter i det allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande

verksamhet skall gälla med ett omvänt skaderekvisit.

För uppgifter som förekommer i underrättelseverksamhet skall

sekretess med ett omvänt skaderekvisit gälla även till skydd för

polisens verksamhet

.

Utredningens förslag: För uppgifter om att en person är dömd för

brott, är eller har varit misstänkt för brott eller kan antas ta befattning

med brottslig verksamhet skall sekretess med ett omvänt skaderekvisit

gälla. För uppgifter som behandlas av Säkerhetspolisen förstärks

sekretessen till skydd för polisens verksamhet för att förebygga och

beivra brott.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen och Länsstyrelsen i

Stockholms län anför att samma sekretesskydd som för uppgifter hos

Säkerhetspolisen bör gälla för uppgifter i den öppna polisens spanings-

och underrättelseverksamhet. Några remissinstanser, bl.a. Data-

inspektionen och Sveriges domareförbund anser att ett omvänt

skaderekvisit bör gälla för alla uppgifter om enskilds personliga och

ekonomiska förhållande.

Skälen för regeringens förslag: Vi har tidigare redogjort för vårt

förslag att avskaffa den absoluta sekretessen för uppgifter i andra

polisregister än belastningsregister och i stället införa en

sekretessprövning med omvänt skaderekvisit. Sekretesskyddet för

motsvarande uppgifter i det allmännas brottsförebyggande och

brottsbeivrande verksamhet som inte ingår i något register gäller med ett

rakt skaderekvisit, såväl till skydd för den enskilde som till skydd för det

allmännas verksamhet.

Förundersökningssekretessen till förmån för den enskildes intresse

Det kan ifrågasättas om det inte finns skäl att förstärka sekretesskyddet

för uppgifter om den enskilde. Det har hittills inte varit tillåtet att

behandla uppgifter i förundersökningar eller underrättelseverksamhet

med hjälp av automatisk databehandling annat än med Datainspektionens

tillstånd. Personuppgiftslagen innebär att polisen får möjlighet till

automatiserad handläggning av förundersökningar och andra utredningar.

I avsnitt 10.2 redogör vi för vår uppfattning att det inte finns skäl att

begränsa polisens rätt att utnyttja denna möjlighet. Uppgifter som ingår i

automatiserade behandlingar blir emellertid mer känsliga ur

integritetssynpunkt än motsvarande uppgifter som behandlas manuellt.

En lämplig ordning bör med hänsyn härtill vara att samma skaderekvisit

får gälla som beträffande de register som förs till stöd för

förundersökningsverksamhet. Det innebär att sekretessen till skydd för

den enskildes personliga och ekonomiska förhållanden i det allmännas

brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet skall gälla med ett

omvänt skaderekvisit. Regeringen delar de synpunkter som framförts

bl.a. av Datainspektionen och Sveriges domareförbund att någon

uppdelning av olika slags uppgifter inte bör göras. En fördel med en

sådan lösning är också att samma sekretesskydd kommer att gälla för

uppgiften oavsett om den finns i ett register eller är representerad på

annat sätt. Detta gör att gränsdragningen mellan om uppgiften t.ex. ingår

i kriminalunderrättelseregister eller i en automatiserad behandling av

uppgifter i en särskild undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet

inte får någon praktisk betydelse i sekretesshänseende.

Förundersökningssekretessen till förmån för polisens verksamhet

Utredningen har föreslagit att den s.k. förundersökningssekretessen som

gäller till skydd för det allmännas brottsförebyggande och

brottsbeivrande verksamhet skall gälla med ett omvänt skaderekvisit

såvitt avser Säkerhetspolisen. Regeringen delar utredningens bedömning

att det med hänsyn till den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver är

motiverat att skärpa sekretessen när den absoluta sekretessen avskaffas

för uppgifter i SÄPO-registret. Sekretess med samma skaderekvisit

kommer då att gälla för alla uppgifter som Säkerhetspolisen behandlar i

sin underrättelseverksamhet.

 Bl.a. Rikspolisstyrelsen har anfört att motsvarande sekretesskydd

måste gälla för den öppna polisens spanings- och underrättelse-

verksamhet. Regeringen har förståelse för denna synpunkt. Den absoluta

sekretessen som för närvarande råder för uppgifter i polisregister har

indirekt stor betydelse även för polisens verksamhet. Regeringen kan

därför instämma i Rikspolisstyrelsens uppfattning att samma argument

som framförts beträffande Säkerhetspolisens verksamhet gör sig gällande

även för den öppna polisens underrättelseverksamhet. Det är därför,

enligt regeringens bedömning, motiverat att införa ett omvänt

skaderekvisit även till skydd för den öppna polisens

underrättelseverksamhet.

 Säkerhetspolisens verksamhet är klart avgränsad från den öppna

polisen. Det är inte lika enkelt att avgränsa den öppna polisens

underrättelseverksamhet. I avsnitt 10 föreslås att en polisdatalag införs. I

den nya lagen definieras underrättelseverksamhet som polisverksamhet

som består i att samla och bearbeta information för att klarlägga om

brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte

utgör förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken. Regeringen anser

att denna avgränsning är tillräcklig för att det skall vara möjligt att införa

en strängare sekretess även i den öppna polisens underrättelse-

verksamhet. För uppgifter som hänför sig till underrättelseverksamhet

bör därför sekretess gälla om det inte står klart att uppgifterna kan röjas

utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller

den framtida verksamheten skadas.

7 Ett belastningsregister och ett

misstankeregister

Regeringens förslag: Ett belastningsregister och ett misstankeregister

inrättas. Belastningsregistret skall ersätta person- och belastningsregistret

och innehålla uppgifter om ådömda påföljder. Registreringen av

påföljder i körkortsregistrets belastningsdel samordnas med belastnings-

registret. Misstankeregistret skall innehålla uppgifter om den som är

skäligen misstänkt för brott.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna. En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Riksåklagaren och

Domstolsverket är kritiska till att förseelser som har betydelse i

körkortsfrågan hamnar i samma register som övriga belastningar.

Riksdagens ombudsmän (JO) motsätter sig den lagtekniska lösningen

utredningen valt och förordar att hela regleringen av polisens behandling

av personuppgifter görs i en lag.

Skälen för regeringens förslag: I Europarådets rekommendation, No.

R (87) 12, om användning av personuppgifter inom polissektorn anges,

som tidigare nämnts, att olika kategorier av uppgifter så långt det är

möjligt skall hållas åtskilda efter graden av riktighet och tillförlitlighet. I

riktlinjepropositionen (prop. 1994/95:144) uttalade regeringen att det

finns starka skäl att hålla uppgifter om påföljder och uppgifter om

misstankar åtskilda och att en uppdelning skulle göras genom att person-

och belastningsregistret ersätts av ett belastningsregister, i vilket endast

påföljder och liknande tas in, och ett misstankeregister. Riksdagen, som

vid flera tillfällen tidigare uttalat sig för en sådan uppdelning, godkände

regeringens förslag (bet. 1994/95JuU:21, rskr. 1994/95:378).

Utredningen har, med anledning av vad som uttalades i

riktlinjepropositionen, föreslagit att det skall införas en lag om

belastningsregistret och en lag om misstankeregistret. Det skulle i och för

sig vara möjligt att, som Riksdagens ombudsmän förordat, reglera all

personuppgiftsbehandling hos polisen i en lag. Regeringen anser dock att

det är att föredra att i en särskild lag reglera polisens behandling av

personuppgifter och de särskilda register som förs för Rikspolisstyrelsens

räkning. Belastningsregistret och misstankeregistret förs visserligen

också av Rikspolisstyrelsen. Dessa register har dock, till skillnad för de

register som enligt utredningens förslag regleras i polisdatalagen, till

ändamål att förse även andra myndigheter med uppgifter. Det är därför

naturligt att reglera dessa register särskilt. Regeringen delar därför

utredningens bedömning att det skall införas en särskild lag om

belastningsregistret och en om misstankeregistret.

I riktlinjepropositionen uttalades vidare att registreringen av påföljder i

körkortsregistrets belastningsdel borde samordnas med belastnings-

registret. Riksåklagaren och Domstolsverket har framfört viss kritik mot

samordningen. Kritiken får ses mot bakgrund av utredningens förslag om

att särbehandla körkortshavare ur registreringssynpunkt. Utredningens

förslag innebär nämligen att den nedre gränsen för registrering skall

sättas vid brott för vilka inte endast penningböter är föreskrivet. För att

registret skall kunna användas som underlag för körkortsfrågor föreslår

utredningen särskilda bestämmelser om att körkortshavare dessutom

skall registreras för brott som föranleder penningböter som begåtts vid

förandet av fordonet. Som närmare kommer att framgå av avsnitt 8.2

anser regeringen inte att någon skillnad skall göras om ett brott begås av

någon som har körkort eller av någon som inte har det. Regeringens

förslag innebär i stället att alla påföljder skall antecknas i registret.

Remissinstanserna har inte haft några andra invändningar mot

samordningen. Regeringen anser därför att det förslag som framfördes i

riktlinjepropositionen om att samordna körkortsregistrets belastningsdel

med belastningsregistret bör genomföras.

8 Belastningsregistret

8.1 Belastningsregisterets ändamål

Regeringens förslag: Ändamålet med belastningsregistret skall vara att

ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet

hos polis- och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda

brott, hos åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal

samt vid utfärdande av strafföreläggande samt hos allmänna domstolar

för straffmätning och val av påföljd. Uppgifter i registret skall också få

användas av polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan

lämplighetsprövning, tillståndsprövning och annan prövning som anges i

lag eller förordning samt av enskilda om det är av särskild betydelse i

den enskildes verksamhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren, Domstols-

verket och Kriminalvårdsstyrelsen anser att belastningsregistret även

skall ha till ändamål att förse andra myndigheter med uppgifter som de

behöver i sin tillsynsverksamhet.

Skälen för regeringens förslag: Det övergripande syftet med

belastningsregistret bör vara att olika myndigheter, framför allt de

brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheterna, på ett enkelt sätt

skall få tillgång till de uppgifter som behövs i deras verksamhet. Polis-

och tullmyndigheter behöver uppgifter om tidigare belastningar i sin

verksamhet för att förebygga, upptäcka och utreda brott. Åklagare

behöver ha tillgång till vissa uppgifter för att kunna besluta om

förundersökning och åtal samt för utfärdande av strafföreläggande. De

allmänna domstolarna har behov av uppgifter om tidigare belastningar

när det gäller påföljdsval och straffmätning. Polismyndigheter och andra

myndigheter behöver uppgifter om belastningar vid sådan lämplighets-

prövning och tillståndsprövning som följer av andra lagar och

förordningar. Regeringen behöver också tillgång till uppgifter från

registret för prövning i andra fall än för lämplighets- eller tillstånds-

prövning, nämligen för prövning av nådeärenden och utlämningsärenden.

Några remissinstanser anser att registret även bör ha till ändamål att

förse myndigheter med uppgifter de behöver i sin tillsynsverksamhet.

Dessa remissinstanser pekar på att myndigheter som utövar tillsyn är

beroende av att domstolar och åklagare fullgör sina skyldigheter att sända

kopior av domar och godkända strafförelägganden. De framhåller att det

finns ett stort antal författningar där domstolar och åklagare åläggs en

underrättelseskyldighet och att rutinerna inte alltid fungerar och föreslår

därför att belastningsregistret även får användas för att ersätta systemet

med underrättelser.

Regeringen delar givetvis uppfattningen att det är viktigt att

informationen till tillsynsmyndigheterna fungerar. Regeringen känner sig

dock inte övertygad om att underrättelseskyldigheten skulle kunna

avskaffas om tillsynsmyndigheterna fick tillgång till uppgifterna i

belastningsregistret. Om belastningsregistret även skulle ha till ändamål

att förse tillsynsmyndigheterna med uppgifter av betydelse för tillsynen

skulle det medföra en betydande utvidgning av den krets som har tillgång

till uppgifterna i belastningsregistret. Uppgifter i polisregister har alltid

ansetts särskilt känsliga ur integritetssynpunkt. Integritetsaspekterna talar

för att uppgifter inte bör lämnas ut annat om det finns vägande skäl för

detta. Att systemet med underrättelser till tillsynsmyndigheterna inte

alltid fungerar är naturligtvis inte tillfredsställande. Det bör dock kunna

lösas på annat sätt än genom att tillsynsmyndigheterna får tillgång till

belastningsregistret. Beredningsunderlaget i detta ärende är heller inte

tillräckligt omfattande för att regeringen nu skall kunna ta ställning till

vad en utökning av ändamålet skulle få för konsekvenser.

En myndighet som har rätt att få del av uppgifter ur registret för att

bevilja ett tillstånd bör däremot också ha rätt att få del av uppgifter ur

registret för att kunna ta ställning till om tillståndet bör återkallas eller

inskränkas t.ex. med anledning av att tillståndshavaren gjort sig skyldig

till brott. Detta bör komma till uttryck genom att registret får användas

för att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i

myndigheternas verksamhet vid tillståndsprövning som anges i

författning, i stället för vid tillståndsgivning som används i utredningens

förslag.

Sammanfattningsvis anser regeringen att registret bör ha till ändamål

att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i

verksamhet hos polis och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka

och utreda brott, hos åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning

och åtal samt vid utfärdande av strafföreläggande samt hos allmänna

domstolar för straffmätning och val av påföljd. Uppgifter i registret skall

också få användas av polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan

lämplighetsprövning, tillståndsprövning och annan prövning som anges i

lag eller förordning samt av enskilda om det är av särskild betydelse i

den enskildes verksamhet.

8.2 Belastningsregistrets innehåll

8.2.1 Registrering av påföljder

Regeringens förslag: Alla påföljder för brott skall registreras i

belastningsregistret. Integritetsaspekten tillgodoses genom begränsningar

i utlämnandet. Uppgifter om brott som endast föranlett penningböter

skall bara lämnas ut till de myndigheter som behöver dessa uppgifter,

t.ex. för att pröva körkortsfrågan.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att den nedre gränsen för

registrering skall sättas vid påföljd för brott för vilket inte endast

penningböter är föreskrivet. Körkortsinnehavare skall dock i viss

utsträckning registreras även för brott som föranleder penningböter.

Remissinstanserna: Många remissinstanser är kritiska till att gränsen

för registrering skall dras vid påföljder för brott för vilket inte endast

penningböter är föreskrivet. Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Länsstyrelsen i Stockholms län och Brottsförebyggande rådet anser att

samtliga straff skall antecknas i registret. Domstolsverket anser att den

nedre gränsen för bötesdomar bör knytas till den utdömda påföljden -

dagsböter - oavsett vilken påföljd som är föreskriven för brottet. Även

Hovrätten för Västra Sverige anser att påföljden i det konkreta fallet bör

styra frågan om registrering.

Skälen för regeringens förslag: I riktlinjepropositionen lämnades

frågan om i vilken utsträckning bötespåföljder skall registreras öppen.

En av utgångspunkterna för det förslag som nu läggs fram är att

körkortsregistrets belastningsdel skall samordnas med

belastningsregistret. Som har framgått av avsnitt 4.3.4 är gränsen för

registrering av brott i körkortsregistret och person- och belastnings-

registret (PBR) inte densamma. Frågan om i vilken utsträckning bötes-

påföljder skall registreras är därför inte helt enkel.

 Utgångspunkten bör emellertid vara att en begången förseelse av

bagatellartad karaktär normalt inte skall behöva belasta en person och

den framtida bedömningen av honom eller henne. Samtidigt går det inte

att bortse från att även sådana påföljder i vissa fall kan ha betydelse. Det

gäller bl.a. om det kan konstateras att brottet i själva verket utgör ett led i

mer systematiserad brottslighet, t.ex. av snatterier. Det är vidare

uppenbart att överträdelser som resulterat endast i penningböter kan ha

betydelse för en persons lämplighet som bilförare. Det är därför inte

lämpligt att höja registreringsgränsen för uppgifter som har betydelse för

körkortsfrågan.

Utredningen föreslår att den nedre gränsen för registrering skall sättas

vid påföljd för brott för vilket inte endast penningböter är föreskrivet. För

att registret skall kunna användas som underlag för körkortsfrågor

föreslår utredningen särskilda bestämmelser om att körkortshavare

dessutom skall registreras för brott som föranleder penningböter som

begåtts vid förandet av fordon. Utredningens förslag, som

överensstämmer med förslaget i promemorian Lag om kriminalregister

m.m. (Ds 1992:32), är avsett att åstadkomma en enklare och mer

ändamålsenlig reglering än den som gäller för närvarande och som

innebär att brott mot ett antal uppräknade författningar skall registreras.

Flera remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen är

kritiska till förslaget eftersom det skulle skapa ett antal administrativa

och tekniska problem vid tillämpningen. De menar att utredningens

förslag innebär att författningstexten förenklas, men att tillämpningen av

bestämmelsen i stället blir mer komplicerad. Uppgifterna i den enskilda

domen eller föreläggandet räcker inte för att avgöra om registrering skall

ske i belastningsregistret. Innan registrering av ådömda penningböter kan

ske, blir det nödvändigt för den som skall göra registreringen att

kontrollera om böter eller endast penningböter är föreskrivet för brottet.

Kontrollen försvåras av att många författningar innehåller bestämmelser

om såväl böter som penningböter.

Regeringen har med hänsyn till det stora antal domar och

strafförelägganden med bötespåföljd det är frågan om viss förståelse för

den framförda kritiken. Vid en genomgång av de författningar som

innehåller penningböter har det visat sig att det endast är knappt 30

författningar som enbart innehåller penningböter. Några av dessa

innehåller dessutom bestämmelser som enligt utredningens förslag skall

registreras om brottet skett vid förandet av fordon eller spårvagn. En del

av författningarna är vidare sådana som knappast torde tillämpas särskilt

ofta. I praktiken är det därför tveksamt om det skulle bli frågan om någon

mer omfattande merregistrering att registrera alla brott.

 Några remissinstanser har vidare framfört kritik mot att

körkortsinnehavare särbehandlas enligt utredningens förslag. Att

registreringen av körkortshavare gjorts beroende av att brottet har skett

vid förandet av motordrivet fordon eller spårvagn förstärker kritiken.

Även regeringen är av den uppfattningen att en särbehandling av

körkortshavare i möjligaste mån bör undvikas. Samtidigt torde det vara

ostridigt att även ett relativt bagatellartat brott av en bilförare kan ha

betydelse för bedömningen av körkortsfrågan. Det går därför inte att

komma ifrån att vissa brott som endast kan föranleda penningböter måste

antecknas i belastningsregistret för att det skall kunna användas för det

ändamål körkortsregistrets belastningsdel i dag gör.

Frågan är då om det är möjligt att registrera samtliga påföljder. Det

som talar för en sådan lösning är att ett sådant system skulle bli mycket

enkelt att tillämpa. Det skulle inte heller innebära någon mera omfattande

utvidgning av den sammanlagda registrering som i dag sker i PBR och

körkortsregistrets belastningsdel. En registrering av samtliga brott skulle

också, som påpekats av några remissinstanser, skapa förbättrade

möjligheter att följa upp rättsväsendets resultat. För närvarande är det

förenat med stora svårigheter att få fram uppgifter om antalet lagföringar

per år eftersom olika register överlappar varandra och vissa belastningar

inte registreras. Mot att registrera alla påföljder talar dock hänsynen till

den enskildes integritet. Som anförts ovan bör en begången förseelse av

bagatellartad karaktär normalt inte belasta personen och den framtida

bedömningen av honom eller henne. Regeringen vill dock framhålla att

belastningsregistrets integritetskänslighet inte enbart är beroende av vilka

uppgifter som registreras utan än mer av vad som lämnas ut.

Integritetsaspekterna på ett register över samtliga belastningar kan

mycket väl beaktas genom en reglering av utdragens innehåll. Det är

genom tekniska åtgärder förhållandevis enkelt att reglera utlämnandet så

att varje myndighet, även vid direktåtkomst till registret, endast får

tillgång till de uppgifter den har behov av. Ett system där uppgifter om

penningböter endast lämnas ut till de myndigheter som har behov av

uppgiften, t.ex. för att pröva körkortsinnehavet, är således lätt att

åstadkomma. Sammantaget anser regeringen att övervägande skäl talar

för att registrera uppgifter om alla brott. Det innebär att uppgifter om den

som genom dom, strafföreläggande, beslut eller föreläggande av

ordningsbot har ålagts påföljd för brott skall registreras i belastnings-

registret. Med ett sådant system behövs inte några särskilda

bestämmelser om registrering av körkortshavare.

8.2.2 Registrering av åtalsunderlåtelse

Regeringens förslag: Belastningsregistret skall innehålla uppgifter om

den som meddelats åtalsunderlåtelse.

Utredningens förslag: Endast åtalsunderlåtelser på grund av åklagares

beslut enligt 9 eller 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser

om unga lagöverträdare skall registreras.

Remissinstanserna: Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Juridiska

fakulteten vid Lunds universitet, Länsstyrelserna i Stockholms och

Hallands län och Brottsförebyggande rådet anser att samtliga beslut om

åtalsunderlåtelse skall registreras.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 § 4 polisregisterkungörelsen

skall åklagares beslut att inte åtala en person registreras i person- och

belastningsregistret

1. om psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus eller i vårdhem för

vuxna enligt 35 § lagen (1967:940) angående omsorger om vissa

utvecklingsstörda eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och

service till vissa funktionshindrade kommer till stånd (jfr 20 kap. 7 §

första stycket 4 rättegångsbalken)

2. om beslutet grundas på särskild åtalsprövning enligt 9 §

lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare

eller det är fråga om åtalsunderlåtelse med stöd av 17 § samma lag

eller

3. beslutet grundas på särskild åtalsprövning enligt 46 § lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall.

och brottet enligt åklagarens bedömning skulle ha lett till fängelse,

villkorlig dom, skyddstillsyn, rättspsykiatrisk vård, vård enligt lagen om

vård av missbrukare i vissa fall eller förvandlingsstraff för böter.

I riktlinjepropositionen lämnades frågan om registrering av beslut om

åtalsunderlåtelse öppen.

Utredningen har föreslagit att endast åtalsunderlåtelser på grund av

åklagares beslut enligt 9 eller 17 § lagen (1964:167) med särskilda

bestämmelser om unga lagöverträdare skall registreras. Utredningen har

påtalat att frågan om ett ärende avskrivs på ett tidigt stadium genom

förundersökningsbegränsning eller först senare, genom åtalsunderlåtelse,

inte bör vara avgörande för om den misstänkte skall antecknas i

belastningsregistret eller inte. Utredningen anser att det annars ofta blir

slumpen som får avgöra vem som registreras. Eftersom förunder-

sökningsbegränsning inte föranleder registrering borde utgångspunkten

enligt utredningen vara att beslut att meddela åtalsunderlåtelse inte heller

skall registreras i belastningsregistret. Utredningen har vidare påtalat att

åtalsunderlåtelser med stöd av 20 kap 7 § 4 rättegångsbalken inte

förekommer särskilt ofta.

 Många remissinstanser är kritiska mot utredningens förslag och anser

att samtliga beslut om åtalsunderlåtelser skall registreras.

Ett beslut om åtalsunderlåtelse innefattar i princip ett konstaterande

från åklagarens sida att den misstänkte har begått ett visst brott, för vilket

åtal emellertid inte skall väckas. Regeringen anser, till skillnad från

utredningen, att utgångspunkten vid avgörandet av om åtalsunderlåtelser

skall registreras inte bör vara något slags bakvänt rättviseresonemang.

Normalt torde erfordras ett erkännande av den tilltalade. Det är i och för

sig riktigt att det ofta kan framstå som en slump om ett ärende avslutas

genom förundersökningsbegränsning eller genom åtalsunderlåtelse. Vad

avser bedömningen av skuldfrågan är det dock en avgörande skillnad

mellan de två beslutsformerna. Vid åtalsunderlåtelse finns en fullständig

utredning som enligt åklagarens bedömning utvisar att den misstänkte är

skyldig till ett brott. Att inte registrera sådana beslut innebär att

information som kan ha betydelse vid framtida bedömningar i åtals- och

påföljdsfrågor går förlorad. Regeringen anser därför att övervägande skäl

talar för att åtalsunderlåtelser skall registreras. Regeringen kan inte heller

se att det finns någon anledning att, varken på det sätt som för närvarande

sker eller på det sätt utredningen föreslagit, endast registrera vissa beslut

om åtalsunderlåtelse. Precis som beträffande penningböter kan

integritetsaspekterna tillgodoses genom att utlämnandet av uppgifter om

beslutade åtalsunderlåtelser begränsas. Regeringen anser således att

samtliga beslut om åtalsunderlåtelser bör registreras.

8.2.3 Övriga uppgifter som skall registreras

Regeringens förslag: Belastningsregistret skall vidare innehålla

uppgifter om den som har ålagts förvandlingsstraff för böter, den som

med tillämpning av 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från

påföljd, den som skall utvisas eller utlämnas enligt någon av

utlämningslagarna, och den som har meddelats besöksförbud.

Vissa uppgifter om den som är dömd i utlandet skall också registreras.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Domstolsverket anser att även sådana

frihetsberövanden som skall tillgodoräknas vid ett senare undanröjande

av villkorlig dom eller skyddstillsyn skall registreras. Domstolsverket och

Riksåklagaren anser att även näringsförbud bör registreras. Några

länsstyrelser anser att möjligheterna att utöka registrering av ungdomar

bör utökas

Skälen för regeringens förslag: I föregående avsnitt har

registreringen av uppgifter om påföljder på grund av brott och

åtalsunderlåtelser behandlats. Utredningens förslag till registrering i

övrigt motsvarar i huvudsak vad som gäller för närvarande.

Enligt 2 § 5 polisregisterkungörelsen skall i polisregister tas in uppgift

om utvisning på grund av brott enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen

(1989:529). Enligt den bestämmelsen får en utlänning utvisas ur Sverige

om utlänningen döms för ett brott som kan leda till fängelse eller om

domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen

har dömts till. Utvisningen utgör således en del av domen och kan därför

inte anses innefatta en sådan självständig registreringsgrund som bör tas

upp i förevarande paragraf. I stället bör det i förordning tas in

bestämmelser om att beslut om utvisning skall antecknas.

Beträffande uppgifter från utlandet har utredningen även föreslagit att

uppgifter som kommer från Europol skall få registreras. Regeringen delar

utredningens bedömning att dessa uppgifter och de uppgifter som för

närvarande registreras bör få registreras i belastningsregistret. I det

följande behandlar vi de synpunkter som förts fram från

remissinstanserna.

Registrering av minderåriga

Några länsstyrelser anser att registrering i belastningsregistret av unga

som har fyllt 12 år bör övervägas, i vart fall vad avser allvarlig

brottslighet. De anför att många kriminella ungdomar börjar sin

kriminella bana redan i 12-13 årsåldern, vilket kan innebära att en sedan

länge inledd brottskarriär är helt okänd för rättsväsendet och

socialtjänsten när beslut skall fattas om lämpliga åtgärder för den unges

tillrättaförande.

Frågan har behandlats av riksdagen vid flera tillfällen (bl.a. i

bet.1994/95:JuU21 och 1996/97:JuU12). Barn under 15 år får inte

straffas för brott (1 kap 6 § BrB). Däremot kan brott av barn under 15 år

utredas av polis under vissa förutsättningar. Regler om det finns i 31 §

lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.

Barn som har begått brott registreras för närvarande inte i PBR om

brottet begåtts innan barnet fyllt 15 år. Barnet registreras inte heller i det

lokala polisregistret som förs med stöd av 13 § polisregisterkungörelsen

(jfr RPS anvisningar FAP 440-1 och 441-2). Det finns däremot inte några

hinder mot att registrera barnet i de arbetsregister som kan finnas hos

polisen medan en utredning pågår. Det finns inte heller något som

hindrar att i sökbar form spara de sista utredningshandlingarna om

barnet.

Enligt 3 § polislagen (1984:387) åligger det allmänt sett polisen att

fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom socialtjänsten och

snarast underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd

av dem. Socialtjänsten skall alltså underrättas om en polisutredning

rörande ett barn. Den brottslighet som ett enskilt barn misstänks för

kommer därför som regel att registreras i barnets akt hos socialtjänsten.

Med anledning härav anser regeringen att det är tveksamt om det finns

något behov av att registrera minderåriga. Det bör i sammanhanget också

beaktas att polisutredningen inte heller leder fram till något slutligt

avgörande i skuldfrågan. Dessutom väger integritetsaspekterna tungt i

synnerhet när det gäller barn under 15 år och som inte är straffmyndiga.

Regeringen anser därför att några regler om registrering av minderåriga

i vart fall för närvarande inte bör införas.

 Frihetsberövande som ska tillgodoräknas vid senare undanröjande av

villkorlig dom eller skyddstillsyn

Domstolsverket har föreslagit att även sådana frihetsberövanden som ska

tillgodoräknas vid senare undanröjande av villkorlig dom eller

skyddstillsyn ska föras in i belastningsregistret. Frågan har behandlats i

departementspromemorian Domstolsförfarandet - Förslag till

förbättringar (Ds 1997:7). I promemorian föreslås att en tjänsteman vid

domstolen skall fullgöra rapporteringsskyldigheten till Kriminalvårds-

styrelsen om vilka tider den dömde har varit frihetsberövad. Förslaget har

remissbehandlats och är för närvarande föremål för beredning inom

Justitiedepartementet. Med anledning härav anser regeringen att det inte

finns tillräckliga skäl att nu införa bestämmelser om att sådana uppgifter

skall registreras.

Näringsförbud

Domstolsverket och Riksåklagaren anser att näringsförbud skall

registreras. De anför att ett meddelat näringsförbud måste anses vara en

belastning i samma utsträckning som t.ex. ett meddelat besöksförbud

anses vara det och att det är en viktig uppgift i utredningar,

åtalsprövningar samt vid påföljdsval.

Näringsförbudsregistret förs av Patent- och registreringsverket (se 23 §

lagen [1986:436] om näringsförbud). Registret används för samordnad

registerföring av och information om meddelade näringsförbud och

tillfälliga näringsförbud, framställning av intyg, registerutdrag, bevis om

meddelade näringsförbud, bevis om frihet från näringsförbud, samt för

underrättelser till bankregistret, försäkringsregistret, samtliga

kronofogdemyndigheter som är tillsynsmyndigheter i konkurs och

Riksskatteverket (se 1 § förordningen [1986:441] om underrättelser ang.

näringsförbud).

En av utgångspunkterna för detta lagstiftningsärende är att

dubbelregistrering bör undvikas. Dubbelregistrering innebär dels en ökad

spridning av uppgifterna, dels ökade kostnader för registrering. Mot

denna bakgrund anser regeringen inte att det finns någon anledning att

dubbelregistrera uppgifter om näringsförbud. I och för sig skulle kunna

övervägas att registreringen av näringsförbud enbart gjordes i

belastningsregistret. Näringsförbudsregistret förs dock för ett annat

ändamål än belastningsregistret. Näringsförbudsregistret är dessutom, till

skillnad mot belastningsregistret offentligt. Förutsättningarna för och

konsekvenserna av en sådan överföring är inte belysta i

beredningsunderlaget för detta lagstiftningsärende. Regeringen finner

mot denna bakgrund inte skäl att nu föreslå någon förändring avseende

näringsförbudsregistret.

8.2.4 Registrets närmare innehåll

Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att utfärda föreskrifter om

registrets närmare innehåll.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Domstolsverket

påpekar att lagakraftregistreringen även bör avse utvisningsbeslut

eftersom de kan överklagas separat. Domstolsverket anser vidare att

nöjdförklaring bör registreras och att det måste klargöras vad

registreringen av besöksförbud skall omfatta.

Skälen för regeringens förslag: Utöver själva belastningsuppgifterna

innehåller Person- och belastningsregistret en rad uppgifter av betydelse

för rättsväsendets myndigheter. Det är t.ex. frågan om uppgifter om

verkställd personutredning, förlängning av prövotid, förklaring att viss

påföljd skall avse även annan brottslighet, beslut om utvisning, att domen

eller beslut såvitt angår den ådömda påföljden har vunnit laga kraft,

tidpunkten för verkställighet av fängelse, tidpunkten för frigivning,

prövotid och återstående strafftid, intagning i eller utskrivning från

sjukvårdsinrättning av den som av domstol överlämnats till psykiatrisk

vård och uppgifter om nåd eller resning. Utredningen har föreslagit att

dessa bestämmelser behålls i stort sett oförändrade i sak men tas in i

förordning. Regeringen delar utredningens bedömning att bestämmelser

om belastningsregistrets närmare innehåll lämpligen tas in i en

förordning. Regeringen bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter

om registrets närmare innehåll. Huruvida belastningsregistret även bör

innehålla de uppgifter Domstolsverket föreslår är därför inte en fråga

riksdagen behöver ta ställning till.

Lagrådet har påpekat att det i lagrådsremissen inte sägs någonting om

hur de olika bemyndiganden i lagen om belastningsregister förhåller sig

till reglerna om normgivning i regeringsformen. Lagrådet konstaterar att

det möjligen kan finnas utrymme för olika åsikter beträffande i vilken

omfattning de ämnen som regleras i det remitterade förslaget är av sådant

slag att de kräver lagform. Lagrådet anser dock att övervägande skäl talar

för att de föreslagna föreskrifterna som ju gäller register hos en

myndighet inte avser ämnen som enligt regeringsformen måste regleras

i lag. Mot denna bakgrund godtar Lagrådet vad som i remissen

föreslagits om bemyndiganden för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter.

8.3 Utlämnande av uppgifter

8.3.1 Utlämnande till myndigheter i Sverige

Regeringens förslag: Personuppgifter i registret skall på begäran lämnas

ut till

1. Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern eller Datainspektionen för

deras tillsynsverksamhet,

2. polis- och tullmyndigheter som behöver uppgifterna för att förebygga,

upptäcka och utreda brott,

3. åklagarmyndigheter som behöver uppgifterna för förundersökning och

åtal samt för utfärdande av strafföreläggande,

4. allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd,

5. övriga myndigheter, i den utsträckning regeringen föreskriver eller

beslutar i ett särskilt fall.

En behovs- och proportionalitetsprincip som innebär att en myndighet

som begär uppgifter ur registret noga skall pröva behovet av information

införs.

Utredningens förslag: Uppgifter i belastningsregistret skall lämnas ut

enligt vad som följer av tryckfrihetsförordningens bestämmelser om

allmänna handlingar med de begränsningar som anges i sekretesslagen.

Behovs- och proportionalitetsprincipen skall gälla även i förhållande till

enskilda.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna anser att

uttryckliga bestämmelser om utlämnande av uppgifter behövs.

Kammarrätten i Stockholm ifrågasätter om den behovs- och

proportionalitetsprincip utredningen föreslår är förenlig med rätten att ta

del av allmänna handlingar. Om principen överhuvudtaget skall

genomföras föreslår kammarrätten att den begränsas till myndigheter.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 6.1 behandlar regeringen

utredningens förslag att avskaffa den absoluta sekretessen för alla

polisregister. Av redogörelsen i detta avsnitt framgår att regeringen

föreslår att den absoluta sekretessen utom i förhållande till den

registrerade själv skall behållas för uppgifter i belastningsregistret.

Utlämnandet av uppgifter från registret måste därför regleras i lagen om

belastningsregister. I riktlinjepropositionen anfördes att utgångspunkten

för det fortsatta arbetet skulle vara att myndigheter och enskilda skall få

del av uppgifter i belastningsregistret i samma utsträckning som i dag.

Regeringen har inte funnit skäl till någon annan ståndpunkt. Vi föreslår

därför att bestämmelserna om utlämnande av uppgifter ur registret i

princip skall motsvara vad som för närvarande gäller enligt polis- och

kriminalregisterlagstiftningen. Lagen bör dock endast innehålla

bestämmelser om utlämnande av uppgifter till de myndigheter för vilkas

räkning registret främst förs, nämligen polis- och tullmyndigheter,

åklagarmyndigheter och de allmänna domstolarna samt till

tillsynsmyndigheterna Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern och

Datainspektionen. Övriga myndigheters rätt till uppgifter ur registret bör

 efter bemyndigande till regeringen regleras i förordning. Till skillnad

från vad som för närvarande gäller bör alltså Statens Invandrarverks,

Alkoholinspektionens, länsstyrelsernas och länsrätternas rätt till utdrag

regleras i den förordning som kommer att utfärdas i anslutning till lagen.

Regeringen har tidigare framhållit vikten av att utlämnandet begränsas

till de uppgifter myndigheterna har behov av. Uppgifter om penningböter

och åtalsunderlåtelser bör t.ex. inte lämnas ut annat än till de

myndigheter som har behov av uppgifterna. De myndigheter som anges i

lagen bör dock kunna få tillgång även till uppgifter om ålagda

penningböter.

Regeringen föreslår således att personuppgifter i registret på begäran

skall lämnas ut till Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern eller

Datainspektionen för deras tillsynsverksamhet, polis- och tullmyndig-

heter som behöver uppgifterna för att förebygga, upptäcka och utreda

brott, åklagarmyndigheter som behöver uppgifterna för förundersökning

och åtal samt för utfärdande av strafföreläggande och

allmän domstolar för straffmätning och val av påföljd samt till övriga

myndigheter, i den utsträckning regeringen föreskriver eller beslutar i ett

särskilt fall.

Behovs- och proportionalitetsprincipen

Utredningen har föreslagit att en särskild behovs- och

proportionalitetsprincip skall införas. Enligt denna princip skall en

myndighet eller enskild som har rätt till uppgifter ur registret i varje

enskilt fall noga pröva behovet av information. Uppgifter ur registret får

begäras endast om skälet till det uppväger det intrång eller men i övrigt

det innebär för den som berörs. Regeringen har tidigare framhållit att det

av hänsyn till den dömdes möjlighet till rehabilitering är viktigt att

uppgifter om hans eller hennes brottslighet inte kommer fram i fall då det

inte är oundgängligen nödvändigt. Med hänsyn till det delar regeringen

utredningens bedömning att en särskild behovs- och proportionalitets-

princip bör införas. En enskild medborgare har dock alltid rätt att ta del

av allmänna handlingar i den mån dessa inte är sekretessbelagda. Till

skillnad från utredningen anser regeringen därför att behovs- och

proportionalitetsprincipen endast bör gälla för myndigheter.

8.3.2 Utlämnande till den registrerade

Regeringens förslag: Den registrerade skall alltid ha rätt att få ut de

uppgifter som finns registrerade om honom eller henne. Regeringen

bemyndigas att föreskriva att ett registerutdrag som en enskild behöver

för ett särskilt ändamål får begränsas.

Utredningens förslag: Den registrerade har enligt 14 kap. 4 §

sekretesslagen rätt att få ut de uppgifter som finns registrerade om honom

eller henne

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen ifrågasätter om inte en

möjlighet att få ett begränsat utdrag bör finnas även i fortsättningen.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt har den enskilde

en ovillkorlig rätt att få utdrag ur kriminalregistret om sig själv. Den

enskildes rätt till utdrag ur polisregistret är mer begränsad. Enligt 3 §

första stycket 3 polisregisterlagen får utdrag meddelas till enskild endast

under förutsättning att han behöver utdraget för att ta till vara sin rätt i

främmande stat, få tillstånd till inresa, bosätta sig eller arbeta i

främmande stat, pröva frågan om anställning som avser vård eller som är

av betydelse för rikets säkerhet, eller för förebyggandet och beivrandet

av brott och regeringen i förordning medgivit att utdrag eller upplysning

får lämnas för ändamålet eller, i annat fall, om den enskilde styrker att

hans eller hennes rätt är beroende av upplysning ur registret och

regeringen medger att upplysningen lämnas.

Det kan ifrågasättas om dessa bestämmelser i polisregisterlagen

överensstämmer med Europarådets rekommendation om användning av

personuppgifter inom polissektorn. I punkt 6.2 i denna konvention sägs

att den registrerade i princip skall ha rätt att få tillgång till uppgifter i

registret. Rätten att få tillgång till uppgifter får dock begränsas om det är

oundgängligt nödvändigt för att polisen skall kunna utföra sina uppgifter

eller om det är nödvändigt för att skydda den registrerade eller andra

personers fri- och rättigheter.

Enligt Europolkonventionen, som nyligen godkänts av riksdagen

(prop. 1996/97:164, bet. 1997/98:JuU02, rskr. 1997/98:22), har var och

en rätt att kontrollera uppgifter om sig själv, antingen direkt genom att få

del av uppgifterna eller indirekt genom att en kontroll av uppgifternas

laglighet och riktighet utförs för den registrerades räkning (artikel 19 i

konventionen). Det är naturligt att våra svenska regler om utlämnande av

uppgifter ur polisregister i vart fall motsvarar vad som gäller enligt

Europol. Självklart bör det inte heller råda någon tvekan om att vi

uppfyller Europarådets konvention om användning av personuppgifter

inom polissektorn. Den enskilde bör därför alltid ha rätt att ta del av

uppgifter om sig själv i ett polisregister. Detta innebär i och för sig också

att denna rätt kan komma att utnyttjas av t.ex. arbetsgivare och

hyresvärdar för att kräva arbets- och bostadssökande på straffrihetsbevis.

I prop. 1987/88:122 diskuterades denna risk. Enligt vad som uttalades i

propositionen (s. 13 ff) fick man noga följa utvecklingen och vid tecken

på missbruk ta upp frågan på nytt. Rätten att få kännedom om vilka

belastningsuppgifter som finns registrerade måste anses vara av

väsentligt och principiellt intresse för den enskilde. Hittills har ingenting

framkommit som tyder på att missbruk skulle förekomma i sådan

omfattning att det föranleder regeringen att överväga om rätten för den

enskilde att ta del av de uppgifter som finns registrerade om honom eller

henne bör lösas på något annat sätt än genom registerutdrag.

Det kan emellertid finnas situationer då den enskilde behöver ett

utdrag från belastningsregistret för något särskilt ändamål. Det kan då i

vissa fall vara onödigt att alla påföljder tas med. Enligt nuvarande

lagstiftning har den enskilde rätt att få ett utdrag ur polisregistret om han

eller hon behöver det för att ta till vara sin rätt i en främmande stat eller

för att få tillstånd att inresa, vistas, bosätta sig eller arbeta i en

främmande stat Sådana utdrag är begränsade till innehållet, framför allt

så att bötespåföljder utlämnas i viss utsträckning. (3 § 3 polisregister-

lagen).

 Belastningsregistret kommer i förhållande till person- och

belastningsregistret att innehålla fler uppgifter, bl.a. om bötesdomar och

åtalsunderlåtelser. Regeringen har tidigare framhållit vikten av att en

bagatellartad förseelse normalt inte bör belasta medborgaren och den

framtida bedömningen av honom eller henne. Det är därför viktigt att det

även i fortsättningen finns en möjlighet att få ett begränsat utdrag.

Regeringen bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter om under

vilka förutsättningar innehållet i ett registerutdrag får begränsas.

8.3.3 Utlämnande till annan enskild

Regeringens förslag: Om det behövs för att pröva fråga om en

anställning eller ett uppdrag i en verksamhet som avser vård eller som är

av betydelse för att förebygga eller beivra brott, skall en enskild ha rätt

att få del av uppgifter ur registret om en annan enskild i den utsträckning

regeringen föreskriver. Uppgifter om en enskild skall även kunna lämnas

till en annan enskild, om denne styrker att hans eller hennes rätt är

beroende av en uppgift ur registret och regeringen medger att uppgiften

lämnas ut.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har i huvudsak ingen erinran mot förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt kan enskilda

under vissa förutsättningar få utdrag ur polisregister beträffande någon

annan enskild. En arbetsgivare eller uppdragsgivare kan i vissa fall få ett

registerutdrag, om det behövs för att pröva den som söker anställning.

Förutsättningarna är att det gäller en anställning eller ett uppdrag i en

verksamhet som avser vård eller har betydelse för rikets säkerhet eller för

förebyggande eller beivrande av brott samt att regeringen i förordning

medgett att utdrag eller upplysning meddelas för sådant ändamål eller att

den enskilde styrker att hans rätt är beroende av upplysning ur registret

och regeringen medger att upplysningen meddelas. (3 § 3

polisregisterlagen).

I 17 § 3 och 4 polisregisterkungörelsen har regeringen med stöd av den

nyssnämnda bestämmelsen förordnat att utdrag på begäran få lämnas till

- larminstallationsföretag, som avses i lagen (1983:1097) med vissa

bestämmelser om larmanläggningar m.m., i fråga om den som söker

sådan anställning i företaget i vilken ingår befattning med larm-

installationer och

- enskild sammanslutning eller person som beslutar om anställning av

personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av utvecklingsstörda eller vård

av barn och ungdom, i fråga om den som söker sådan anställning.

Utredningen har föreslagit att motsvarande bestämmelser tas in i de

nya författningarna med den ändring att det inte bör vara tillåtet att lämna

ut uppgifter till enskild för prövande av en fråga om anställning eller

uppdrag i verksamhet som är av betydelse för rikets säkerhet. I sådana

fall anser utredningen att reglerna om registerkontroll bör vara

tillräckliga.

Regeringen delar utredningens bedömning att en enskild även i

fortsättningen bör ha möjlighet att få uppgifter ur registret i den

utsträckning regeringen föreskriver om det behövs för att pröva en fråga

om anställning eller uppdrag i verksamhet som avser vård eller som är av

betydelse för förebyggande eller beivrande av brott eller, i annat fall, om

den enskilde styrker att hans eller hennes rätt är beroende av en uppgift

ur registret och regeringen medger att uppgiften lämnas ut. Bestämmelser

om det bör därför införas i den nya lagen. I sammanhanget bör också

nämnas att regeringen våren 1997 tillsatt en utredning som bl.a. har i

uppgift att utifrån integritetsskyddsaspekter analysera för- och nackdelar

med att låta införa en möjlighet eller skyldighet för arbetsgivare att

begära belastningsuppgifter eller uppgifter om misstankar om brott

avseende en person som kommer i fråga för anställning inom förskola,

skola eller skolbarnomsorg (dir 1997:69). I likhet med utredningen anser

regeingen att reglerna om registerkontroll i säkerhetsskyddslagen är

tillräckliga för att pröva anställningar eller uppdrag av betydelse för

rikets säkerhet.

8.3.4 Utlämnade av uppgifter till utlandet

Regeringens förslag: Uppgifter skall få lämnas till utländska

myndigheter huvudsakligen i samma utsträckning som för närvarande.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: De senaste årens internationalisering

medför att det ställs större krav på ett mer omfattande polisiärt

samarbete. Europol- och Schengenkonventionerna medför att samarbetet

mellan olika länders polisväsende kommer att få ökad betydelse.

Bestämmelser om utlämnande av uppgifter till utlandet är därför viktiga.

Sådana bestämmelser finns för närvarande i 13 § kriminalregisterlagen, 9

och 10 §§ kriminalregisterkungörelsen samt i 4 § polisregisterlagen. Den

senare bestämmelsen har nyligen utvidgats för att göra det möjligt att

utan särskild begäran lämna ut uppgifter till Europol. Utredningen har

föreslagit att det i den nya lagen skall införas bestämmelser som i

huvudsak motsvarar de nuvarande.

De föreslagna bestämmelserna innebär att ett utdrag ur eller en

upplysning om innehållet i polisregistret skall lämnas till domstol eller

polis- eller åklagarmyndighet i Danmark, Finland, Island eller Norge om

det begärs för utredning i brottmål. Detta är ingen ändring i förhållande

till gällande rätt. Utredningen har vidare föreslagit att uppgifter på

begäran skall få lämnas till domstol eller polis- eller åklagarmyndighet i

en stat som är ansluten till Interpol eller av denna organisation om det

behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna förebygga,

upptäcka, utreda eller beivra brott eller för ett utlänningsärende. För

närvarande får uppgifter i motsvarande situation endast lämnas ut om det

behövs för utredning av brott. I förhållande till gällande rätt innebär

utredningens förslag att även uppgifter av betydelse för

underrättelseverksamheten får lämnas ut. Utredningen föreslår vidare att

uppgifter får lämnas till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig

organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Det motsvarar vad som gäller sedan den 1 januari 1998 efter den ändring

som gjordes i samband med att riksdagen godkände Sveriges tillträde till

Europol.

Regeringen delar utredningens bedömning att det i lagen om

belastningsregister bör införas bestämmelser om utlämnande av uppgifter

till utlandet som i huvudsak motsvarar de nuvarande.

8.3.5 Utlämnande av uppgifter för statistik

Regeringens förslag: Uppgifter som är nödvändiga för att framställa

rättsstatistik skall lämnas till den myndighet som är ansvarig för att

framställa denna. Några särskilda regler om utlämnande av uppgifter för

historiska och vetenskapliga ändamål behövs inte.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan

erinran.

Skälen för regeringens förslag: Brottsbekämpningen hör till

rättsväsendets viktigaste uppgifter. Information om brotten och

brottsutvecklingen behövs för planering av insatser inom rättsväsendet

liksom för en utvärdering av tidigare brottsförebyggande åtgärder. Det är

därför nödvändigt att uppgifter får lämnas ut till den myndighet som är

ansvarig för att framställa den officiella statistiken.

Av förordningen (1992:1668) om den officiella statistiken framgår att

Brottsförebyggande rådet ansvarar för den officiella statistiken på

rättsväsendets område. Av lagen (1995:606) och förordningen

(1995:1060) om vissa personregister för officiell statistik följer att

Brottsförebyggande rådet får föra ett brottsstatistikregister, ett register

över för brott lagförda personer och ett register över lagföringar över

narkotikabrott. Registret över lagförda personer är avsett att användas för

statistiska redovisningar av den konstaterade brottsligheten och dennas

fördelning efter brottets art och brottspåföljd samt om återfall i brott.

Registret får innehålla uppgifter om innehållet i domar i brottmål,

ordningsbotsförelägganden, strafföreläggande samt om nationalitet.

Registret gallras inte. Sådana uppgifter som inte längre behövs lämnas i

stället till Riksarkivet. Statistikregistret omfattas av sträng sekretess.

Uppgifter får i princip bara lämnas ut för forskningsändamål (jfr 9 kap.

4 § sekretesslagen, 1980:100).

Regeringen delar utredningens bedömning att detta register bör kunna

vara tillräckligt för att tillgodose forskningens behov och att några

särskilda bestämmelser för utlämnande av uppgifter för forskning

därmed inte behövs.

8.3.6 Direktåtkomst

Regeringens förslag: Regeringen får föreskriva att en myndighet får ha

direktåtkomst till belastningsregistret.

Utredningens förslag: Mot bakgrund av reglerna i den av

Datalagskommittén föreslagna persondatalagen anser utredningen att det

inte behövs några särskilda bestämmelser om terminalåtkomst i lag.

Utredningen anser att en myndighet som har rätt att få ut uppgifter bör få

ha terminalåtkomst om det går att åstadkomma en tillfredställande

behörighetskontroll och tillräcklig säkerhet vid överföringen.

Remissinstanserna: Vägverket framhåller betydelsen av att

länsstyrelserna även i fortsättningen får ha terminalåtkomst och anser att

det kan vara lämpligt att det framgår av förordningarna. Flera

länsstyrelser betonar också vikten härav.

Skälen för regeringens förslag: Terminalåtkomst är ett begrepp som

har förekommit under lång tid men som måste anses som föråldrat.

Terminaler används alltmer sällan och vad som avses är inte att just en

terminal skall användas utan en möjlighet till automatiserad tillgång till

uppgifter, dock utan att kunna bearbeta dem eller på annat sätt påverka

dem. I stället bör begreppet direktåtkomst användas i register-

sammanhang.

Regeringen anser att det behövs uttryckliga författningsbestämmelser

om vilka myndigheter som skall ha direktåtkomst till registret. Frågan

om i vilken utsträckning direktåtkomst bör få förekomma bör avgöras

med hänsyn till om det går att åstadkomma en tillfredsställande

behörighetskontroll och tillräcklig säkerhet vid överföringen. En

myndighet som har rätt att ta del av uppgifter ur registret bör få rätt till

direktåtkomst om det på ett betryggande sätt kan kontrolleras att endast

den som är behörig kan ta del av uppgifter ur registret. Eftersom det är

tekniskt möjligt att begränsa åtkomsten till de uppgifter en myndighet har

rätt att få ut kan även myndigheter som endast har en begränsad rätt att få

ut uppgifter från registret få direktåtkomst till registret. Prövningen av

vilka myndigheter som skall ha rätt till direktåtkomst till registret bör

lämpligen göras av regeringen. Regeringen bör därför bemyndigas att

föreskriva vilka myndigheter som skall ha rätt till direktåtkomst.

8.4 Gallring

Regeringens förslag: Uppgifter i belastningsregistret skall gallras när

förutsättningarna för registrering inte längre föreligger, t.ex. om den

registrerade frikänns efter överklagande eller ordningsbot undanröjs. Vid

frikännande dom skall domen plockas bort direkt. Uppgifter ur

belastningsregistret skall vidare gallras när viss tid förflutit, i regel tio

år.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Om en överrätt frikänt den klagande föreslår utredningen dock till

skillnad från regeringen att gallring skall ske först när domen eller

beslutet har vunnit laga kraft.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Domstolsverket anser att det

fällande avgörandet skall plockas bort direkt vid ett frikännande.

Riksåklagaren är kritisk till att gallringstiden vid åtalsunderlåtelser enligt

utredningens förslag är så kort (tre år) och anser att den bör följa

huvudregeln, dvs. tio år. En förutsättning för att Riksarkivet (RA) skall

acceptera förslaget till totalgallring av belastningsregistret är att de

uppgifter som överlämnas till rättsstatistiken är av sådan kvalitet och

mängd att även de ändamål som anges i arkivlagen tillgodoses. RA

föreslår därför att någon form av samråd mellan Brottsförebyggande

rådet och RA skall ske för överenskommelse av vilka uppgifter som

behövs.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anförde i

riktlinjepropositionen att uppgifter i belastningsregistret bör gallras om

det inte längre finns grund för registrering. Något som föranleder ändrad

uppfattning i denna fråga har inte framkommit. Uppgifter i

belastningsregistret är så integritetskänsliga att de normalt bör gallras.

Såsom Riksarkivet påpekat är det dock viktigt att de ändamål som anges i

arkivlagen (1990:782) inte äventyras. Tillgången till uppgifter för

historiska, statistiska och vetenskapliga ändamål bör, enligt regeringens

bedömning, dock kunna tillgodoses genom det statistikregister som förs

av den myndighet som ansvarar för rättsstatistiken. Denna myndighet bör

därför samråda med Riksarkivet om vilka uppgifter som behövs. En

erinran om det bör ges i förordningsform.

Regeringen delar utredningens bedömning att en uppgift skall gallras

ur registret om förutsättningarna för registrering inte längre föreligger,

t.ex. om den registrerade frikänns, ordningsbot undanröjs etc. Till

skillnad från utredningen anser regeringen att uppgifter i

belastningsregistret skall gallras omedelbart om överrätt genom dom

eller beslut frikänt den registrerade. Det innebär att uppgifterna måste

finnas kvar i misstankeregistret tills de vunnit laga kraft. Detta medför i

och för sig en viss dubbelregistrering. Med hänsyn till den personliga

integriteten är dock denna lösning att föredra framför utredningens

förslag att gallra uppgiften först när överrättens dom vunnit laga kraft.

Regeringen instämmer även i utredningens uppfattning att uppgifter i

belastningsregistret skall gallras sedan viss tid förflutit. Denna tid bör

normalt bestämmas till tio år från domen eller beslutet. Uppgifter om

fängelse eller förvandlingsstraff för böter bör gallras tio år efter

frigivningen och uppgifter om överlämnandet till rättspsykiatrisk vård tio

år efter utskrivningen. Uppgifter om böter bör gallras fem år efter domen

eller beslutet.

Så vitt gäller åtalsunderlåtelser har utredningen föreslagit en kortare

gallringstid, tre år från beslutet. Utredningens förslag får ses mot

bakgrund av att utredningen föreslagit att endast åtalsunderlåtelse enligt

lagen (1964:167) om unga lagöverträdare skall registreras i

belastningsregistret. Utredningen har motiverat sitt förslag med att

gallringstiden med hänsyn till de ungas rehabilitering inte bör vara längre

än nödvändigt. Förslaget har kritiserats av Riksåklagaren, som anser att

resocialiseringsaspekterna inte väger tyngre vid åtalsunderlåtelse än vid

domar och framhåller att uppgiften är relevant för att kunna göra korrekta

bedömningar vid återfall även sedan tre år förflutit. Riksåklagaren anser

därför att gallringstiden för åtalsunderlåtelser bör följa huvudregeln tio

år. Regeringens förslag skiljer sig från utredningens förslag så till vida att

regeringen föreslår att alla åtalsunderlåtelser bör registreras. Regeringen

instämmer i Riksåklagarens uppfattning att rehabiliteringsaspekterna inte

väger tyngre vid åtalsunderlåtelser än vid domar. Vi föreslår således att

gallringstiden för åtalsunderlåtelser skall följa huvudregeln tio år efter

beslutet. Tillräckliga skäl att införa en annan gallringstid för uppgifter

om unga lagöverträdare kan inte anses föreligga.

8.5 Rättelse och sanktioner

Regeringens förslag: Rikspolisstyrelsen skall vara personuppgifts-

ansvarig för de uppgifter som behandlas i belastningsregistret.

Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse av felaktiga uppgifter

och om skadestånd skall gälla för behandling av uppgifter i

belastningsregistret. En hänvisning till personuppgiftslagens regler om

rättelse och skadestånd görs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen har dock inte föreslagit någon uttrycklig bestämmelse om

att Rikspolisstyrelsen skall vara personuppgiftsansvarig.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen ifrågasätter att styrelsen skall

vara ensam personuppgiftsansvarig. Rikspolisstyrelsen förordar att den

myndighet som för in uppgifterna i registret även skall vara ansvarig för

felaktiga uppgifter.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller

bestämmelser om rättelser av felaktiga uppgifter och om skadestånd.

Dessa bestämmelser bör gälla även för behandling av uppgifter i

belastningsregistret. Såsom förslaget till personuppgiftslag är utformat

måste en hänvisning göras till personuppgiftslagens bestämmelser om

skadestånd och rättelse.

Belastningsregistret kommer i stor utsträckning att förses med

uppgifter från landets domstolar och åklagarmyndigheter. Det är naturligt

att den myndighet som fört in uppgifterna i registret också rättar

eventuella felaktigheter. Detta talar i viss mån för att de myndigheter som

för in uppgifterna också skulle vara personuppgiftsansvariga. För den

enskilde är det däremot en klar fördel att ha en ansvarig myndighet att

vända sig till. Regeringen delar därför utredningens bedömning att

Rikspolisstyrelsen skall vara ensam personuppgiftsansvarig. Detta

hindrar inte att den myndighet som för in uppgifterna åläggs en

skyldighet att utföra rättelse. Detta kan dock ske i förordningsform.

9 Misstankeregister

9.1 Ändamål

Regeringens förslag: Misstankeregistret skall föras för att underlätta

tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs

i verksamhet hos polis- och tullmyndigheter för att samordna

förundersökningar mot en misstänkt person och för att förebygga,

upptäcka och utreda brott samt hos åklagarmyndigheter för beslut om

förundersökning och åtal. Registret får även användas av andra

myndigheter vid sådan lämplighetsprövning, tillståndsprövning eller

annan prövning som anges i författning samt i den utsträckning

regeringen föreskriver för att till enskild lämna uppgifter som är av

särskild betydelse i dennes verksamhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet

anser att syftet med misstankeregistret bör utvecklas noggrannare.

Skälen för regeringens förslag: Det övergripande syftet med det nya

misstankeregistret bör vara att underlätta tillgången till sådana uppgifter

om skälig misstanke om brott som behövs för verksamheten hos polis-,

åklagar- och tullmyndigheter. Dessa myndigheter är i behov av att på ett

enkelt sätt få tillgång till de uppgifter som krävs för att olika

förundersökningar mot samma person skall kunna samordnas på ett

effektivt sätt. Uppgifterna i registret bör även kunna utnyttjas på annat

sätt i dessa myndigheters brottsförebyggande och brottsbekämpande

verksamhet. Registret bör dessutom kunna användas av polisen och andra

myndigheter vid olika typer av lämplighetsprövning, tillståndsprövning

och annan prövning, t.ex. regeringens prövning i nådeärenden och

utlämningsärenden, som anges i författning. Registret bör slutligen också

enligt vad regeringen närmare föreskriver få användas för att till enskild

lämna uppgift som är av särskild betydelse i dennes verksamhet.

9.2 Misstankeregistrets innehåll

Regeringens förslag: Misstankeregistret skall innehålla uppgifter om

den som har fyllt 15 år och som är skäligen misstänkt antingen för något

brott mot brottsbalken eller för något annat brott för vilket svårare straff

än böter är föreskrivet. Uppgifter skall också föras in om den som är

skäligen misstänkt för ett motsvarande brott utomlands, om frågan om

lagföring för brottet skall avgöras i Sverige. Registret skall vidare

innehålla uppgifter om den mot vilken det har inletts talan om

förvandling av böter och om den som begärts utlämnad för brott.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Juridiska fakultetsnämnden i[REDACTED_EFTERNAMN] anser att

frågan under vilka omständigheter uppgifter skall tas in i registret bör

övervägas ytterligare. Länsstyrelsen i Skåne län menar att registrering i

belastnings- och misstankeregistret av unga som fyllt 12 år bör

övervägas, i vart fall vad avser allvarlig brottslighet.

Skälen för regeringens förslag

Den s.k. personbladsrutinen

Enligt 6 § polisregisterkungörelsen får i dag i polisregister tas in uppgift

om den som är misstänkt för brott om det är nödvändigt för att polisen

skall kunna förebygga och upptäcka brott samt fullgöra sina uppgifter i

övrigt och det dessutom är av särskild betydelse för brottsspaning. Med

stöd av denna bestämmelse registreras i person- och belastningsregistret

uppgifter enligt den s.k. personbladsrutinen.

Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för

personbladsrutinen (FAP 441-2) åligger det lokal polismyndighet, och i

vissa fall tull- och åklagarmyndighet, att upprätta ett personblad

(personblad 1), om den som har fyllt 15 år är skäligen misstänkt för brott

mot brottsbalken, brott mot lagen (1951:649) om straff för vissa

trafikbrott, brott mot narkotikastrafflagen (1968.64), valutaförordningen

(1959:264) och brott mot andra lagar eller författningar då för brottet är

stadgat svårare straff än böter eller disciplinstraff. I föreskrifterna görs

undantag från registreringen bl.a. för vissa brott mot brottsbalken och

trafikbrottslagen. Sedan åklagaren har fattat beslut i åtalsfrågan upprättas

ytterligare ett personblad, personblad 2. Även detta sänds till

Rikspolisstyrelsen. Uppgifter från personbladen registreras i person- och

belastningsregistret.

Utgångspunkten för de förslag regeringen nu lägger fram är enligt

riktlinjepropositionen (prop. 1994/95:144 s. 22) att ersätta den

registrering av uppgifter som enligt personbladsrutinen för närvarande

sker i person- och belastningsregistret.

Brott mot brottsbalken och andra brott för vilket svårare straff än böter

är föreskrivet

Såvitt gäller brott begångna i Sverige delar regeringen utredningens

bedömning, som också godtagits av remissinstanserna, att brott enligt

brottsbalken alltid skall registreras och att andra brott för vilka svårare

straff än böter är föreskrivet skall registreras. Detta innebär en viss

förenkling i förhållande till gällande rätt. Regeringen, eller den

myndighet regeringen bestämmer, bör, som utredningen föreslagit, få

föreskriva att registreringen skall begränsas. I en förordning i anslutning

till lagen kan då undantag göras för de mer bagatellartade brott som inte

bör registreras.

Länsstyrelsen i Skåne län anser att registrering av unga som fyllt 12 år

bör övervägas, i vart fall vad avser allvarlig brottslighet. Länsstyrelsen

pekar på att en sådan åtgärd skulle ge ökat stöd åt den förebyggande

närpolisverksamheten.

Enligt 3 § polislagen (1984:387) åligger det allmänt sett polisen att

fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom socialtjänsten och

snarast underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd

av dem. Socialtjänsten skall alltså underrättas om en polisutredning

rörande ett barn. Den brottslighet som ett enskilt barn misstänks för

kommer därför som regel att registreras i barnets akt hos socialtjänsten.

Med anledning härav anser regeringen att det är tveksamt om det finns

något behov av att registrera minderåriga. Mot detta talar också hänsynen

till den unges integritet. Regeringen anser således inte att det finns inte

tillräckligt starka skäl för att motivera att barn som inte är straffmyndiga

registreras på samma sätt som vuxna personer. Någon registrering av

ungdomar under 15 år bör därför inte ske.

Misstankar om brott begångna i utlandet

I misstankeregistret bör det framför allt tas in uppgifter som har

betydelse för samordning av pågående brottsutredningar mot en och

samma person. Regeringen delar dock utredningens bedömning att det

under vissa förhållanden kan finnas skäl att registrera uppgifter också om

brott begångna i utlandet, nämligen om lagföring skall vidtas i Sverige. I

sådana fall bör uppgifter antecknas på samma villkor som avses gälla för

brott begångna i Sverige. Uppgifterna bör föras in i registret oberoende

av om sådan åtalsprövning som föreskrivs i 2 kap 5 § brottsbalken har

företagits eller ej. Det bör vara tillräckligt att frågan om var personen

skall lagföras skall avgöras i Sverige, naturligtvis under den

grundläggande förutsättningen att det föreligger skäliga misstankar mot

personen i fråga.

Talan om förvandling av böter

Uppgift om att åklagaren inlett utredning i mål om förvandling om böter

antecknas i person- och belastningsregistret enligt 6 § polisregister-

kungörelsen. Sådana uppgifter antecknas däremot inte enligt

personbladsrutinen.

I riktlinjepropositionen föreslogs att talan om förvandling av böter

borde antecknas. Något som föranleder regeringen till annan bedömning i

detta lagstiftningsärende har inte framkommit. Med anledning härav och

då remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran föreslår regeringen

- i likhet med utredningen - att uppgift om att åklagaren har inlett talan

om förvandling av böter skall antecknas i misstankeregistret.

Begäran om utlämning för brott

Personblad skall enligt Rikspolisstyrelsens anvisningar upprättas inte

bara då någon är skäligen misstänkt för brott, utan också då någon begärs

utlämnad för brott. Enligt utredningen antecknas dock inte uppgifter av

det här slaget i person- och belastningsregistret (slutbetänkandet s. 186).

Av 11 § första stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott

framgår att förundersökning och åtal utgör hinder mot utlämning för

brott i främmande stat. En motsvarande bestämmelse finns i 6 § första

stycket lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge. Enligt denna bestämmelse hindras utlämning dock

endast om det är fråga om brott för vilket är föreskrivet fängelse i två år

eller däröver. Regeringen delar utredningens bedömning att det bör

framgå av misstankeregistret om utlämning begärts.

9.3 Utlämnande av uppgifter

Regeringens förslag: I lagen införs bestämmelser om att de myndigheter

för vars räkning registret förs oavsett sekretess skall ha rätt till uppgifter

ur registret. Uppgifter ur registret skall vidare i viss utsträckning kunna

lämnas till myndigheter och organisationer utomlands. Behovs- och

proportionalitetsprincipen skall gälla när en myndighet begär uppgifter ur

misstankeregistret.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår inga särskilda

bestämmelser om utlämnande av uppgifter till de myndigheter för vars

räkning registret förs. I övrigt överensstämmer utredningens förslag i

huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Remissopinionen anser att en uttrycklig

bestämmelse som ger domstolarna samt vissa andra myndigheter rätt till

utdrag behövs och att 14 kap 3 § sekretesslagen (1980:100) inte är

tillräcklig.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen har i avsnitt 6.1 föreslagit

att den absoluta sekretessen för uppgifter i polisregister skall avskaffas

utom såvitt avser belastningsregistret. Förslaget innebär också att

reglerna i 14 kap. sekretesslagen görs tillämpliga. Den registrerade

kommer därför om det kan ske utan skada för polisens arbete med att

förebygga eller beivra brott att kunna få ut uppgifter om sig själv med

stöd av 14 kap. 4 § sekretesslagen. Det innebär vidare att det inte krävs

några särskilda regler om utlämnande av uppgifter till Justitiekanslern,

Justitieombudsmannen och Datainspektionen. Dessa myndigheter har rätt

att med stöd av bestämmelserna i 14 kap 1 och 2 §§ sekretesslagen

(1980:100) få ut uppgifter från registret. En uppgift ur misstankeregistret

får vidare, enligt 14 kap. 3 § sekretesslagen, lämnas till en annan

myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut

har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Detta

gäller dock inte om utlämnandet strider mot lag eller förordning eller

föreskrift som har meddelats med stöd av personuppgiftslagen.

Bestämmelser om utlämnande av uppgifter till domstol, allmän åklagare,

polismyndighet, Rikspolisstyrelsen eller tullmyndighet skulle därför i de

flesta fall inte behövas.

Många remissinstanser har dock föreslagit att lagen ändå bör innehålla

särskilda bestämmelser om att uppgifter skall få lämnas ut till de

myndigheter för vilkas räkning registret förs. Remissinstanserna anser

inte att dessa myndigheter skall behöva förlita sig på en

sekretessprövning enligt 14 kap. 3 § sekretesslagen. Regeringen delar

denna bedömning. Regeringen anser därför att det bör införas särskilda

bestämmelser om att uppgifter får lämnas ut till polis, tull,

åklagarmyndighet och allmän domstol.

Även om den absoluta sekretessen avskaffas behövs det vissa

bestämmelser om att uppgifter oavsett sekretess får lämnas ut. Det gäller

uppgifter till annan enskild än den registrerade, uppgifter till utlandet och

uppgifter för att framställa rättsstatistiken. Dessa bestämmelser bör

motsvara vad som för närvarande gäller om utlämnande av uppgifter

enligt polis- och kriminalregisterlagstiftningen. Det innebär att det i detta

avseende behövs motsvarande bestämmelser som beträffande

belastningsregistret (se avsnitt 8.3.3, 8.3.4 och 8.3.5.). Till skillnad från

vad som föreslås gälla enligt lagen om belastningsregister bör uppgifter

från misstankeregistret dock inte få lämnas till utländsk domstol.

I avsnitt 8.3.1 har föreslagits att en behovs- och proportionalitets-

principen skall gälla när en myndighet begär uppgifter ur

belastningsregistret. En motsvarande princip bör föras in i lagen om

misstankeregister.

9.4 Gallring

Regeringens förslag: Uppgifter i misstankeregistret skall gallras om

en förundersökning har avslutats utan att åtal har väckts med anledning

av misstanken, om åtal har lagts ned eller om dom eller beslut har vunnit

laga kraft.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med

utredningens. Har den misstänkte frikänts skall dock uppgiften om

misstanken gallras först när domen vunnit laga kraft.

Remissinstanserna:. Riksåklagaren anser att uppgift om misstanke

som lett till dom inte bör gallras förrän domen vunnit laga kraft. En

förutsättning för att Riksarkivet skall acceptera förslaget till totalgallring

av misstankeregistret är att de uppgifter som överlämnas till

Brottsförebyggande rådet är av sådan kvalitet och mängd att de ändamål

som anges i arkivlagen tillgodoses.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 § polisregisterkungörelsen

skall uppgifter utgå ur person- och belastningsregistret bl.a. om

misstanke som antecknats inte längre föreligger, om framställning om

utlämning för brott inte har bifallits eller när den registrerade har fyllt 80

år, allt under förutsättning att det kan ske med hänsyn till registrets

tekniska beskaffenhet.

I riktlinjepropositionen angavs att utgångspunkten skulle vara att

uppgifterna i misstankeregistret skall gallras när misstanken har prövats,

t.ex. genom att förundersökningen har avslutats utan att åtal har väckts,

åtalet har lagts ned eller saken har prövats av domstol. Vi har inte nu skäl

att göra någon annan bedömning.

I avsnitt 8.4 har vi föreslagit att en uppgift ur belastningsregistret bör

gallras omedelbart vid frikännande dom. Uppgifterna bör därför, trots att

det innebär en viss dubbelregistrering, stå kvar i misstankeregistret tills

domen eller beslutet vunnit laga kraft.

Uppgift om utfärdande av strafföreläggande bör finnas kvar så länge

godkännande från den misstänkte saknas. Om den misstänkte godkänner

föreläggandet, bör uppgiften på samma sätt som i fråga om fällande dom

utgå ur misstankeregistret och i stället föras över till belastningsregistret.

Samma gallringsregler bör gälla för uppgift om talan om förvandling av

böter. Uppgift om begäran om utlämning om brott bör gallras om

begäran inte har bifallits. För det fall att utlämning beviljas bör uppgiften

i misstankeregistret stå kvar till dess att beslutet om utlämning har

verkställts.

Vad slutligen gäller frågan om undantag från gallring för historiska,

statistiska eller vetenskapliga ändamål hänvisas till avsnitt 8.4. om

belastningsregister.

9.5 Rättelse och sanktioner

Regeringens förslag: Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse av

felaktiga uppgifter och om skadestånd skall gälla för behandling av

uppgifter i misstankeregistret. En hänvisning till personuppgiftslagens

regler om rättelse och skadestånd görs.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen ifrågasätter att styrelsen skall

vara ensam personuppgiftsansvarig. Rikspolisstyrelsen förordar att den

myndighet som för in uppgifterna i registret även skall vara ansvarig för

felaktiga uppgifter.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller

bestämmelser om rättelser av felaktiga uppgifter och om skadestånd.

Dessa bestämmelser bör gälla även för behandling av personuppgifter i

misstankeregistret. Såsom förslaget till personuppgiftslag är utformat

måste en hänvisning göras till personuppgiftslagens bestämmelser om

skadestånd och rättelse.

Misstankeregistret kommer, precis som belastningsregistret, i stor

utsträckning att förses med uppgifter från andra myndigheter än

Rikspolisstyrelsen. Av samma skäl som anförts beträffande behandlingen

av uppgifter i belastningsregistret (avsnitt 8.5) anser regeringen att

Rikspolisstyrelsen skall vara ensam personuppgiftsansvarig.

10 Polisdatalagen

10.1 Tillämpningsområde

10.1.1 Polisdatalagen kompletterar personuppgiftslagen

Regeringens förslag: Polisregisterlagen ersätts med en ny lag,

polisdatalagen. Den nya lagen skall bygga på den föreslagna

personuppgiftslagen och endast innehålla de särbestämmelser som är

nödvändiga för polisens verksamhet.

Utredningens förslag: Överensstämmer i med regeringens.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser godtar förslaget i sak

eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser har dock synpunkter

på den lagtekniska lösningen och förordar att de regler i

personuppgiftslagen som skall gälla för polisen skall arbetas in i den nya

lagen så att den blir fullständig. Riksdagens ombudsmän (JO) anser inte

att den lagtekniska lösning som valts kan läggas till grund för

lagstiftning. JO förordar att registerbegreppet undviks och hela

regleringen av personuppgifter på polisområdet samlas i en lag.

Riksåklagaren anser att personuppgiftslagen överhuvudtaget inte bör

göras gällande inom straffrättens område.

Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.2 har propositionen med

förslag till en ny datalag - personuppgiftslagen - behandlats.

Personuppgiftslagen är, liksom den nuvarande datalagen, tänkt att vara

generellt tillämplig och omfatta även sådant som faller utanför EG-rätten.

I propositionen (prop 1997/98:44, s. 41) redogör vi för vår uppfattning att

det traditionella svenska systemet med särregler i särskilda

registerförfattningar är att föredra framför generella undantag från den

nya lagen.

Det skulle naturligtvis vara möjligt att upprepa personuppgiftslagens

bestämmelser i den nya lagen och i de övriga registerförfattningar som

måste anpassas till personuppgiftslagens bestämmelser. Ett sådant system

skulle dock bli väldigt tungrott. Regeringen anser därför att man bör

undvika en dubbelreglering. Däremot är det naturligtvis viktigt att

behovet av särreglering noga övervägs och att registerlagstiftningen görs

så tydlig att det inte råder någon tvekan om vilka regler i

personuppgiftslagen som gäller trots särregleringen.

Regeringen anser således sammanfattningsvis att den nya lagen bör

bygga på personuppgiftslagen och endast innehålla de särbestämmelser

som är nödvändiga för polisens verksamhet. Den nya lagen kommer

främst att gälla för automatiserad behandling av personuppgifter. Vissa

bestämmelser kommer dock även att gälla för manuell behandling.

Utredningen har föreslagit att lagen skall heta lag om polisens behandling

av personuppgifter m.m. (polisdatalag). Eftersom lagen främst kommer

att gälla för automatiserad behandling av personuppgifter och dessutom

innehålla bestämmelser om traditionella datoriserade register anser

regeringen att lagen bör benämnas polisdatalagen.

10.1.2 Begrepp som används

Regeringens förslag: De begrepp som används har samma betydelse

som i personuppgiftslagen. Detta skall uttryckligen framgå av lagtexten.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Utredningen har dock inte föreslagit någon uttrycklig bestämmelse om

det.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I förslaget till personuppgiftslag

definieras vissa uttryck och begrepp som används i lagen. Eftersom

polisdatalagen skall bygga på personuppgiftslagen bör begreppen ges

samma innebörd. För tydlighetens skull bör detta framgå av lagtexten.

Det finns ingen anledning att i detta lagstiftningsärende gå in på

begreppen. I stället hänvisas till definitionen i 3 § i förslaget till

personuppgiftslag (prop. 1997/98:44).

10.1.3 Polisverksamhet som lagen skall tillämpas på

Regeringens förslag: Den nya lagen skall gälla vid behandling av

personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när något sådant har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt

åtal.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Utredningen har dock även föreslagit en bestämmelse om att lagen inte

skall gälla vid insamling av personuppgifter genom teleavlyssning,

teleövervakning eller kameraövervakning.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller, som

nämnts, generella bestämmelser för behandling av personuppgifter.

Syftet med den lag vi nu föreslår är att den skall innehålla de

särbestämmelser som är nödvändiga för polisverksamheten. Den nya

lagen skall därför självfallet gälla för den del av polisens verksamhet som

består i att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt förebygga,

förhindra eller utreda brott. Dessa delar omfattas inte heller av EG:s

dataskyddsdirektiv och avvikande bestämmelser kan därför meddelas

utan att det står i strid med direktivet.

Utredningen har däremot inte ansett att den nya lagen bör tillämpas i

samband med handläggning av polismyndighetsärenden, i polisens

hjälpande verksamhet eller för polisens interna administration.

Remissinstanserna har inte haft någon annan uppfattning. Regeringen,

som inte kan se att några särregler skulle behövas på dessa områden,

delar utredningens bedömning att den nya lagen skall tillämpas på sådan

behandling av personuppgifter som företas för att polisen skall kunna

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen

eller säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav, samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Utredningen har undantagit insamling av personuppgifter genom

teleavlyssning, teleövervakning eller kameraövervakning från lagens

tillämpningsområde. Utredningen har motiverat det med att det är osäkert

vad som i EG:s dataskyddsdirektiv avses med automatiserad behandling

av personuppgifter och att det inte ankommer på utredningen att lösa

eventuella konflikter mellan personuppgiftslagen och t.ex. rättegångs-

balkens regler. Regeringen anser inte att det finns något skäl till ett

sådant undantag. Polisdatalagen kommer nämligen inte att innehålla

några särregler beträffande själva insamlingen av uppgifter. Det betyder

att personuppgiftslagen är tillämplig på insamlingen av uppgifter.

Eftersom det finns särskilda bestämmelser om hemlig teleavlyssning och

hemlig teleövervakning i rättegångsbalken samt om hemlig kameraöver-

vakning i lagen (1990:484) om övervakningskameror och i lagen

(1995:1506) om hemlig kameraövervakning kommer dessa att gälla

framför personuppgiftlagens bestämmelser (jfr 2 § personuppgiftslagen).

10.2 Behandling av personuppgifter

Regeringens förslag: En särreglering i förhållande till personuppgifts-

lagen behövs beträffande behandling av uppgifter om etniskt ursprung,

politiska eller religiösa åsikter m.m. samt av uppgifter av underrättelse-

karaktär och kvarstående brottsmisstankar. Särskilda bestämmelser om

register behövs även i fortsättningen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att det

av utredningens resonemang inte framgår om persondatalagen hindrar att

personuppgifter inhämtade och automatiskt behandlade inom en

förundersökning, får behandlas automatiskt inom ramen för t.ex. en

särskild undersökning. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran.

Bakgrund: Personuppgiftslagen skall gälla för all behandling av

personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad. Den skall

därutöver gälla för vissa manuella register. Personuppgiftslagen

innehåller vissa grundläggande krav på behandlingen av personuppgifter.

Personuppgifter skall enligt dessa behandlas på ett korrekt sätt och i

enlighet med god sed. Uppgifter får samlas in endast för särskilda,

uttryckligt angivna och berättigade ändamål och får inte sedan behandlas

för något ändamål som är oförenligt med det ursprungliga. Behandling av

personuppgifter för historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål

skall dock aldrig anses oförenliga med de ursprungliga ändamålen. De

personuppgifter som behandlas skall vidare vara adekvata och relevanta i

förhållande till ändamålet. Fler uppgifter än som är nödvändiga med

hänsyn till ändamålet skall inte få behandlas. Vidare skall

personuppgifter som behandlas vara riktiga och aktuella. Alla rimliga

åtgärder skall vidtas för att rätta, blockera eller utplåna felaktiga eller

ofullständiga uppgifter. Personuppgifter skall inte heller få bevaras under

längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med

behandlingen. För historiska, vetenskapliga eller statistiska ändamål skall

dock personuppgifter få bevaras under en längre tid. (9 §

personuppgiftslagen).

Personuppgiftslagen innehåller vidare en uppräkning av när

behandlingen av personuppgifter är tillåten. Personuppgifter får

behandlas bara om den registrerade har lämnat sitt samtycke till

behandlingen eller när behandlingen är nödvändig för att fullgöra ett

avtal med den registrerade, för att på den registrerades begäran vidta

åtgärder innan ett avtal träffas, för att den personuppgiftsansvarige skall

kunna fullgöra en rättslig skyldighet, för att skydda vitala intressen för

den registrerade, för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse, för att

den personuppgiftsansvarige eller en tredje man till vilken

personuppgifter lämnas skall kunna utföra en arbetsuppgift i samband

med myndighetsutövning, eller för ändamål som rör ett berättigat intresse

hos den personuppgiftsansvarige eller hos sådana tredje män till vilken

personuppgifterna lämnas ut när detta intresse väger tyngre än den

registrerades intresse av skydd mot kränkning av den personliga

integriteten.

Behandling av särskilt känsliga uppgifter skall i princip vara förbjudet.

Från förbudet finns dock flera undantag. Med känsliga uppgifter avses

personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter,

religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening eller

sådana personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv.

Det skall vidare vara förbjudet för andra än myndigheter att behandla

personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i

brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa frihets-

berövanden. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

föreskriva undantag från förbudet.

Skälen för regeringens förslag

Personuppgiftslagens krav på behandling av uppgifter bör gälla

Den nuvarande datalagen begränsar polisens möjligheter att effektivisera

arbetet genom datorstöd. Polisen har med nuvarande lagstiftning t.ex.

inte möjlighet att använda befintlig datateknik för att sammanställa

personuppgifter som kommer fram inom ramen för en utredning om inte

Datainspektionen lämnat tillstånd till det. En sådan sammanställning

utgör nämligen ett personregister enligt datalagen och kräver tillstånd av

Datainspektionen. Förutsättningarna för att använda datorstöd utökas

väsentligt genom den föreslagna personuppgiftslagen.

Personuppgiftslagen innebär att polisen kan behandla uppgifter helt

eller delvis automatiserat om det är nödvändigt för att uppgifter av

allmänt intresse skall kunna utföras eller för att arbetsuppgifter i

samband med myndighetsutövning skall kunna utövas. Denna möjlighet

bör tas tillvara. Det innebär naturligtvis inte att varje uppgift hos

polismyndigheten skall få lagras elektroniskt och vara sökbar av vem

som helst inom myndigheten. Personuppgiftslagens krav på att varje

insamling av personuppgifter skall ske på ett korrekt sätt och i enlighet

med god sed och för särskilda uttryckligt angivna och berättigade

ändamål samt att uppgifterna inte får användas för något annat ändamål

än för vilket de samlats in, är avsedda att förebygga en sådan tillämpning.

Personuppgiftslagen innehåller också bestämmelser om att lämpliga

skyddsåtgärder måste vidtas.

Behandling av känsliga uppgifter

Av personuppgiftslagen framgår att det i princip skall vara förbjudet att

behandla vissa känsliga uppgifter; nämligen personuppgifter som

avslöjar ras eller etnisk ursprung, politiska åsikter, religiös eller

filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening samt sådana

personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Av punkt 2.5 i

Europarådets rekommendation om användning av personuppgifter inom

polisen anges att sådana känsliga uppgifter om en person inte får föras in

i polisregister om det inte är oundgängligen nödvändigt.

Polisen kan undantagsvis ha ett befogat intresse av att i en utredning

eller i en särskild undersökning i underrättelseverksamhet kunna

anteckna sådana känsliga uppgifter som ovan avses. Om andra uppgifter

gör att det finns anledning att behandla uppgifter om en person bör

polisen därför undantagsvis få behandla också sådana känsliga uppgifter.

I enlighet med Europarådets rekommendation bör det dock förutsätta att

behandlingen är oundgängligen nödvändig. Den nya lagen bör innehålla

en särskild bestämmelse om detta.

Uppgifter av underrättelsekaraktär och kvarstående brottsmisstankar

Uppgifter om lagöverträdelser och brottsmisstankar omfattas inte av

personuppgiftslagens bestämmelser om känsliga uppgifter. Enligt

personuppgiftslagen är det däremot förbjudet för andra än myndigheter

att behandla personuppgifter om lagöverträdelser, domar i brottmål eller

säkerhetsåtgärder. Regeringen, eller den myndighet regeringen

bestämmer, får dock föreskriva om undantag från förbudet.

Utredningen har föreslagit att särskilda bestämmelser skall införas

beträffande polisens rätt att behandla uppgifter av underrättelsekaraktär.

Regeringen delar utredningens bedömning att sådana bestämmelser

behövs. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 11.

Utredningen har vidare föreslagit att register över kvarstående

brottsmisstankar endast får föras under vissa förutsättningar. Regeringen

instämmer i utredningens bedömning att uppgifter om kvarstående

brottsmisstankar inte bör få behandlas annat än under vissa

förutsättningar. Denna fråga behandlas i avsnitt 10.3.

Särskilda bestämmelser om register behövs

Den nuvarande datalagen innehåller grundläggande regler om inrättandet

och förandet av personregister med hjälp av automatisk databehandling.

Med personregister förstås register, förteckningar eller andra

anteckningar som förs med hjälp av automatisk databehandling (ADB)

och som innehåller personuppgifter som kan hänföras till den som avses

med uppgifterna. Användning av begreppet register i den nuvarande

datalagen har med fog kritiserats för att vara otidsenlig. På grund av den

tekniska utvecklingen har det blivit allt svårare att fastställa vad som är

ett register i förhållande till ett annat. Personuppgiftslagen bygger därför

inte på registerbegreppet utan omfattar all automatiserad behandling av

personuppgifter.

Det hindrar inte att det som faktiskt är ett regelrätt datoriserat register

också kallas för det. Syftet med att inrätta ett datoriserat register är att

samla uppgifter för ett särskilt ändamål på ett visst strukturerat sätt och

hålla dessa uppgifter tillgängliga för sökning eller sammanställning

enligt särskilda kriterier. Den polisdatalag som vi nu föreslår bygger på

personuppgiftslagen. Många remissinstanser har framfört kritik mot att

utredningen använder sig av registerbegreppet. Som kommer att framgå

av det följande anser regeringen att man i vissa fall, på samma sätt som i

personuppgiftslagen, i stället bör använda sig av behandling av

personuppgifter. Regeringen anser däremot inte att registerbegreppet helt

bör undvikas. För att polisen skall kunna bedriva sin verksamhet på ett

effektivt sätt måste den ha tillgång till traditionella register. Det behövs

därför även i fortsättningen särskilda bestämmelser rörande upprättandet

och förandet av sådana register. I avsnitt 10.9 återkommer vi till de

bestämmelser vi anser nödvändiga.

10.3 Kvarstående brottsmisstankar

Regeringens förslag: Uppgifter om att en person anses misstänkt för

brott trots att förundersökningen mot honom eller henne lagts ned skall få

ingå i en automatiserad behandling endast under förutsättning att

vederbörande fortfarande är skäligen misstänkt för brottet och

uppgifterna behövs för att förundersökningen skall kunna tas upp på nytt.

Om åtal mot en person har lagts ned eller ogillats skall uppgifter om

personen i fråga inte få behandlas annat än under speciella

omständigheter.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen använder sig dock av registerbegreppet och föreslår att

uppgifter skall få registreras endast under de angivna förutsättningarna.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen påpekar att de uppgifter om

enskilda individer som har varit föremål för förundersökning ofta blir

aktuella för Säkerhetspolisen efter lång tid och att det därför finns ett

behov av att bevara uppgifter om kvarstående misstankar i SÄPO-

registret under längre tid. Datainspektionen anför att det bör klargöras

om den enskilde kommer att ha vetskap om att han är registrerad. Övriga

remissinstanser lämnar förslaget utan erinringar i sak.

Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen framgår att

en uppgift inte får bevaras under längre tid än vad som är nödvändigt

med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Detta innebär att uppgifter

som behandlas under en förundersökning normalt skall arkiveras när

förundersökningen läggs ned. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt

10.8. Uppgifterna i misstankeregistret skall enligt vårt förslag gallras när

förundersökningen läggs ned (se avsnitt 9.4). Kvarstående misstankar får

alltså inte registreras i misstankeregistret.

 Om en förundersökning läggs ned på grund av bristande bevisning kan

polisen ha ett berättigat intresse av att fortsätta att behandla uppgifter om

den misstänkte. Dessa uppgifter kan så småningom, om det kommer fram

nya uppgifter, leda till att det blir möjligt att på nytt inleda

förundersökning. Regeringen anser därför att det i polisdatalagen bör

införas bestämmelser om att uppgifter om kvarstående misstankar får

behandlas om en förundersökning har lagts ned på grund av bristande

bevisning och en person enligt förundersökningsledarens bedömning

fortfarande är misstänkt för brott. Eftersom det, som många

remissinstanser påpekat, kan vara svårt att bedöma när ett nytt register

inrättas bör bestämmelserna inte knytas till registerbegreppet.

Utredningen har föreslagit att uppgifterna bör få bevaras i högst tre år.

I avsnitt 10.8 föreslår regeringen att uppgifter som behandlas

automatiserat skall gallras när de inte längre behövs för sitt ändamål.

Enligt regeringens bedömning bör denna bestämmelser vara tillräcklig

för att garantera att uppgifter om kvarstående misstankar inte behandlas

längre än befogat. Någon särskild gallringsbestämmelse föreslås därför

inte.

Med anledning av vad Datainspektionen framfört om att det bör

klargöras om den enskilde skall få veta om han alltjämt är registrerad för

kvarstående misstankar vill regeringen framhålla att det närmast ligger i

sakens natur att den enskilde normalt inte bör få kännedom om att

uppgifter om kvarstående misstankar fortfarande behandlas. Uppgiften

torde i regel kunna sekretessbeläggas enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen.

Någon information till den registrerade behöver i så fall inte lämnas (27 §

personuppgiftslagen, se vidare avsnitt 10.6).

Om en åtalad har frikänts eller om målet läggs ned på grund av

bristande bevisning bör däremot uppgifter om kvarstående misstankar

som huvudregel inte få behandlas. Det kan dock i undantagsfall bli

aktuellt att inleda en ny förundersökning eller ta upp målet på nytt, t.ex. i

samband med resning. I sådana speciella fall bör uppgifterna få

behandlas. Det vore orimligt att uppgifter i en automatiserad

förundersökning som lett till att den åtalade frikänts inte skulle få

behandlas vid en resningsansökan.

Rikspolisstyrelsen har påpekat att de uppgifter om enskilda individer

som har varit föremål för förundersökning ofta blir aktuella för

Säkerhetspolisen efter lång tid och att det därför finns ett behov av att

bevara uppgifter om kvarstående misstankar i SÄPO-registret under

längre tid. Regeringen instämmer i att det med hänsyn till den särskilda

verksamhet Säkerhetspolisen bedriver kan finnas ett berättigat intresse av

att behandla sådana uppgifter. Bestämmelserna bör därför inte gälla för

Säkerhetspolisen.

10.4 Uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas

riktighet i sak

Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om att uppgifter som

behandlas skall förses med upplysningar om uppgiftlämnarens trovärdig-

het och uppgifternas sakriktighet bör inte införas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att uppgifter som

behandlas skall förses med upplysningar om uppgiftlämnarens

trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen påpekar att det måste anses

vara en uppgift för domstol att t.ex. pröva ett vittnes trovärdighet.

Däremot anser styrelsen att det är av stort värde att uppgifternas

trovärdighet och riktighet i sak dokumenteras vid behandling av

personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

Skälen för regeringens förslag: I artikel 3.2 i Europarådets

rekommendation om användning av personuppgifter inom polisen anges

att olika kategorier av uppgifter så långt det är möjligt skall särskiljas.

Hänsyn skall därvid tas till uppgifternas riktighet och tillförlitlighet. Det

är enligt rekommendationen särskilt viktigt att skilja mellan uppgifter

som grundas på fakta och uppgifter som grundas på åsikter eller

personliga värderingar. Av kommentaren till artikel 3.2 framgår att man

bör skilja på bekräftade och obekräftade uppgifter, mellan fakta och

åsikter, mellan pålitlig information och information som grundas på

gissningar samt mellan fall då antagandet om informationens riktighet

grundar sig på konkreta skäl och fall då det inte finns sakskäl till stöd för

ett sådant antagande.

Utredningen har därför föreslagit att det i polisdatalagen skall tas in en

bestämmelse om att personuppgifter som behandlas skall förses med

upplysningar om uppgiftlämnarens trovärdighet och uppgifternas

riktighet i sak.

Regeringen delar utredningens bedömning att lagstiftningen bör

motsvara de krav Europarådets rekommendation ställer upp. I avsnitt 7

föreslår vi därför att det nuvarande person- och belastningsregistret

ersätts av ett belastningsregister och ett misstankeregister. I avsnitt 11

förslår vi vidare vissa bestämmelser om behandling av uppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet och i kriminalunderrättelseregister.

Enligt vårt förslag skall således olika bestämmelser gälla för uppgifter av

olika slag. Uppdelningen syftar till att skilja på bekräftade och konkreta

uppgifter som t.ex. förekommer i ett belastningsregister, uppgifter som

grundas på skälig misstanke om brott som förekommer i

förundersökningar och i misstankeregister och uppgifter av

underrättelsekaraktär som förekommer i dels särskilda undersökningar,

dels i kriminalunderrättelseregister. Att därutöver i lag ta in särskilda

bestämmelser om att uppgifter som behandlas alltid skall förses med

uppgift om en uppgiftlämnare är trovärdig kan inte anses befogat.

Däremot är det med hänsyn till polisens arbete naturligt att det i t.ex. ett

underrättelseregister eller en särskild undersökning i kriminalunder-

rättelseverksamhet framgår varifrån en uppgift kommer och hur trovärdig

den är enligt den internationella klassificering som är under utveckling.

Detta ligger också helt i polisens intresse för att kunna bedriva ett

effektivt arbete. Ett kriminalunderrättelseregister bör därför få innehålla

sådana uppgifter. Någon bestämmelse i lag av det slag utredningen

föreslagit är dock enligt regeringens bedömning inte motiverad.

10.5 Anmälan till tillsynsmyndigheten

Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om

anmälningsskyldighet bör gälla även för polisen.

Utredningens förslag: Andra register än de som regleras i

polisdatalagen skall anmälas till Datainspektionen om de skall innehålla

uppgifter om att en person är dömd för brott, är eller har varit misstänkt

för brott eller kan antas ta befattning med brottslig verksamhet.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på svårigheten att

bedöma när automatiserad behandling av uppgifter innebär att ett nytt

register inrättas. Datainspektionen framhåller att det inte kan godtas att

register får upprättas vid sidan av de särskilda bestämmelserna om

register i samband med vilken slags annan undersökning eller utredning

som helst.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller en

principiell skyldighet att anmäla alla helt eller delvis automatiserade

behandlingar till den tillsynsmyndighet som skall utses av regeringen

(36 §). Den personuppgiftsansvarige har också möjlighet att tillsätta ett

särskilt personuppgiftsombud. När en anmälan om att ett sådant ombud

tillsatts gjorts till tillsynsmyndigheten behöver anmälningar om

behandlingar inte längre göras (37§). I detta lagstiftningsärende finns inte

anledning att föreslå några avvikande regler.

Utredningen har föreslagit en bestämmelse om obligatorisk anmälan

till Datainspektionen av andra register än de som regleras i

polisdatalagen om de skall innehålla uppgifter om att en person är dömd

för brott, är eller har varit misstänkt för brott eller kan antas ta befattning

med brottslig verksamhet. Många remissinstanser har kritiserat förslaget

mot bakgrund av att det vid automatiserad behandling av personuppgifter

kan vara svårt att avgöra när ett nytt register inrättas. I lagrådsremissen

föreslog regeringen, med beaktande av remissinstansernas kritik, att det

skulle införas en bestämmelse om obligatorisk anmälningsskyldighet

knuten till behandling av uppgifter av ett visst slag och inte till

inrättandet av ett register. Enligt den föreslagna bestämmelsen skulle

behandling av uppgifter som ger upplysning om att en person är dömd

för brott eller är eller har varit misstänkt för brott anmälas till

tillsynsmyndigheten för förhandskontroll tre veckor före behandlingen.

Detta skulle dock inte gälla uppgifter som behandlades i samband med en

förundersökning eller särskild undersökning eller hos Säkerhetspolisen.

Avsikten med bestämmelsen var att s.k. traditionella register hos polisen

som innehåller uppgifter om dömda eller misstänkta personer, t.ex.

register över brottsanmälningar eller beslags- och analysregister, alltid

skulle föranmälas till tillsynsmyndigheten. Tillsynsmyndigheten skulle

då få möjlighet att t.ex. besluta om lämpliga skyddsåtgärder eller, om

personuppgifter skulle komma att behandlas på ett olagligt sätt, ingripa,

ytterst genom att vid vite förbjuda den personuppgiftsansvarige att

påbörja behandlingen.

Enligt Lagrådets uppfattning kommer den avsedda innebörden med

bestämmelsen inte till klart uttryck i den föreslagna lagtexten. Lagrådet

framhåller att behandling av personuppgifter enligt personuppgiftslagen

omfattar varje åtgärd eller serier av åtgärder som vidtas ifråga om

personuppgifter, t.ex. insamling, registrering, lagring, inhämtande och

användning. Lagrådet påpekar att den föreslagna bestämmelsen läst

enligt sin ordalydelse innebär att anmälningsskyldighet föreligger så

snart en polismyndighet exempelvis inhämtar uppgifter om

brottsmisstankar ur misstankeregistret, kriminalunderrättelseregister eller

DNA-register. Lagrådet anser därför att paragrafen bör omarbetas så att

anmälningsskyldigheten inte omfattar fler behandlingar än de som

åsyftas. Regeringen kan inte annat än instämma i Lagrådets kritik.

I 41 § förslaget till personuppgiftslag finns ett bemyndigande till

regeringen att meddela föreskrifter om att sådana automatiserade

behandlingar som innebär särskilda risker för otillbörligt intrång i den

personliga integriteten skall förhandsanmälas till tillsynsmyndigheten.

Efter närmare övervägande anser regeringen att bestämmelsen om

obligatorisk anmälningsskyldighet kan utgå ur lagen. Erforderliga

bestämmelser kan, med stöd av nämnda bemyndigande, i stället

meddelas i förordningsform. Bestämmelserna kan då även avse andra

myndigheters behandling av uppgifter om dömda eller misstänkta.

10.6 Information och säkerhet vid behandling

Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om

information och säkerhet vid behandlingen och tillsynsmyndighetens

befogenheter bör gälla på polisområdet. Några särskilda bestämmelser

behövs inte i polisdatalagen.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att det är oklart huruvida

reglerna om information till den registrerade blir tillämpliga på

misstanke- och belastningsregistret. Övriga remissinstanser har ingen

erinran mot utredningens bedömning.

Skälen för regeringens bedömning

Information till den registrerade

Peronuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om den

personuppgiftsansvariges skyldighet att lämna information till den

registrerade (23 och 24 §§).

 Informationsskyldigheten är förenad med flera undantag. I den

utsträckning det är föreskrivet i lag eller annan författning eller i beslut

som har meddelats med stöd av författning att uppgifter inte får lämnas

till den registrerade gäller inte bestämmelserna (27 §). Information

behöver inte heller lämnas om personuppgifterna samlats in från någon

annan källa än den registrerade och det finns bestämmelser om

registrerandet eller utlämnandet av uppgifterna i en lag eller någon annan

författning (24 §). Information om uppgifter som hämtas från någon

annan källa än den registrerade behöver inte heller lämnas om det visar

sig omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats.

Om uppgifterna används för att vidta åtgärder som rör den registrerade

skall dock information lämnas senast i samband med att så sker (24 §).

Undantagsreglerna innebär att polisen i regel inte behöver lämna någon

information till den registrerade. Av bestämmelserna framgår t.ex. att det

inte finns någon skyldighet att lämna information om uppgifter i

misstankeregistret eller belastningsregistret eftersom bestämmelser om

registrerandet följer direkt av lag. Detsamma gäller för uppgifter i

kriminalunderrättelseregister eller som behandlas t.ex. i en särskild

undersökning och samlats in från någon annan än den registrerade.

Po0lisen behöver inte heller informera en person om att uppgifter från

honom eller henne kommer att föras in i ett kriminalunderrättelseregister

eller behandlas automatiserat i en särskild utredning om det kan vara till

skada för utredningen, eftersom sekretess i så fall råder för uppgiften, jfr

5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100).

Regeringen delar således utredningens bedömning att några särskilda

regler om informationsskyldighet inte behövs.

Säkerhet vid behandling och tillsynsmyndighetens befogenheter

Personuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om säkerhet vid

behandling av personuppgifter. Av dessa följer bl.a. att den

personuppgiftsansvarige är skyldig att vidta lämpliga tekniska och

organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifterna.

Personuppgiftslagen innehåller vidare vissa bestämmelser om

tillsynsmyndighetens befogenheter. Tillsynsmyndigheten skall bl.a.

kunna meddela beslut om skyddsåtgärder i enskilda fall. Tillsynsmyndig-

heten skall också ha rätt att på begäran få del av vissa uppgifter, tillträde

till vissa lokaler etc. Tillsynsmyndigheten skall också ha vissa

möjligheter att förelägga vite.

Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerheten vid behandlingen

av personuppgifter och om tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla

även för polisen. Några särskilda bestämmelser behövs inte i

polisdatalagen.

10.7 Rättelse och sanktioner

Regeringens förslag: Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse av

felaktiga uppgifter och om skadestånd skall gälla för polisen. En

hänvisning till personuppgiftslagens regler om rättelse och skadestånd

görs.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen ifrågasätter att styrelsen skall

vara ensam personuppgiftsansvarig. Rikspolisstyrelsen förordar att den

myndighet som för in uppgifterna i registret även skall vara ansvarig för

felaktiga uppgifter.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagen innehåller

bestämmelser om rättelser av felaktiga uppgifter och om skadestånd.

Dessa bestämmelser bör gälla för polisen. Såsom förslaget till

personuppgiftslag är utformat måste en hänvisning göras till

personuppgiftslagens bestämmelser om skadestånd och rättelse.

Enligt utredningens förslag skall Rikspolisstyrelsen, om inte annat

sägs, vara personuppgiftsansvarig för de register som avses i

polisdatalagen och för andra register som förs för hela polisväsendets

behov. Dessa register kommer att förses med uppgifter från landets

polismyndigheter. Det är naturligt att den myndighet som fört in

uppgifterna i registret också rättar eventuella felaktigheter. Detta talar i

viss mån för att de myndigheter som för in uppgifterna också skulle vara

personuppgiftsansvariga. För den enskilde är det däremot en klar fördel

att ha en ansvarig myndighet att vända sig till. Regeringen delar därför

utredningens bedömning att Rikspolisstyrelsen skall vara ensam

personuppgiftsansvarig. Detta hindrar inte att den myndighet som för in

uppgifterna åläggs en skyldighet att utföra rättelse. Detta kan dock ske i

förordningsform.

Personuppgiftslagen innehåller också en straffbestämmelse (49 §).

Enligt den bestämmelsen kan bl.a den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet behandlar uppgifter i strid med vissa bestämmelser i lagen

dömas till straff. Eftersom det är Rikspolisstyrelsen eller någon annan

myndighet som är personuppgiftsansvarig och för den behandling som

sker torde det inte bli aktuellt att tillämpa straffbestämmelsen.

10.8 Gallring

Regeringens förslag: Uppgifter som behandlas i en förundersökning

arkiveras på samma sätt som motsvarande uppgifter i en manuell

förundersökning. Andra uppgifter som behandlas skall gallras när de inte

längre behövs för sitt ändamål. För de register som regleras i den nu

föreslagna lagen anges en särskild gallringstid. Regeringen får föreskriva

att uppgifter som behandlas får bevaras.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att även uppgifter som

behandlas i en särskild undersökning skall bevaras. I övrigt

överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Riksarkivet anser att register som utgör diarier

inte bör gallras. Riksarkivet framhåller vidare att gallringstiderna för

uppgifter som lagras på ADB-medium bör anpassas till vad som gäller

för motsvarande uppgifter på andra medier, t.ex. papper och mikrofilm.

Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen framgår att

uppgifter som behandlas inte får bevaras längre än vad som är

nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Lagen

innehåller däremot inte några bestämmelser som innebär att uppgifterna

måste gallras efter en viss tid. Personuppgiftslagen hindrar inte heller att

en myndighet bevarar uppgiften för historiska, statistiska eller

vetenskapliga ändamål

Regeringen delar utredningens bedömning att det är lämpligt att i

gallringshänseende skilja mellan uppgifter som behandlas i en

förundersökning och andra personuppgifter som behandlas av polisen.

Uppgifter i förundersökningar som dokumenteras på papper arkiveras för

närvarande enligt arkivlagens (1990:782) bestämmelser om inte akten

enligt särskilda föreskrifter får gallras. Frågan om gallring bör i regel inte

vara beroende på vilka tekniska hjälpmedel polisen väljer för sitt arbete.

Uppgifter som behandlas automatiserat under en förundersökning bör

därför behandlas på samma sätt som motsvarande uppgifter som

behandlas manuellt. Även de uppgifter som behandlas automatiserat bör

därför behandlas enligt arkivlagens bestämmelser.

När det gäller annan behandling av uppgifter, dvs. uppgifter som

samlas in och lagras för framtida bruk, bör uppgifterna däremot, som

utredningen föreslagit, normalt gallras när de inte längre behövs för sitt

egentliga ändamål. Regeringen bör dock få föreskriva att uppgifterna i

stället skall bevaras om t.ex. forskningens intresse för vissa uppgifter kan

anses väga tyngre än integritetsskyddsintresset.

Utredningen har föreslagit att uppgifter som ingår i en automatiserad

behandling i en särskild undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet

skall behandlas på samma sätt som uppgifter som behandlas i en

automatiserad förundersökning. Datainspektionen har kritiserat detta och

förordat att en gallringsbestämmelse införs för dessa uppgifter.

Regeringen instämmer i Datainspektionens uppfattning att uppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet är särskilt integritetskänsliga. En

automatiserad behandling av sådana uppgifter blir därför extra känslig

från integritetssynpunkt. Sådana uppgifter bör därför gallras. Vi

återkommer till denna fråga i avsnitt 11.7.3.

För de register som regleras i detta lagstiftningsärende föreslår vi

särskilda gallringsregler.

10.9 Register

10.9.1 Fingeravtrycks- och signalementsregister

Regeringens förslag: Fingeravtrycks- och signalementsregister som förs

för att underlätta identifiering av personer i samband med brott skall

endast få innehålla uppgifter om misstänkta och dömda personer.

Registren skall gallras.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Rikspolisstyrelsen anser att uppgifterna med

hänsyn till registrens ändamål bör gallras tidigast när den registrerade

personen fyllt åttio år. Länsstyrelsen i Stockholms län och Länsstyrelsen i

Jönköpings län är också kritiska till att gallring skall ske.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 28 kap. 14 § rättegångsbalken

samt förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. skall fingeravtryck

och fotografi alltid tas av den som häktats misstänkt för brott. I vissa

uppräknade fall skall fingeravtryck och fotografi också tas av den som är

anhållen. Fingeravtrycket och fotografiet skall enligt 7 § i förordningen

skyndsamt sändas till Rikspolisstyrelsen tillsammans med en beskrivning

av personen.

Rikspolisstyrelsen för för närvarande ett fingeravtrycksregister och ett

signalements- och känneteckensregister med tillstånd från Datainspek-

tionen. Dessa register bygger på uppgifter som sänds till

Rikspolisstyrelsen enligt förordningen om fingeravtryck m.m. I

fingeravtrycksregistret finns också uppgifter om fingeravtryck som tas

enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. De personer

som för närvarande får registreras i fingeravtrycks- och signalements-

registret är de som är misstänkta för brott och som har fått lämna

fingeravtryck med stöd av 28 kap. 14 § rättegångsbalken.

Personuppgiftslagen innebär att polisen får möjlighet till automatiserad

behandling av uppgifter om fingeravtryck, signalement och kännetecken.

Ur integritetssynpunkt finns det dock skäl att begränsa att sådana

uppgifter behandlas för att underlätta identifiering av personer i samband

med brott. Polisdatalagen bör därför innehålla bestämmelser som anger

under vilka förutsättningar uppgifter om fingeravtryck, signalement och

särskilda kännetecken får behandlas i syfte att underlätta identifiering av

personer i samband med brott. Sådana uppgifter bör naturligtvis, när det

är nödvändigt, få behandlas i automatiserade förundesökningar och

särskilda undersökningar. För övrigt bör endast Rikspolisstyrelsen få

behandla uppgifter för detta ändamål. Polisdatalagen bör därför innehålla

bestämmelser som reglerar de register Rikspolisstyrelsen för närvarande

för med Datainspektionens tillstånd. Ett sådant register bör, som

utredningen föreslagit, även få användas för identifiering av okända

personer i andra fall.

Utredningen har ansett att kopplingen till reglerna om fingeravtryck är

onödig och att ett signalement av en misstänkt person bör få antecknas i

registret även om något fingeravtryck på personen inte tagits när

signalementet upprättades. Remissinstanserna har inte haft några

invändningar mot detta. Regeringen delar utredningens bedömning. Ett

fingeravtrycks- eller signalementsregister som förs för att underlätta

identifiering av personer i samband med brott bör således få innehålla

uppgift om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått

lämna fingeravtryck med stöd av 19 § lagen om särskild utlännings-

kontroll. I ett sådant register bör endast uppgift om fingeravtryck,

signalement och särskilda kännetecken samt ärendenummer och den

registrerades identitet få antecknas.

Ett fingeravtrycks- eller signalementsregister kommer således i

huvudsak att innehålla uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för

brott. Det är därför naturligt att införa gallringsregler som motsvarar vad

som gäller för misstänkta och dömda personer. Utgångspunkten bör

därför vara att uppgifter om en person skall gallras när förunder-

sökningen läggs ned utan att åtal väcks eller om åtal läggs ned eller den

misstänkte friges. I avsnitt 10.3 föreslås emellertid att uppgifter om att en

person är misstänkt för brott skall få behandlas automatiserat i vissa fall

även om åtal inte väcks. Under samma förutsättningar bör uppgifter om

en misstänkt person få sparas i ett fingeravtrycks- eller

signalementsregister. Om en misstänkt person döms bör uppgifterna i ett

fingeravtrycks- eller signalementsregister bevaras så länge personen är

registrerad i det allmänna belastningsregistret. Vad bl.a. Rikspolis-

styrelsen anfört om att det finns ett behov av att bevara uppgifterna under

längre tid föranleder inte regeringen till någon annan bedömning.

Hänsynen till den enskildes integritet väger, enligt regeringens

bedömning, tyngre. Om det inte längre finns anledning att bevara

uppgifterna i ett misstanke- eller belastningsregister bör uppgifterna inte

heller få finnas kvar i ett fingeravtrycks- eller signalementsregister

eftersom dessa register huvudsakligen innehåller uppgifter om misstänkta

eller dömda personer.

10.9.2 Register för övervakning av personer

Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om register

som förs för övervakning av personer bör inte införas.

Utredningens förslag: Register som förs för att underlätta

övervakningen av personer skall endast få innehålla uppgifter om

allvarligt kriminellt belastade personer eller personer som kan antas vara

farliga för annans säkerhet. Registren skall gallras. De s.k. O-fallen bör

inte registreras.

Remissinstanserna: Riksdagens ombudsmän avstyrker förslaget och

framhåller att utredningen inte redogjort närmare för sin bedömning att

det finns ett behov av att - utöver vad som följer av bestämmelserna om

registrering av underrättelseuppgifter - registrera övervakning av vissa

personer. Justitiekanslern anser att kriterierna för registrering är allt för

vaga för att ge vägledning i fråga om vilka personer som bör omfattas av

registreringen. Rikspolisstyrelsen uppger att det finns ett behov av att

kunna registrera de s.k. O-fallen även i fortsättningen.

Skälen för regeringens bedömning

De s.k. O-fallen

Enligt 5 § andra stycket polisregisterkungörelsen får i polisregister tas in

uppgift om intagning i eller utskrift från sjukvårdsinrättning av den som

under allvarlig psykisk störning har begått brott mot annans personliga

säkerhet eller psykiska eller fysiska hälsa, för vilket åtal inte väckts, om

intagningen skett med stöd av lagen (1993:388) om införande av lagen

(1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade eller lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Denna bestämmelse har sin

bakgrund i den före 1992 gällande lagstiftningen om sluten psykiatrisk

vård. Vid tillämpningen av denna lagstiftning klassificerades patienterna

i fyra grupper. Av dessa grupper avsåg O-fallen sådana patienter som

under inflytande av psykisk sjukdom begått brott mot någon annans

personliga säkerhet, för vilket åtal inte väckts. År 1991 kom nya lagar på

den psykiatriska vårdens område. Enligt den nu gällande lagen

(1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård saknas grund för en sådan

klassificering. I förarbetena till lagstiftningen underströks att förslaget

inte syftade till att bevara en äldre tids tradition att förse vissa patienter

med någon farlighetsbeteckning som för en obestämd tid ledde till en

särbehandling av dem som säkerhetsrisker (prop. 1990/91:58 s. 98).

Regeringen delar därför utredningens bedömning att någon bestämmelser

motsvarande 5 § andra stycket polisregisterkungörelsen inte bör införas. I

sammanhanget bör dock påpekas att registrering av de s.k. O-fallen i

vissa fall ändå kan komma att ske. I avsnitt 8.2.2 föreslår regeringen

nämligen, till skillnad från utredningen, att åtalsunderlåtelse enligt 20

kap. 7 § 4 rättegångsbalken även i fortsättningen skall få ske.

Övervakning av farliga personer

Enligt gällande rätt får någon registrering av personer som inte är

misstänkta för ett visst brott inte förekomma. Utredningen anser att det

kan finnas skäl för att registrera uppgifter om allvarligt kriminellt

belastade personer som kan antas vara farliga för annans säkerhet för att

därigenom på ett effektivt sätt kunna förebygga och förhindra brott.

Uppgifter om personer som är dömda för brott kommer att finnas

registrerade i belastningsregistret till dess tio år förflutit från

frigivningen. I detta lagstiftningsärende lägger regeringen också fram ett

förslag till registrering av uppgifter redan innan det finns anledning att

anta att ett visst brott begåtts. Regeringen kan därför instämma i

Riksdagens ombudsmäns bedömning att det är svårt att se att det finns ett

behov av ett särskilt register för att övervaka personer som tidigare är

dömda för brott. Det bör i sammanhanget också påpekas att polisen har

tillgång till de uppgifter om permission, frigivning etc. som antecknas i

kriminalvårdens register. Regeringen kan inte se att det med hänsyn till

samhällsskyddet finns större anledning att inrätta ett särskilt register för

övervakning av vissa allvarligt kriminellt belastade personer än att

registrera de s.k. O-fallen. Det är dessutom svårt att fastställa vilka

kriterier som skall gälla för att en person skall anses vara så allvarligt

kriminellt belastad eller så farlig för annans säkerhet att det är motiverat

att registrera honom eller henne. Utredningen har inte heller lagt fram

något underlag för denna bedömning. Beträffande så farliga personer

som nu diskuteras torde också många gånger kriterierna för att registrera

dem i kriminalunderrättelseregister vara uppfyllda. Något register av det

slag utredningen föreslår bör därför inte införas.

10.9.3 Andra register

Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om inrättandet

av andra register än de som uttryckligen regleras i den nu föreslagna

lagen bör inte införas.

Utredningens förslag: Innan ett register inrättas skall registrets

ändamål och innehåll bestämmas samt tiden för gallring av uppgifterna i

registret fastställas. Registret skall ges en benämning.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på svårigheten att

bedöma när automatiserad behandling av uppgifter innebär att ett nytt

register inrättas. Datainspektionen framhåller att det inte kan godtas att

register får upprättas vid sidan av de särskilda bestämmelserna om

register i samband med vilken slags annan undersökning eller utredning

som helst.

Skälen för regeringens bedömning: Med stöd av

personuppgiftslagen blir det möjligt för polisen att behandla uppgifter

automatiserat. Av personuppgiftslagen framgår att uppgifter endast får

samlas in för uttryckligt angivna ändamål och sedan inte behandlas för

något annat ändamål samt att uppgifterna inte får bevaras längre än

nödvändigt (9 §). Dessa bestämmelser motsvarar i allt väsentligt den av

utredningen föreslagna bestämmelsen. Med hänsyn till det och till att det,

som flera remissinstanser påpekat, kan vara svårt att avgöra när ett nytt

register inrättas anser regeringen inte att det finns något behov av

särskilda bestämmelser om inrättandet av register. Polisen kommer

således att med stöd av personuppgiftslagen ha möjlighet att inrätta

register för uttryckligt angivna ändamål. I avsnitt 10.8 har vi vidare

föreslagit att uppgifter som behandlas i regel skall gallras när de inte

längre behövs. Att härutöver införa bestämmelser om inrättandet av

register kan inte anses nödvändigt.

I sammanhanget bör också framhållas att införandet av

personuppgiftslagen inte innebär någon avvikelse från målsättningen att

myndighetsregister med ett stort antal registrerade och ett särskilt

känsligt innehåll skall regleras i lag (jfr prop 1997/98:44 s. 41).

10.10 Utlämnande av uppgifter

Regeringens förslag: Bestämmelser om när uppgifter får lämnas ut

behövs endast för att framställa rättsstatistik samt för att lämna ut

uppgifter till utlandet.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår dessutom att det behövs

en särskild bestämmelse om utlämnande av uppgifter till länstyrelse för

prövning av personal som avses i lagen om bevakningsföretag.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: I de flesta fall är sekretesslagens

bestämmelser tillräckliga för att uppgifter skall kunna lämnas ut till de

myndigheter som kan behöva dem. Uppgifter som behandlas av polisen

och inte ingår i belastnings- eller misstankeregistret behövs i regel inte

hos någon annan myndighet än polis- och åklagarmyndighet. Några

särskilda regler om att lämna ut uppgifter mellan polis och åklagare eller

mellan olika polismyndigheter är inte nödvändiga. Bestämmelserna i 14

kap. sekretesslagen är tillräckliga. Däremot behövs bestämmelser om att

uppgifter skall lämnas ut till den myndighet som ansvarar för

rättsstatistiken och till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig

organisation om detta följer av en internationell överenskommelse som

Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Utredningen har vidare föreslagit en bestämmelse om utlämnande av

uppgifter till länsstyrelse för prövning av personal, föreståndare och

styrelseledamoter hos ett auktoriserat bevakningsföretag. Enligt 10 §

förordningen (1989:149) om bevakningsföretag m.m. skall Länsstyrelsen

begära registerkontroll i väktarärenden. Bestämmelserna i säkerhets-

skyddslagen (1996:627) blir därvid tillämpliga. Någon särskild

bestämmelse om utlämnande av uppgifter ur SÄPO-registret behövs

därför inte.

11 Kriminalunderrättelseregister m.m.

11.1 Kriminalunderrättelseverksamhet

Till polisens uppgifter hör att bedriva spaning och utredning i fråga om

brott som hör under allmänt åtal. En annan viktig uppgift för polisen är

att förebygga störningar av den allmänna ordningen och säkerheten.

Polisens verksamhet för att förebygga, upptäcka och beivra brott kan

bedrivas inom ramen för en förundersökning enligt rättegångsbalkens

regler, men kan också utgöra verksamhet som faller utanför en

förundersökning. Den verksamhet som förekommer hos polisen innan

förundersökningen inleds brukar benämnas kriminalunderrättelse-

verksamhet eller förspaning. Den innebär i korthet att polisen samlar in

och bearbetar uppgifter om personer som kan antas ägna sig åt brottslig

verksamhet utan att det finns misstanke om något konkret brott.

Kriminalunderrättelseverksamheten bedrivs med stöd av de allmänna

bestämmelserna i 2 § polislagen (1984:387). Några närmare

bestämmelser om denna verksamhet finns inte.

Kriminalunderättelseverksamhet har i många sammanhang framhållits

som en av de effektivare metoderna för att bekämpa internationell eller

annan kvalificerad brottslighet. Underrättelseverksamheten fyller inte

bara en viktig funktion för den nationella brottsbekämpningen utan är

viktig även i internationella sammanhang.

11.2 Behovet av lagstiftning

Polisen har i dag tillgång till modern informationsteknik. Många

polismyndigheter för med Datainspektionens tillstånd förundersöknings-

register som hjälpmedel för att lagra, systematisera och återvinna

uppgifter i förundersökningar med komplicerat och omfattande

utredningsmaterial. När det gäller hanteringen av personuppgifter av

underrättelsekaraktär är polisen däremot hänvisad till manuella register.

Det är hittills bara Säkerhetspolisen och Rikspolisstyrelsens finanspolis

som getts rätt att utnyttja datorstöd i underrättelsearbetet.

Rikspolisstyrelsen ansökte år 1991 hos Datainspektionen om tillstånd

att föra ett förspaningsregister med stöd av ADB. Registret skulle enligt

ansökningen användas för spanings- och utredningsinsatser rörande grov

och svårupptäckt brottslighet. Datainspektionen avslog ansökningen.

Rikspolisstyrelsen överklagade beslutet till regeringen som meddelade

beslut den 14 november 1991. Regeringen avslog överklagandet. Enligt

beslutet gällde frågan om polisunderrättelseregister den svåra

avvägningen mellan intresset av skyddet för den enskildas integritet och

vikten av en effektiv brottsbekämpning. Den dåvarande regeringen ansåg

att den avvägningen borde göras i samband med översynen av

polisregisterlagstiftningen. Det är nu dags att göra de avvägningar som

behövs.

11.3 Tullens rätt att föra register för

underrättelseverksamhet

Tullen har sedan den 1 januari 1998 rätt att föra datoriserade register för

underrättelseverksamhet avseende allvarlig brottslighet (prop.

1997/98:11, bet. 1997/98:SkU08, rskr. 1997/98:74 samt lagen

[1997:1058] om register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet). I

den proposition som låg till grund för lagstiftningen uttalade regeringen

att det informationsflöde som tullens underrättelseverksamhet hanterar i

dag är så omfattande att det är en närmast hopplös uppgift att på manuell

väg behandla informationsflödet på ett effektivt sätt så att nödvändiga

analyser och prioriteringar kan göras. Regeringen anförde att

användningen av datorteknik i denna verksamhet ger sådana

effektivitetsvinster att datoriserade register innehållande personuppgifter

bör tillåtas. Regeringen framhöll vidare att en effektivare

underrättelseverksamhet även är en viktig kompensatorisk åtgärd med

hänsyn till Sveriges medlemskap i EU och de effekter det fått för

gränskontrollen ( a. prop. s.38 f.)

11.4 Polisen får möjlighet till automatiserad behandling

av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet

Regeringens förslag: Polisen får möjlighet att under vissa

förutsättningar i kriminalunderrättelseverksamhet

1. utföra automatiserad behandling av personuppgifter i särskilda

undersökningar,

2. föra datoriserade kriminalunderrättelseregister.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Remissinstanserna är i huvudsak positiva till

förslaget.

Skälen för regeringens förslag: Kriminalunderrättelseverksamhet

bedrivs på alla nivåer inom polisväsendet, inte minst i det vardagliga

polisarbetet ute på fältet. Genom egna iakttagelser, tips eller

upplysningar samlar polisen fortlöpande in sådan information som ger

anledning att misstänka att brottslig verksamhet förekommer. Det

internationella samarbetet på brottsbekämpningens område leder också

till att polisen får information av sådant slag. Underrättelseverksamhet

innebär att polisen samlar in och bearbetar uppgifter som tyder på

brottslig verksamhet utan att det finns någon misstanke om ett konkret

brott. Uppgifterna bevaras och bearbetas för att i ett senare skede kunna

komma till nytta i polisens brottsbekämpande verksamhet. Kriminal-

underrättelseverksamhet har i många sammanhang framhållits som en av

de effektivare metoderna när det gäller bekämpning av internationell eller

annan kvalificerad brottslighet.

Den allt mer välorganiserade och gränsöverskridande brottsligheten

gör det angeläget att polisen har tillgång till effektiva hjälpmedel för att

brott skall kunna upptäckas och förhindras. En utbyggd underrättelse-

verksamhet och användning av modern informationsteknik är därför

grundläggande för att verksamheten skall fungera. Inte minst i det

internationella samarbetet med brottsbekämpning tillmäts utvecklingen

av informationsteknik stor betydelse. I EU-arbetet hyser man stora

förhoppningar om att ett informationsutbyte och samarbete med hjälp av

informationsteknik skall kunna bidra till att myndigheterna effektivare

kan ingripa mot den allvarliga och internationella brottsligheten. Av

avsnitt 5.4 har framgått att såväl Europolkonventionen som

Schengenavtalet bygger på att nödvändiga och relevanta uppgifter kan

utväxlas mellan medlemsstaterna med hjälp av modern informations-

teknik. Om polisen får rätt att använda tillgänglig informationsteknik,

skulle underrättelsearbetet kunna effektiviseras avsevärt. Vi föreslår

därför att polisen, på motsvarande sätt som tullen numera får, skall få rätt

att dels behandla personuppgifter automatiserat i särskilda

undersökningar, dels löpande föra kriminalunderrättelseregister.

Vid utformandet av de regler som skall gälla för automatiserad

behandling av personuppgifter måste integritetsfrågorna ställas i

förgrunden. En utgångspunkt är härvid bestämmelserna i 2 kap. 3 § andra

stycket regeringsformen att en person i den utsträckning som föreskrivs i

lag skall skyddas mot att den personliga integriteten kränks genom att

uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av automatiserad

databehandling. Generella bestämmelser om tillåten behandling av

personuppgifter finns för närvarande i datalagen (1973:289). I avsnitt 5.2

har vi redogjort för vår proposition med förslag till personuppgiftslag

som skall ersätta datalagen. Personuppgiftslagens bestämmelser innebär i

och för sig att det så länge de allmänna bestämmelserna för behandling

av uppgifter är uppfyllda skulle vara möjligt för polisen att behandla

personuppgifter av underrättelsekaraktär automatiserat, såväl i särskilda

undersökningar, som i datoriserade underrättelseregister. Detta innebär

emellertid ofrånkomligen ett ökat intrång i den personliga integriteten i

förhållande till vad som gäller idag. Behovet av datorstöd i polisens

underrättelseverksamhet måste därför noga vägas mot integritets-

skyddsintresset. Det är därför regeringens uppfattning att det behövs

särskilda bestämmelser om automatiserad behandling av uppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet. För att minska risken för kränkningar

av den personliga integriteten som en automatiserad behandling av

uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet kan innebära bör det krävas

att underrättelseverksamheten bedrivs på en viss nivå. Användningen av

datorstöd i underrättelseverksamhet bör vidare förbehållas den allvarliga

brottsligheten. Regeringen anser att det är av stor vikt att bestämmelserna

utformas på ett sådant sätt att de kan accepteras av allmänheten som ett

nödvändigt redskap i kampen mot den allvarligare brottsligheten.

I det följande behandlas först vissa förutsättningar för automatiserad

behandling av uppgifter som enligt förslaget skall gälla för såväl

särskilda undersökningar som kriminalunderrättelseregister. Det gäller

definitionen av underrättelseverksamhet (avsnitt 11.5) och kravet på

allvarlig brottslighet (avsnitt 11.6). Därefter följer en närmare

redogörelse för förslagen till automatiserad behandling av uppgifter i

särskilda undersökningar (avsnitt 11.7) och kriminalunderrättelseregister

(avsnitt 11.8). Kapitlet avslutas med en redogörelse för behovet av insyn

och kontroll (avsnitt 11.9).

11.5 Underrättelseverksamhet definieras

Regeringens förslag: Med underrättelsverksamhet skall avses

sådan polisverksamhet som består i att samla in och bearbeta

information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller

kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23

kap. rättegångsbalken. Med kriminalunderrättelseverksamhet skall

avses annan underrättelseverksamhet än den som bedrivs av

Säkerhetspolisen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna har i huvudsak inte haft något att erinra mot

utredningens förslag.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare konstaterats finns det

inte några särskilda bestämmelser som reglerar polisens underrättels-

verksamhet. Det finns därför inte heller någon definition av vad som

avses med underrättelseverksamhet.

Den reglering vi nu föreslår syftar till att ge polisen möjlighet att

behandla uppgifter under det arbete som bedrivs innan det finns någon

misstanke om ett konkret brott, men väl misstanke om brottslighet.

 Om misstankarna blivit så påtagliga att det finns anledning att anta att

ett brott som hör under allmänt åtal har förövats skall, enligt 23 kap. 1 §

rättegångsbalken, förundersökning inledas. Förundersökningsförfarandet

är noggrant reglerat i rättegångsbalken. Vi har tidigare konstaterat att

polisen under förundersökningen bör få behandla personuppgifter i

enlighet med de allmänna förutsättningarna i personuppgiftslagen (se

avsnitt 10.2).

De bestämmelser vi nu föreslår tar i stället sikte på den verksamhet

polisen bedriver för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats

eller kan komma att utövas. I lagen om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet definieras underrättelseverksamhet som

verksamhet inom tullmyndighet som består i att samla och bearbeta

information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller

kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt lagen

(1960:418) om straff för varusmuggling eller 23 kap. rättegångsbalken.

Underrättelseverksamhet bör lämpligen definieras på motsvarande sätt i

den lag vi nu föreslår.

Underrättelseverksamhet bedrivs också av Säkerhetspolisen. I avsnitt

13 redogörs för Säkerhetspolisens möjligheter att behandla uppgifter

automatiserat. För att särskilja den underrättelseverksamhet som bedrivs

av Säkerhetspolisen från den som bedrivs av polisen i övrigt delar

regeringen utredningens förslag att kriminalunderrättelseverksamhet bör

användas som beteckning på sådan polisiär underrättelseverksamhet som

inte bedrivs av Säkerhetspolisen.

11.6 Kravet på allvarlig brottslighet

Regeringens förslag: Automatiserad behandling av personuppgifter i

särskilda undersökningar eller kriminalunderrättelseregister får

förekomma endast vid kriminalunderrättelsverksamhet som avser

misstanke om allvarlig brottslighet. Med allvarlig brottslighet avses

brottslighet för vilken är föreskrivet fängelse i två år eller längre.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningens förslag innehåller emellertid ingen definition av vad som

avses med allvarlig brottslighet.

Remissinstanserna har framfört tämligen omfattande kritik mot att

begreppet allvarlig brottslighet inte har definierats.

Skälen för regeringens förslag: Automatiserad behandling av

personuppgifter underlättar och effektiviserar det brottsbekämpande

arbetet väsentligt. Med automatiserad behandling av uppgifterna får

polisen en helt annan möjlighet att bearbeta och sammanställa uppgifter

än vid manuell behandling. Automatiserad behandling innebär emellertid

också ökade risker för kränkningar av den personliga integriteten. Att

utan inskränkningar tillåta automatiserad behandling av personuppgifter,

som ännu inte lett till misstanke om något konkret brott, kan därför inte

komma ifråga. Med hänsyn till den personliga integriteten bör

registrering och annan automatiserad behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet, såsom utredningen föreslagit, förbe-

hållas den allvarliga brottsligheten. Det är viktigt att avgränsa vilka

uppgifter som får behandlas automatiskt. Regeringen instämmer i

remissinstansernas uppfattning att en definition av begreppet allvarlig

brottslighet bör föras in i lagen.

Som ovan redovisats kännetecknas underrättelseverksamhet av att det

är fråga om verksamhet som bedrivs i ett skede där man ännu inte har

misstankar som är så uttalade att det finns misstanke om ett konkret brott

men väl misstanke om brottslighet. Eftersom kopplingen till ett konkret

brott saknas blir uppgiften att definiera begreppet allvarlig brottslighet en

tämligen komplicerad fråga.

En avgränsning av brottstyper kan ske på olika sätt, exempelvis genom

att man använder en s.k. brottskatalog där lagtexten innehåller en

uttömmande uppräkning av de brott som avses. Utredningen har beskrivit

begreppet såsom brottslighet med högt straffvärde eller brottslighet som

är allvarlig på grund av sin omfattning. Det är emellertid i praktiken inte

möjligt att göra en bedömning av straffvärdet på ett stadium när

omständigheterna är så oklara att det ännu inte finns misstanke om något

konkret brott.

En annan lösning är att knyta an till straffskalorna. En sådan ordning är

mer överskådlig än en brottskatalog. En teknik som kan användas vid en

sådan lösning är att utgå från det minimistraff som är föreskrivet för

brottet. På så sätt undviker man att brott, för vilka straffskalan är vid,

omfattas av bestämmelsen när brottet i det enskilda fallet är mindre grovt

vilket utgör en garanti för att endast de verkligt grova brotten kommer att

omfattas.

Regeringen delar den uppfattning som framhållits av utredningen och

som även betonats av vissa remissinstanser, att användningen av

datorstöd bör begränsas till de verkligt allvarliga fallen. Med denna

utgångspunkt skulle en avgränsning som sker genom angivande av ett

visst minimistraff vara att föredra. En sådan lösning skulle emellertid

enligt regeringens uppfattning begränsa möjligheterna till registrering i

alltför stor utsträckning. Misstankar om brottslighet som kan antas

innefatta brott som sker i stor omfattning måste t.ex. i vissa falla anses

vara av så allvarligt slag att de bör omfattas av begreppet trots att

misstanke om brottslighet som kan antas innefatta endast enstaka brott av

motsvarande slag inte bör göra det.

En definition bör därför i stället, på motsvarande sätt som i lagen om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet, utformas på så sätt

att begreppet allvarlig brottslighet är verksamhet som innefattar brott för

vilket är föreskrivet fängelse i två år eller däröver. Det är således

tillräckligt att fängelse i två år ingår i straffskalan för brottet.

11.7 Automatiserad behandling av personuppgifter i

särskilda undersökningar

I delbetänkandet Kriminalunderrättelseregister, DNA-register (SOU

1996:35) lade utredningen fram ett förslag till författningsreglering av

kriminalunderrättelseregister. I slutbetänkandet har utredningen, till följd

av den av Datalagskommittén föreslagna nya persondatalagen, gjort vissa

andra bedömningar även såvitt avser de redan föreslagna underrättelse-

registren. Bestämmelserna om behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet motsvarar i huvudsak reglerna om

analysregister i delbetänkandet. I slutbetänkandet har utredningen gjort

bedömningen att ett analysregister inte utgör ett register i egentlig

mening eftersom det i praktiken är frågan om automatiserad

handläggning av vissa undersökningar. Utredningen använder sig därför

inte längre av begreppet analysregister utan lämnar istället förslag till

vissa bestämmelser om hur uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet

skall behandlas. I sak motsvarar dessa bestämmelser de som föreslagits

beträffande analysregistren.

11.7.1 Ändamålet med behandlingen

Regeringens förslag: Automatiserad behandling av personuppgifter

skall endast få förekomma i särskilda undersökningar i syfte att ge

underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda åtgärder för

att förebygga, förhindra eller upptäcka brott.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Kammarrätten i Stockholm, Domstolsverket och

Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, anser att

ändamålsbetämmelserna är för allmänt hållna. Övriga remissinstanser

lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Kriminalunderrättelseverksamhet

bedrivs, som nämnts, på alla nivåer inom polisväsendet, inte minst i det

vardagliga polisarbetet ute på fältet. Det kan t.ex. handla om kartlägga

narkotikans vägar eller beskriva strukturen av viss organiserad

brottslighet. Genom egna iakttagelser, tips eller upplysningar samlar

polisen fortlöpande in sådan information som ger anledning att misstänka

att brottslig verksamhet förekommer. Det internationella samarbetet på

brottsbekämpningens område leder också till att polisen får information

av sådant slag. Polisen kommer t.ex. i framtiden att kunna få uppgifter

från Europol. Den information polisen får i sin spaningsverksamhet

innehåller ofta upppgifter som tyder på brottslig verksamhet utan att det

finns någon misstanke om ett konkret brott.

Kriminalunderrättelseverksamheten kännetecknas av att uppgifter, som

var för sig inte är tillräckliga för att utgöra brott, bevaras, bearbetas och

analyseras i särskilda undersökningar för att i ett senare skede kunna

användas i en förundersökning eller annan åtgärd för att förebygga,

förhindra eller upptäcka brott. Sådana särskilda undersökningar kan t.ex.

inledas för att undersöka restaurangverksamheten i en viss stad, för att

kartlägga narkotikans vägar för att komma åt en narkotikaliga eller för att

kartlägga ekonomiska transaktioner i syfte att komma åt eventuellt

bakomliggande brottslighet. I en sådan särskild undersökning samlas en

mängd uppgifter in. Självklart innehåller en särskild undersökning inte

bara uppgifter om misstänkta personer. Alla uppgifter som på något sätt

har samband med den undersökning som bedrivs bearbetas. Med

gällande lagstiftning får polisen inte använda sig av den hjälp

informationstekniken erbjuder. Allt arbete måste därför göras manuellt.

För att polisen skall kunna bedriva kriminalunderrättelseverksamheten

mer rationellt än i dag bör polisen, på motsvarande sätt som tullen

nyligen fått, få rätt att använda informationsteknik som stöd i

analysarbetet. Automatiserad behandling av personuppgifter bör därför få

förekomma, t.ex. genom tillfälliga analysregister, i särskilda

undersökningar som bedrivs. Ändamålet med behandlingen av

uppgifterna i sådana undersökningar bör vara att bearbeta och analysera

inhämtat material för att få fram så mycket information att det finns

tillräckligt underlag för att kunna meddela beslut om förundersökning

eller om särskilda åtgärder för att förebygga eller förhindra brott.

Några remissinstanser har ansett att en sådan ändamålsbestämmelse är

för allmänt hållen. Syftet med en ändamålsbestämmelse är att ange en

yttersta ram inom vilken uppgifterna får behandlas. Det ligger i sakens

natur att ändamålsbestämmelser ofta måste formuleras tämligen

generellt.

11.7.2 Förutsättningar för automatiserad behandling av

personuppgifter

Regeringens förslag: Helt eller delvis automatiserad behandling av

personuppgifter tillåts om det finns anledning att anta att allvarlig

brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och en

särskild undersökning av underrättelsekaraktär har inletts. Begreppet

särskild undersökning definieras.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Det har framförts viss kritik mot att beslutet att

inrätta ett analysregister har kopplats till den förutsättningen att det

fattats ett beslut om särskild undersökning eftersom det enligt gällande

lagstiftning inte krävs något formellt beslut för att inleda en särskild

undersökning. Datainspektionen och Länsstyrelsen i Stockholms län

anser att kravet på sannolikhetsgrad för att uppgifterna skall få registreras

bör framgå av lagtexten

Skälen för regeringens förslag: Av integritetsskäl är det nödvändigt

att tydligt avgränsa de fall när automatiserad behandling av

personuppgifter skall tillåtas i kriminalunderrättelseverksamhet.

Utredningen har föreslagit att uppgifter bör få behandlas automatiskt

endast av Rikspolisstyrelsen och de polismyndigheter där en

länspolismästare är chef och endast under förutsättning att en särskild

undersökning rörande viss allvarlig brottslighet inletts. Från och med den

1 april 1998 kommer det inte att finnas några polismyndigheter som inte

har en länspolismästare som chef. Alla polismyndigheter bör därför få

möjlighet till automatiserad behandling av uppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet.

 Kriminalunderrättelseverksamhet är som nämnts inte lagreglerad.

Vissa remissinstanser har därför kritiserat att rätten att behandla

personuppgifter automatiskt har knutits till inrättandet av en särskild

utredning. Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller t.ex. att det inte

fordras något formellt myndighetsbeslut för att inleda ett

underrättelseprojekt.

Att kriminalunderrättelseverksamheten inte är lagreglerad innebär

emellertid inte att den bedrivs helt utan styrning. Även om inledandet av

en särskild undersökning inte förutsätter något formellt beslut, så bedrivs

arbetet vid Rikspolisstyrelsens och polismyndigheternas underrättelse-

enheter i praktiken i form av särskilda undersökningar för preciserade

ändamål. Regeringen delar därför utredningens bedömning att

automatiserad behandling av personuppgifter endast bör få förekomma i

särskilda undersökningar. Det motsvarar för övrigt också vad som gäller

beträffande tullens rätt att föra analysregister enligt lagen om register i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet.

För att klart avgränsa när de känsliga personuppgifter det är frågan om

i polisens underrättelseverksamhet skall få behandlas automatiserat bör

det enligt regeringens bedömning krävas ett beslut av polismyndigheten.

Lagtexten bör därför förtydligas så att detta klart framgår. Det bör vidare

av lagen framgå vad som avses med en särskild undersökning. I lagen om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet har särskild

undersökning definierats som en undersökning i underrättelseverksamhet

som innebär insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge

underlag för beslut om förundersökningar eller om särskilda åtgärder för

att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. En motsvarande definition

bör tas in i den lag som nu föreslås.

En förutsättning för automatiserad behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet skall alltså vara att en särskild

undersökning har inletts. En ytterligare förutsättning för automatiserad

behandling skall, som tidigare nämnts, vara att verksamheten är inriktad

mot allvarlig brottslighet. I avsnitt 11.6 har regeringen redogjort för sin

uppfattning att det med allvarlig brottslig verksamhet skall avses

verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse två år

eller däröver. Det bör därför finnas anledning att anta att viss sådan

brottslighet har utövats eller kan komma att utövas. Detta bör komma till

uttryck i lagtexten.

Sammanfattningsvis förslår således regeringen att automatiserad

behandling av personuppgifter tillåts om det finns anledning att anta att

allvarlig brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och

en särskild undersökning, som innebär insamling, bearbetning och analys

av uppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller

om särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott,

har inletts.

11.7.3 Beslut om att inleda automatiserad behandling av

personuppgifter

Regeringens förslag: Ett beslut om att inleda automatiserad

behandling av personuppgifter skall innehålla uppgifter om ändamålet

med behandlingen och de föreskrifter i övrigt som behövs för att

förebygga otillbörligt intrång i den registrerades personlig integritet.

De uppgifter som behandlas skall i regel gallras senast ett år efter att

beslutet att inrätta en särskild undersökning fattades.

Rikspolisstyrelsen skall föra en central förteckning över beslut att

behandla personuppgifter i underrättelseverksamhet.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det av beslutet skall

framgå när den särskilda undersökningen skall vara avslutad.

Utredningen föreslår däremot ingen gallringsbestämmelse. I övrigt

överensstämmer utredningens förslag med regeringens.

Remissinstanserna: Datainspektionen har framfört kritik mot att

någon gallringsbestämmelse inte föreslås.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredningens

uppfattning att det är av stor vikt att man i samband med beslutet att

inleda en behandling av personuppgifter i en särskild undersökning anger

ett så preciserat ändamål för behandlingen som möjligt och att det då

även meddelas föreskrifter som behövs för att förebygga intrång i den

personliga integriteten.

När en särskild undersökning inleds kan det vara svårt att göra en

bedömning av hur lång tid undersökningen kommer att ta. Regeringen

anser därför inte att det är meningsfullt att föreskriva att det redan på

detta stadium skall anges när undersökningen avses vara avslutad. Det är

däremot av särskild betydelse ur integritetsskyddssynpunkt att

behandlingen normalt bara får en kort varaktighet i tiden. Det kan

garanteras genom att det, på motsvarande sätt som i lagen om register i

Tullverkets brottsbekämpande verksamhet, införs en bestämmelse om att

uppgifter som behandlas skall gallras senast ett år efter det att beslutet att

inleda behandlingen fattades. Precis som enligt nyss nämnda lag, bör

uppgifterna få behandlas under längre tid, om det är av särskild betydelse

för att den särskilda undersökningen skall kunna avslutas.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, bör få

meddela föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska,

statistiska och vetenskapliga ändamål.

För att underlätta kontroll och tillsyn av den behandling av

personuppgifter som förekommer inom underrättelsetjänsten skall

Rikspolisstyrelsen föra en central förteckning över samtliga beslut att

behandla personuppgifter i underrättelseverksamhet. Denna förteckning

bör också kunna användas av polisen för att samordna de undersökningar

som bedrivs.

11.7.4 Vilka personuppgifter får behandlas?

Regeringens förslag: Alla uppgifter som är nödvändiga för ändamålet

med den särskilda undersökningen får behandlas. Om uppgifter om en

person som det inte finns någon misstanke mot behandlas skall uppgiften

förses med en anteckning om detta förhållande. Till en sådan behandling

får uppgifter inte inhämtas automatiserat från någon annan myndighet än

polismyndighet eller tullmyndighet.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Utredningen föreslår däremot inte någon bestämmelse om att det av de

uppgifter som behandlas skall framgå om det inte finns någon misstanke

mot en person.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser, t.ex. Hovrätten över Skåne

och Blekinge, Domstolsverket och Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds

universitet har framfört kritik mot att det inte görs någon skillnad mellan

personer som inte är misstänkta för brottslighet och sådana som är det.

Sveriges domareförbund anser att det bör övervägas om det inte bör

föreligga någon misstanke om brottslig verksamhet för att en person skall

kunna registreras i ett analysregister. Datainspektionen påpekar att det

behövs bestämmelser som begränsar möjligheten till sambearbetning

med andra register.

Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen följer att

personuppgifter endast får samlas in för särskilt angivna och berättigade

ändamål och att uppgifterna inte får behandlas för något ändamål som är

oförenligt med det för vilket uppgifternas samlades in. Några särskilda

bestämmelser om att endast de uppgifter får behandlas som är

nödvändiga för ändamålet med den särskilda undersökningen behövs

därför inte i den lag som nu föreslås.

Syftet med automatiserad behandling av personuppgifter i särskilda

undersökningar i kriminalunderrättelseverksamhet är att polisen skall få

ett verktyg för att bearbeta och analysera insamlat material för att få fram

ett underlag som är tillräckligt för ett beslut om att inleda en

förundersökning eller som underlag för operativa insatser för att

förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Det medför att det kan bli

frågan om att behandla även uppgifter om personer som det i och för sig

inte finns någon misstanke mot, t.ex. anhöriga eller arbetskamrater. Det

innebär ofrånkomligen ett stort intrång i den personliga integriteten. Det

är därför viktigt att tillgången till uppgifterna begränsas till en särskild

personkrets. I princip är det bara de tjänstemän som arbetar med den

särskilda undersökningen som bör ha tillgång till uppgifterna. En uppgift

bör emellertid också kunna lämnas till en annan polisman om den har

betydelse för någon annan utredning eller undersökning. Regeringen

kommer att utfärda föreskrifter om vem som skall ha tillgång till

uppgifter som behandlas inom polismyndigheten.

Regeringen delar den uppfattning som framförts från remisshåll, att det

bör göras skillnad mellan personer som är misstänkta för brottslighet och

de som inte är det. Detta måste emellertid göras på ett sådant sätt så att

syftet med behandlingen inte går förlorat. Regeringen anser inte att det är

ändamålsenligt att såsom Hovrätten för Skåne och Blekinge föreslagit

ställa upp ett krav på att det för behandling av uppgifter om icke

misstänkta personer skall finnas särskilda skäl. Det kan inledningsvis

vara mycket svårt att avgöra vilka uppgifter som kan komma att bli av

betydelse. En sådan lösning torde dessutom innebära en alltför stor

effektivitetsförlust. Regeringen anser det däremot vara en lämplig

lösning att uppgifter om personer som själva inte är misstänkta för

brottslighet förses med en anteckning om att de inte är misstänkta. På så

sätt kan det integritetsintrång som den automatiserade behandlingen

innebär för en icke misstänkt person begränsas utan att ändamålet med

registret går förlorat.

Enligt personuppgiftslagen får uppgifter inte behandlas för något

ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna hämtades in.

Enligt regeringens bedömning är det med hänsyn till detta inte

nödvändigt att, såsom Datainspektionen föreslagit, införa någon särskild

bestämmelse som begränsar sambearbetningen med andra register.

11.8 Kriminalunderrättelseregister

11.8.1 Ändamålet med ett kriminalunderrättelseregister

Regeringens förslag: Kriminalunderrättelseregister skall få användas

för att ge underlag för särskilda undersökningar avseende allvarlig

brottslig verksamhet samt för att underlätta tillgången till allmänna

uppgifter med anknytning till underrättelseverksamhet.

Utredningens förslag: Kriminalunderrättelseregister skall få användas

för att ge underlag för särskilda undersökningar av underrättelsekaraktär.

Remissinstanserna: Det har framförts viss kritik mot att begreppet

särskild undersökning använts för att ange ändamålet med registret

eftersom begreppet inte är definierat. Kammarrätten i Stockholm,

Domstolsverket och Juridiska fakulteten vid Lunds universitet, anser att

ändamålsbetämmelserna är för allmänt hållna.

Skälen för regeringens förslag: Kriminalunderrättelseverksamhet

bedrivs inte enbart i särskilda undersökningar. Genom iakttagelser, tips

eller upplysningar samlar polisen oavbrutet in information som ger

anledning att misstänka att brottslig verksamhet förekommer även om

något konkret brott inte är känt och att grund för att inleda

förundersökning således inte föreligger. Det internationella samarbetet på

brottsbekämpningens område leder också till att polisen får uppgifter från

utländska polismyndigheter som tyder på att svenska medborgare ägnar

sig åt brottslig verksamhet. Sådan information kan komma att få

betydelse längre fram, när andra uppgifter tillkommit. Uppgifterna kan

då tillsammans göra att det finns skäl att inleda en särskild undersökning.

Det är därför viktigt att sådan information kan tas till vara, inte bara

manuellt utan också med datorstöd. Polisen har därför, på samma sätt

som tullen, behov av att få spara och lagra den information som

inhämtats i underrättelseverksamhet i datoriserade underrättelseregister.

Polisens behov av sådana register måste anses väga tyngre än det intrång

i den enskildes personliga integritet en registrering innebär. Regeringen

anser därför att även polisen bör få föra underrättelseregister i sin

underrättelseverksamhet.

Ett ändamål med kriminalunderrättelseregistren bör, som utredningen

föreslagit, vara att utgöra underlag för beslut om inledande av särskilda

undersökningar rörande allvarlig brottslig verksamhet. I samband med att

regeringen föreslog att tullen skulle få inrätta datoriserade

underrättelseregister uttalade regeringen att ett sådant register med fördel

även kan användas för uppgifter av strategisk karaktär, såsom t.ex.

uppgifter som inhämtas om nya brottsmetoder och smugglingsvägar samt

trender och uppgifter från utlandet som kan vara av betydelse för

underrättelseverksamheten (prop. 1997/98:11 s. 42). Enligt lagen om

register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet skall under-

rättelseregistret således även få användas för att underlätta tillgången till

allmänna uppgifter med anknytning till underrättelseverksamhet. Även

polisens underrättelseregister bör få användas för detta ändamål.

Det ligger i sakens natur att ändamålsbestämmelser ofta måste

formuleras tämligen generellt. En allmänt hållen ändamålsbestämmelse

förutsätter emellertid närmare bestämmelser om vilka uppgifter ett

register skall få innehålla. I följande avsnitt återkommer vi till denna

fråga.

11.8.2 Registrering av personuppgifter i

kriminalunderrättelseregister

Regeringens förslag: I ett kriminalunderrättelseregister får uppgifter

som kan hänföra sig till en enskild person föras in endast om uppgifterna

ger anledning att anta att allvarlig brottslighet utövats eller kan komma

att utövas och den som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas

för att ha utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsligheten.

 Uppgifter om transportmedel eller om varor som kan antas ha

samband med allvarlig brottslig verksamhet eller om hjälpmedel som kan

antas ha använts i samband med sådan verksamhet får registreras även

om de kan hänföras till en person som det inte finns någon misstanke

mot. En sådan uppgift skall förses med en anteckning om att det inte

finns någon misstanke mot personen.

Utredningens förslag: I ett kriminalunderrättelseregister får föras in

uppgifter som kan hänföras till en enskild person endast om den som

avses med uppgiften på konkreta grunder kan antas ägna sig åt eller ha

ägnat sig åt allvarlig brottslighet eller kan komma att begå allvarliga

brott.

Remissinstanserna: Från polis- och åklagarhåll har framförts kritik

dels mot att kravet på graden av misstanke om brottslighet för att

registrering av personuppgifter skall vara möjlig har satts för högt, dels

mot att det inte skall vara möjligt att registrera uppgifter som indirekt är

hänförliga till en person. Juridiska institutionen vid Lunds universitet har

ifrågasatt om det är ändamålsenligt att introducera ett nytt begrepp för

angivande av misstankegrad.

Skälen för regeringens förslag: Ett grundläggande krav för

behandling av personuppgifter enligt personuppgiftslagen är att uppgifter

samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål.

För att uppgifter skall få föras in i registret krävs det alltså att de är

nödvändiga för registrets ändamål.

Vid bedömningen av vilka personuppgifter ett kriminalunderrättelse-

register bör få innehålla måste man beakta att det är frågan om uppgifter

som är integritetskänsliga för den enskilde. För att syftet med registret

inte skall bli allt för begränsat kommer de poliser som har behov av

uppgifterna i sitt arbete att få tillgång till dem. Det rör sig här om en

betydligt vidare personkrets än de som bör få rätt att ta del av de

uppgifter som behandlas i en särskild undersökning. Regeringen delar

därför utredningens bedömning att det med hänsyn till den personliga

integriteten bör uppställas ett krav på skälig misstanke om att en person

har utövat eller kan komma att utöva allvarlig brottslig verksamhet.

För att undvika sammanblandningen med reglerna om förundersökning

har utredningen använt sig av uttrycket på konkreta grunder antas vara

delaktig i för att formulera den grad av misstanke om allvarlig

brottslighet som skall gälla för att registrering skall få ske. Lagrådet har

vid sin granskning av lagen om register i Tullverkets brottsbekämpande

verksamhet dock förordat att misstankegraden uttrycks med

formuleringen skälig misstanke. Regeringen delade Lagrådets

bedömning (prop 1997/98:11 s. 43 och 117). Den nu föreslagna

bestämmelsen bör utformas på samma sätt.

Regeringen delar den uppfattning som framförts från vissa

remissinstanser, att det även bör vara möjligt i vissa situationer att

registrera s.k. indirekta personuppgifter trots att det inte finns någon

misstanke om brottslighet mot den person uppgifterna hänför sig till.

Tullen får i sitt underrättelseregister föra in uppgifter om transportmedel

eller varor som kan antas ha samband med allvarlig brottslig verksamhet

eller om hjälpmedel som kan antas ha använts i sådan verksamhet.

Polisen bör ha motsvarande möjligheter. Detta överensstämmer också

med vad som gäller enligt Europolkonventionen.

Det kan exempelvis vara så att det framkommer omständigheter som

gör att en person måste anses vara skäligen misstänkt för att utöva viss

brottslig verksamhet och att den misstänkta personen färdats i en bil. Det

måste enligt regeringens uppfattning vara möjligt att registrera bilens

registreringsnummer, trots att den tillhör en person som i och för sig inte

är misstänkt för brottslighet. En förutsättning för en sådan registrering är

dock att uppgiften förses med en anteckning om att personen ifråga inte

är misstänkt och att uppgiften är nödvändig för registrets ändamål.

11.8.3 Den närmare regleringen av innehållet i registren

Regeringens förslag: I lagen anges vilka typer av uppgifter som får

registreras i ett kriminalunderrättelseregister.

Utredningen anser att frågan om vilka uppgifter registret skall

innehålla bör överlämnas till regeringen.

Remissinstanserna: Domstolsverket och Sveriges domareförbund

anser att det av lagen bör framgå vilka uppgifter som skall få registreras.

Södra Roslags tingsrätt anser att utrymmet för regeringen att meddela

tillämpningsföreskrifter är allt för stort. Juridiska fakulteten vid Lunds

universitet betecknar avsaknaden av specifika begränsningar om

registeruppgifternas art beträffande personuppgifter som alls inte

misstänks för brottslig verksamhet som en klar brist. Rikspolisstyrelsen

pekar på att även andra uppgifter än rena identitetsuppgifter bör få

registreras.

Skälen för regeringens förslag: Utredningen har inte närmare

behandlat vilka uppgifter som skall kunna bli föremål för registrering.

Regeringen anser emellertid att det är fråga om ur integritetssynpunkt så

pass känsliga uppgifter att det av lagen bör framgå vilka uppgifter som

får registreras. Vilka uppgifter som får registreras är helt avgörande när

det gäller att bedöma hur integritetskänsliga kriminalunderrättelse-

registren blir. Riksdagen bör därför få ta ställning till de föreslagna

registrens innehåll.

Den personuppgift som i första hand bör få antecknas är självfallet

uppgift om den misstänktes identitet, såsom namn, födelsenummer,

medborgarskap och kön. Det bör vidare vara möjligt att anteckna

kännetecken som är hänförliga till personen ifråga som kan möjliggöra

identifiering. De omständigheter och händelser som ger anledning anta

att den registrerade utövat eller kan komma att utöva allvarlig brottslighet

bör, liksom varor, brottshjälpmedel och transportmedel också få

antecknas. Vidare bör polisen få anteckna varifrån uppgiften kommer.

För att registret skall kunna var ett användbart hjälpmedel bör också få

antecknas ärendenummer och hänvisningar till sådana särskilda

undersökning där uppgifter om den registrerade behandlas, liksom

hänvisningar till register som förs av polis- eller tullmyndighet där

uppgifter om den registrerade förekommer.

11.8.4 Gallring av uppgifter

Regeringens förslag: Uppgifter i kriminalunderrättelseregistren skall

gallras senast tre år efter det att en uppgift om personen som kan

föranleda registrering sista gången infördes. Om det dessförinnan har

inletts en särskild undersökning av underrättelsekaraktär får uppgifterna

stå kvar tills undersökningen har avslutats.

Utredningens förslag: Uppgifter i kriminalunderrättelseregister skall

gallras efter ett år.

Remissinstanserna: Det har framförts tämligen omfattande kritik från

polis- och åklagarmyndigheter mot den föreslagna fristen för gallring.

Skälen för regeringens förslag: De uppgifter som har registrerats i ett

kriminalunderrättelseregister är sådana som bedömts vara så intressanta

att de skall föras in i ett register i syfte att senare tillsammans med andra

uppgifter kunna leda till en särskild undersökning av underrättelse-

karaktär. Uppgifterna skall alltså lagras i registret i avvaktan på att

ytterligare information skall inflyta. Det ligger i sakens natur att

uppgifterna måste finnas i kvar i registret under en inte alltför begränsad

tid för att polisen skall kunna dra någon nytta av registret. Samtidigt är

det som framhållits från utredningens sida inte meningen att registren

enbart skall fungera som uppsamlingsplats för uppgifter som inte lett till

en särskild undersökning. Den av utredningen föreslagna gallringsfristen

ter sig emellertid alltför kort. De synpunkter som framförts från

remissinstanserna i detta hänseende bör beaktas.

Enligt Europolkonventionen får uppgifterna i Europols register inte

bevaras längre än nödvändigt för att Europol skall kunna utföra sina

arbetsuppgifter. Huruvida det är nödvändigt att fortsätta att lagra

uppgifterna skall undersökas senast tre år efter deras införande.

Regeringen anser att det är lämpligt att reglerna om de svenska

underrättelseregistren motsvarar vad som gäller enligt Europol-

konventionen. Uppgifterna i kriminalunderrättelseregistren bör därför

gallras senast tre år efter det att en uppgift sista gången infördes. Detta

motsvarar också vad som gäller för tullens underrättelseregister.

11.9 Behovet av insyn och kontroll

Regeringens bedömning: Justitieombudsmannens, Justitiekanslerns

och Datainspektionens tillsyn bör vara tillräcklig för att garantera att det

inte förekommer någon otillåten behandling av uppgifter.

Skälen för regeringens bedömning: Förslaget att polisen skall få

möjlighet att behandla personuppgifter automatiserat i särskilda

undersökningar och inrätta kriminalunderrättelseregister förutsätter att

det finns tillfredställande möjlighet till insyn i eller kontroll av registren

och de uppgifter som behandlas på annat sätt. Det rör sig nämligen om

uppgifter av särskilt känslig natur. För att skapa förståelse för att polisen

skall få använda datorstöd som ett nödvändigt redskap i kampen mot den

allvarliga brottsligheten är det av stor vikt att bestämmelserna utformas

så att förtroendet för polisens verksamhet inte rubbas. Det är därför

viktigt att den enskilde garanteras någon form av möjlighet till kontroll

av registren. Som tidigare framgått anser vi därför inte att uppgifterna i

registren skall vara belagda med absolut sekretess.

Personuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om säkerhet

vid behandlingen av personuppgifter. Av dessa följer bl.a. att den

personuppgiftsansvarige är skyldig att vidta lämpliga tekniska och

organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifterna.

Personuppgiftslagen innehåller vidare vissa bestämmelser om

tillsynsmyndighetens befogenheter. Tillsynsmyndigheten skall bl.a.

kunna meddela beslut om skyddsåtgärder i enskilda fall.

Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerhet och tillsyn gäller för

såväl behandling av personuppgifter i särskilda undersökningar som för

kriminalunderrättelseregister.

De kontrollmöjligheter som finns genom den tillsyn Datainspektionen,

Justitieombudsmannen och Justitiekanslern utövar bör enligt regeringens

bedömning vara en fullgod garanti för att någon registrering av

personuppgifter inte förekommer annat än när det är nödvändigt och

ändamålsenligt.

Sedan den 1 juli 1996 finns det en särskild myndighet, Register-

nämnden, som bl.a. har till uppgift att följa Säkerhetspolisens registrering

av uppgifter i polisregister. Regeringen har övervägt att även låta

Registernämnden utöva tillsyn över kriminalunderrättelseregistren.

Frågan om Registernämndens framtida uppgifter bör dock utredas i ett

större sammanhang. Regeringen kommer dock noga att följa

utvecklingen av kriminalunderrättelseregistren och polisens behandling

av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

12 DNA-register

12.1 Utgångspunkter för regeringens förslag

12.1.1 DNA-analys inom ramen för straffprocessen

Sedan lång tid tillbaka har polisen i samband med brottsutredningar

använt sig av olika metoder för att identifiera personer som misstänks för

brott. Man har bl.a. letat efter fingeravtryck och andra spår på

brottsplatser och tagit olika prover från misstänkta personer för att kunna

jämföra dem med vad man har funnit på en brottsplats. De olika tekniker

för identifiering som man hittills har använt sig av kan vara till nytta

både i det inledande skedet av en förundersökning, då man genom

spaning försöker finna den misstänkte, och senare under utredningen då

den misstänkte, genom att konfronteras med uppgifter som t.ex. tyder på

att han har befunnit sig på brottsplatsen, kanske väljer att erkänna.

Uppgifterna kan också användas som bevis i en senare rättegång.

Metoder som innebär att man kan identifiera personer som har befunnit

sig på en brottsplats kan naturligtvis också leda till att misstänkta frias

från misstankar om brott.

De olika metoderna för identifiering av individer kan således utgöra

betydelsefulla hjälpmedel i det brottsutredande arbetet. DNA-tekniken

har i det här sammanhanget inneburit ett stort framsteg. DNA är ett ämne

som finns i varje cell i människokroppen och som är sammansatt på ett

sådant sätt att det, bortsett från enäggstvillingar, är unikt för varje

individ. DNA kan utvinnas ur t.ex. blod, saliv, sperma eller hårstrån som

man har funnit som fläckar på klädesplagg eller som spår på en

brottsplats. Resultatet av en analys av det DNA som har utvunnits ur

sådana fläckar eller spår kan sedan jämföras med analysresultat som

avser prover som har tagits från den misstänkte. Med DNA-teknikens

hjälp kan personer därför numera identifieras genom analys av mycket

små mängder blod, saliv eller sperma eller genom analys av hårstrån. En

beskrivning av hur DNA-analys går till och hur analysresultaten tolkas

finns i utredningens delbetänkande Kriminalunderrättelseregister, DNA-

register (SOU 1996:35, s. 106 ff).

Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det

allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Uttrycket kroppsligt

ingrepp innefattar bl.a. tagande av blodprov, fingeravtryck och andra

åtgärder som faller under begreppet kroppsbesiktning. Skyddet mot

påtvingat kroppsligt ingrepp får enligt 2 kap. 12 § regeringsformen

begränsas enbart genom lag. En sådan begränsning får göras endast för

att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle.

Bestämmelser om sådan provtagning som behövs för att en DNA-analys

skall kunna genomföras mot en persons vilja finns i 28 kap. 12 §

rättegångsbalken. Bestämmelsen innebär att den som skäligen kan

misstänkas för brott på vilket fängelse kan följa, får kroppsbesiktigas för

att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna

omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen av brottet. I

princip är alla sorters provtagningar och analyser tillåtna. Någon

möjlighet att med tvång låta kroppsbesiktiga en målsägande i

brottsutredande syfte finns inte. Trots det är DNA-analyser av spår på

målsäganden tämligen vanliga. Det kräver dock att målsäganden

samtycker till undersökningen. Undersökning av kroppsprodukter som

påträffas utan samband med någon provtagning omfattas däremot inte av

begreppet kroppsbesiktning (jfr prop. 1993/94:24 s. 46).

12.2 Europarådets rekommendation

Enligt artikel 8:1 i konventionen angående skydd för de mänskliga

rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) har

var och en rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin

korrespondens. I skyddet för den personliga integriteten ingår skydd mot

kroppsvisitation och kroppsbesiktningar, skydd mot medicinska

undersökningar, fotografering av misstänkta samt tagande av

fingeravtryck och blodprov. Inskränkningar i det i artikel 8:1 föreskrivna

skyddet godtas endast under förutsättning att de har stöd i lag och om de i

ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till bl.a.

förebyggande av ordning eller brott.

1992 antog Europarådets ministerkommitté en rekommendation om

användning av DNA-analys inom ramen för det straffrättsliga systemet

(se bilaga 4 till delbetänkandet). Rekommendationen gäller för

insamlandet av prover för användning av DNA-analys i syfte att

identifiera en misstänkt eller någon annan person inom ramen för

utredande och beivrande av brott. I rekommendationen anges att prover

som har tagits för DNA-analys och uppgifter som har erhållits från sådan

analys, inte får användas för något annat syfte. Prover som har tagits från

levande personer i medicinskt bruk får enligt rekommendationen inte

användas för utredande eller beivrande av brott, annat än under

förutsättningar som anges i lag. I rekommendationen anges vidare att

prover för DNA-analys bara får tas under de förutsättningar som anges i

lag. Om det enligt lagen är tillåtet att ta prover utan samtycke från den

misstänkte får sådan provtagning genomföras endast om det är försvarligt

med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. I rekommendation

anges vidare att ett resultat av en DNA-analys som huvudregel bör

förstöras när det inte längre behövs för det ändamål som det

ursprungligen användes för. Om analysen avser en person som har dömts

för ett allvarligt brott mot en persons liv eller hälsa, personliga integritet

eller säkerhet bör analysresultatet dock få sparas längre. Analysresultat

bör dessutom få sparas i samband med brott mot statens säkerhet.

12.2.1 Behovet av en reform

DNA-analys kan användas både som ett hjälpmedel under utredning om

ett brott och som bevis i rättegång. Analysresultaten ger ofta en god hjälp

i utredningsarbetet och tillmäts som regel också stort värde i

bevishänseende. Den fortlöpande utvecklingen av DNA-tekniken

kommer med stor sannolikhet att göra analyserna till än mer tillförlitliga

hjälpmedel. Användningen av informationsteknik skulle kunna öka

effektiviteten. Med hjälp av datoriserade DNA-register skulle polisen

kunna utnyttja DNA-tekniken redan på spaningsstadiet, dvs. innan

misstankar har kunnat riktas mot en viss person. Om polisen fick rätt att

inrätta ett DNA-register med uppgifter om människors DNA-profiler

skulle spåranalyser t.ex. från en brottsplats kunna jämföras med DNA-

profilerna i registret. Detta skulle kunna leda till att den person som

lämnat spår på brottsplatsen snabbt identifierades, vilket naturligtvis

underlättar förundersökning avsevärt.

Sett enbart ur utredningssynpunkt vore det värdefullt om ett DNA-

register kunde innehålla uppgifter om alla dem som kan förväntas begå

brott. Här gör sig dock integritetsskälen starkt gällande. Liksom i andra

fall, då det är fråga om att underkasta människor provtagningar av olika

slag eller att registrera uppgifter om deras personliga förhållanden i

datoriserade register, krävs en noggrann avvägning mellan vad som är

önskvärt av hänsyn till intresset av så effektiva brottsutredningar som

möjligt och vad som kan accepteras med hänsyn till intresset av skydd

för den personliga integriteten.

12.3 Register med uppgifter om DNA-analyser inrättas

Regeringens förslag: Två register med uppgifter om DNA-analyser

får inrättas; ett som skall innehålla uppgifter om identifierade personer

(DNA-registret) och ett som skall innehålla uppgifter som inte har

kunnat hänföras till en viss person (spårregistret). Ändamålet med

registren skall vara att underlätta identifiering av personer i samband

med utredning om brott. Rikspolisstyrelsen skall vara personuppgifts-

ansvarig.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) har dock haft invändningar

mot förslaget att Rikspolisstyrelsen skall vara registeransvarig. Enligt

SKL kommer uppgifter att läggas in i registren av SKL, som också är den

enda myndighet inom polisväsendet som kan bedöma resultatet av en

sökning i registren. SKL bör därför enligt myndighetens egen

uppfattning vara ansvarig för registren.

Skälen för regeringens förslag: DNA-analys används för närvarande

som hjälpmedel under utredning om brott och som bevis i rättegång. För

att DNA-analys skall kunna användas i en brottsutredning måste det

finnas möjlighet att dels analysera något spår från brottsplatsen, dels ta

jämförelseprov från den misstänkte. Utredningen måste alltså ha kommit

så långt att man kan peka ut en viss person som misstänkt.

Polisen får för närvarande inte föra DNA-register. Om polisen fick

möjlighet att samla de DNA-analyser som görs i datoriserade register

med uppgifter om identifierade personer, skulle polisens arbete att

identifiera den som lämnat spår på en brottsplats underlättas avsevärt.

DNA-profilen i ett spår från en brottsplats skulle då kunna jämföras med

DNA-profilerna i registret över identifierade personer. Om DNA-profilen

finns registrerad sedan tidigare skulle polisen snabbt kunna identifiera

vem som lämnat spår på en brottsplats. Detta skulle i sin tur förenkla och

påskynda spaningsarbetet. Personuppgiftlagens bestämmelser skulle i

och för sig vara tillräckliga för att ge polisen möjlighet att behandla

uppgifter om DNA-analyser automatiserat. Ur integritetssynpunkt finns

det dock skäl att begränsa sådana behandlingar. Polisdatalagen bör därför

innehålla bestämmelser som anger under vilka förutsättningar polisen

skall få behandla uppgifter om DNA-analyser automatiserat.

 I framtiden kommer allt fler förundersökningar att föras helt

automatiserat. Uppgifter om DNA-analyser bör därför, när det är

nödvändigt, få behandlas automatiserat i sådan förundersökning eller

särskild undersökning. För övrigt bör endast Rikspolisstyrelsen få

behandla uppgifter om DNA-analyser automatiserat. I polisdatalagen bör

förutsättningarna för en sådan behandling anges. Regeringen delar

utredningens bedömning att Rikspolisstyrelsen bör få behandla uppgifter

om vissa personers DNA-profiler i ett särskilt DNA-register i syfte att

underlätta identifiering av personer i samband med utredning om brott.

Av hänsyn till den personliga integriteten kan det dock inte bli frågan om

att registrera alla som genomgått DNA-analys. Vi återkommer till denna

fråga i nästa avsnitt.

Polisen bör också få lagra upplysningar om analysresultat som inte kan

knytas till en bestämd person i ett särskilt spårregister. Uppgifter från

ouppklarade brott kan då senare jämföras med t.ex. nya spår från andra

brottsplatser. På så vis skulle samband mellan olika brott kunna

klarläggas. Uppgifter i spårregistret kan också jämföras med uppgifter i

DNA-registret och med uppgifter avseende misstänkta som inte finns

antecknade i DNA-registret. Så som utredningen föreslagit bör därför

även ett spårregister få inrättas. Även spårregistrets ändamål bör vara att

underlätta identifiering av personer i samband med utredning om brott.

Regeringen instämmer i utredningens uppfattning att spårregistret bör

regleras i polisdatalagen, trots att registret inte kommer att innehålla

några uppgifter om identifierbara personer.

Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) har ifrågasatt att

Rikspolisstyrelsen skall vara ansvarig för registret. Enligt

personuppgiftslagen är den som ensam eller tillsammans med andra

bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av

personuppgifter personuppgiftsansvarig. Den helt avgörande delen av

alla DNA-analyser i brottmål företas av SKL på uppdrag av polisen. För

att kunna söka efter jämförbara analysresultat i ett ärende behöver SKL

ha tillgång till registren. Det är emellertid bara på begäran av en

polismyndighet och med anledning av ett visst ärende som SKL bör få

göra sådana sökningar. DNA-registren kommer i första hand att föras för

polisens verksamhet. Det är polisen som är skyldig att beivra brott och

utreda om misstänkta gärningsmän kan lagföras. För att en uppgift skall

få registreras i DNA-registret skall det krävas en lagakraftvunnen dom

(se avsnitt 12.4.1). I spårregistret skall uppgifter få tas in endast om det

står klart att man inte har kunnat finna vem det är som har avsatt ett spår

(se avsnitt 12.4.2). Även om det skulle ankomma på SKL att rent faktiskt

lägga in analysresultat, har Rikspolisstyrelsen eller, efter delegation, den

polismyndighet som ansvarar för en förundersökning, bättre

förutsättningar att ansvara för bedömningen av om förutsättningarna för

registrering föreligger. Regeringen anser därför att övervägande skäl talar

för att Rikspolisstyrelsen skall vara personuppgiftsansvarig. Det blir

således Rikspolisstyrelsen som får ansvara för att uppgifter registreras,

används och gallras i överensstämmelse med lagen. Rikspolisstyrelsen,

som enligt sin instruktion (förordning 1989:773, omtryckt 1996:55) är

chefsmyndighet för SKL, bör däremot kunna uppdra åt SKL att svara för

hanteringen av registren.

12.4 Registrens innehåll

12.4.1 DNA-registret

Regeringens förslag: DNA-registret skall innehålla uppgifter om

resultatet av en DNA-analys som har gjorts under utredning av ett brott.

Analysresultat skall få föras in i registret endast beträffande den som har

dömts för ett allvarligt brott mot en persons liv eller hälsa, personliga

integritet eller säkerhet eller för ett allvarligt allmänfarligt brott, som

avses i 3, 4, 6, 8, 12 eller 17 kap. brottsbalken och det är fråga om ett

brott på vilket det kan följa fängelse i mer än två år. Även den som dömts

för försök, förberedelse, stämpling, anstiftan eller medhjälp till ett sådant

brott skall kunna registreras.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Utredningen föreslår dock också att regeringen skall bemyndigas att

utfärda föreskrifter om vilka brott som alltid skall registreras.

Remissinstanserna tillstyrker i huvudsakt förslaget. Södra Roslags

tingsrätt förordar att bestämmelsen om personregistrets innehåll ges en

tydligare utformning vad gäller de typer av brott som skall kunna

föranleda registrering. Riksåklagaren och Åklagarmyndigheten i Malmö

har föreslagit att även den som fått åtalsunderlåtelse skall få registreras i

DNA-registret. Brottsförebyggande rådet är tveksamt till förslaget att

även mindre allvarlig brottslighet skall få föranleda registrering.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att personregistret skall få innehålla

uppgift även om dem som har dömts för lindrigare sexualbrott eller för

narkotikabrott på vilket kan följa fängelse i två år.

Skälen för regeringens förslag

Brott som skall få föranleda registrering

Ändamålet med DNA-registret tillgodoses självfallet i högre grad ju mer

omfattande registret blir. Återfall i brott är vanliga och möjligheterna att

identifiera den som avsatt spår på en brottsplats ökar om en vidlyftig

registrering tillåts. DNA innehåller genetisk information som innebär att

man t.ex. skulle kunna få kännedom om fysiska särdrag hos en person

eller om hans eller hennes mottaglighet för vissa sjukdomar. Det kan

därför vara väldigt känsligt ur den enskildes synvinkel att inhämta och

lagra sådan information. Det är därför viktigt att tekniken står under

sådan kontroll att den enskildes integritet skyddas mot opåkallade

intrång. Det bör dock vara fullt möjligt att ställa upp sådana kriterier för

registrering av analysresultat att riskerna för ett opåkallat intrång i den

personliga integriteten minskar.

Det DNA-register som nu föreslås bör därför endast få innehålla

uppgifter om personer som genom lagakraftvunnen dom har dömts för

brott. Den som har misstänkts för brott och med anledning av det har

underkastats DNA-analys, men som inte döms för brottet, skall inte få

registreras. Det skall gälla oavsett om åtalet mot honom eller henne har

ogillats eller om förundersökningen lagts ner utan att åtal väckts. Det

skall inte heller vara tillåtet att registrera resultat av analyser som i

jämförelsesyfte har företagits av målsägande och andra som inte är

misstänkta.

Vilka brott som helst bör inte få föranleda registrering. Tvärtom bör

registreringen begränsas med hänsyn såväl till brottets karaktär som till

dess svårighetsgrad. Vad till en början gäller brottstyper som kan vara

aktuella skall det för registrering krävas att det är fråga om brott som

erfarenhetsmässigt medför risk för återfall. Vid bedömningen bör också

vägas in att DNA-tekniken kan ha större eller mindre betydelse för

utredning av olika brottstyper. I vissa fall kan det vara av avgörande

betydelse om man kan få fram uppgifter som visar att en person har

befunnit sig på en viss plats. Våldsbrott och sexualbrott är typiska

exempel på sådana fall. I andra fall är DNA-tekniken av mindre

betydelse, även om man med dess hjälp kan slå fast att en person

befunnit sig på en viss plats eller befattat sig med ett visst föremål. Det

gäller framför allt sådana brott där mer eller mindre komplicerade

rättsfrågor kommer i centrum, exempelvis bedrägeri, förskingring,

gäldenärsbrott eller skattebrott. Enligt regeringens bedömning är det

framför allt i samband med brott mot en persons liv eller hälsa,

personliga integritet eller säkerhet som det är angeläget att resultat av

DNA-analys skall få registreras. Av intresse är också en del brott som

visserligen inte brukar betraktas som brott mot person i egentlig mening

men som ändå har sådan karaktär att de rent fysiskt kan komma att

drabba många människor. Det är framför allt fråga om vissa av de så

kallade allmänfarliga brotten enligt 13 kap. brottsbalken. Dessa brott är

som regel så allvarliga att resultat av DNA-analys bör få sparas också om

en person döms för ett allmänfarligt brott.

Vad därefter avser kravet på brottets svårhetsgrad som

registreringsförutsättning anser vi att det bör röra sig om brott som

allmänt bedöms som allvarliga och som motsvarar Europarådets

rekommendation att det skall vara fråga om ''''''''serious offences''''''''. Det

kravet synes bli uppfyllt om det på brottet kan följa fängelse i mer än två

år.

Förslaget har kritiserats av Brottsförebyggande rådet som har påpekat

att även mindre allvarlig brottslighet, t.ex. lindrigare fall av våld mot

tjänsteman, kommer att föranleda registrering. Rådets kritik får dock ses

mot bakgrund av utredningens förslag om obligatorisk provtagning och

registrering. Förslaget innebar att det i förordning skulle tas in regler om

vilka brott som obligatoriskt skulle föranleda registrering. I dessa fall

skulle prov för DNA-analys tas med stöd av en ny bestämmelse i

rättegångsbalken, oavsett det behövdes för utredningen eller ej. Endast

vissa brott som omfattades av den föreslagna lagbestämmelsen skulle

undantas från reglerna om obligatorisk provtagning och registrering. Som

kommer att framgå av avsnitt 12.6.1 anser regeringen inte att några

bestämmelser om obligatorisk provtagning bör införas. Regeringens

förslag innebär visserligen, i likhet med utredningens, att den som döms

för våld mot tjänsteman skall få registreras i DNA-registret, dock endast

under förutsättning att DNA-analys har företagits av utredningsskäl.

Någon obligatorisk provtagning eller registrering blir det dock inte fråga

om. Skulle DNA-analys företas under en förundersökning avseende ett

lindrigare fall av våld mot tjänsteman, anser vi inte att det bör finnas

något hinder mot att också registrera analysresultatet om den misstänkte

sedermera döms för brottet. Tvåårsgränsen är därför enligt regeringens

bedömning inte för låg.

Länsstyrelsen i Malmöhus län har anfört att gränsen i ett visst

avseende är för hög, nämligen såvitt gäller sexualbrott. Tvåårsgränsen

medför onekligen att bl.a. vissa mindre grova sexualbrott inte kommer att

föranleda registrering, nämligen sexuellt tvång som inte är grovt (6 kap.

2 § första stycket brottsbalken), sexuellt utnyttjande som inte är grovt

(6 kap. 3 § första stycket), sexuellt umgänge med avkomling eller syskon

(6 kap. 6 §) och sexuellt ofredande (6 kap. 7 §). Även om DNA-analys

ofta kan få betydelse för utredningar om sexualbrott finns det enligt

regeringens bedömning inte tillräckliga skäl att på just detta område göra

avsteg från kravet på att det skall vara fråga om ett i lagens mening

allvarligt brott för att analysresultat skall få registreras.

De brottsbalksbrott som med hänsyn till sin karaktär och svårhetsgrad

efter en fällande dom bör kunna föranleda registrering är följande:

- mord, 3 kap. 1 §,

- dråp, 3 kap. 2 §,

- grov misshandel, 3 kap. 6 §,

- vållande till annans död som bedöms som grovt, 3 kap. 7 § andra

stycket,

- människorov, 4 kap. 1 §,

- olaga frihetsberövande som inte bedöms som mindre grovt, 4 kap. 2 §

första stycket,

- försättande i nödläge som inte bedöms som mindre grovt, 4 kap. 3 §

första stycket,

- olaga tvång som bedöms som grovt, 4 kap. 4 § andra stycket,

- olaga hot som bedöms som grovt, 4 kap. 5 § andra stycket,

- våldtäkt och grov våldtäkt, 6 kap. 1 §,

- grovt sexuellt tvång, 6 kap. 2 § andra stycket,

- grovt sexuellt utnyttjande, 6 kap. 3 § andra stycket,

- sexuellt utnyttjande av underårig och grovt brott av samma slag,

6 kap. 4 §,

- grov stöld, 8 kap. 4 §,

- rån, 8 kap. 5 §,

- grovt rån, 8 kap. 6 §,

- tillgrepp av fortskaffningsmedel som bedöms som grovt, 8 kap. 7 §

andra stycket,

- grov skadegörelse, 12 kap. 3 §,

- våld eller hot mot tjänsteman som inte bedöms som ringa, 17 kap. 1 §

samt

- förgripelse mot tjänsteman som bedöms som grovt, 17 kap. 2 § andra

stycket.

De brott som har nämnts ovan har det gemensamt att de riktar sig mot

en persons liv eller hälsa, personliga integritet eller säkerhet. Dessutom

bör följande allmänfarliga brott få föranleda registrering:

- mordbrand, 13 kap. 1 §,

- grov mordbrand, 13 kap. 2 §,

- allmänfarlig ödeläggelse, 13 kap. 3 §,

- sabotage, 13 kap. 4 §,

- grovt sabotage, 13 kap. 5 §,

- kapning samt sjö- eller luftfartssabotage, 13 kap. 5 a §,

- flygplatssabotage, 13 kap. 5 b §,

- spridande av gift eller smitta, 13 kap. 7 § samt

- förgöring som bedöms som grov, 13 kap. 8 § andra stycket.

Uppräkningen omfattar inte brott mot narkotikastrafflagen.

Länsstyrelsen i Malmöhus län har anfört att även den som döms för ett

sådant brott bör registreras. Även om DNA-analys endast undantagsvis

torde förekomma i samband med utredningar om narkotikabrott kan det,

med hänsyn till risken för återfall, i och för sig finnas skäl att överväga

om inte också de DNA-analyser som kan förekomma i

narkotikautredningar bör leda till registrering. I Europarådets

rekommendation anges emellertid att resultat av analysresultat får sparas

endast om analysen avser en person som har dömts för ett allvarligt brott

mot en persons liv eller hälsa, personliga integritet eller säkerhet. Det

torde vara tveksamt om narkotikabrott innefattas av dessa kategorier.

Med hänsyn härtill bör narkotikabrott inte föranleda registrering.

Försök, förberedelse, stämpling och medhjälp

Skälen för registrering är emellertid lika starka även om brottet inte har

fullbordats utan stannat vid straffbart försök. Försök kan dessutom i

princip föranleda samma straff som det fullbordade brottet. Den som

döms för försök till något av de uppräknade brotten skall därför också

införas i DNA-registret. Straffbar förberedelse och stämpling bör i

princip också föranleda registrering. En person som visserligen inte döms

som gärningsman, men som anstiftare eller medhjälpare till något av de

nyss nämnda brotten bör också införas i DNA-registret.

Åklagarmyndigheten i Malmö har föreslagit att också den som fått

åtalsunderlåtelse skall införas i registret. Som åklagarmyndigheten har

anfört är visserligen de brott som skall kunna föranleda registrering av

sådan art att det som regel inte finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse.

Det får enligt åklagarmyndigheten anses vara av väsentligt allmänt och

enskilt intresse att personer som begått de uppräknade brotten också

åtalas och döms. Trots det menar åklagarmyndigheten att det kan finnas

fall där åtalsunderlåtelse faktiskt kan komma att meddelas för något av

de angivna brotten. En förutsättning för att åtalsunderlåtelse skall få

meddelas är dock enligt Riksåklagarens allmänna råd (RÅC 1:124) att

utredningen är fullständig och att det är klarlagt att den misstänkte har

begått brottet. I praktiken fordras normalt att den misstänkte har erkänt

gärningen. Med hänsyn till det anser regeringen det osannolikt att

åtalsunderlåtelse skulle förekomma i fall då skuldfrågan inte har kunnat

klarläggas utan föregående DNA-analys. Skulle åtalsunderlåtelse ändå

komma i fråga blir brottets rubricering av avgörande betydelse för frågan

om registrering. Det är åklagaren som avgör hur brottet skall rubriceras.

Den misstänkte kan varken få denna fråga eller skuldfrågan prövad av

domstol. Framför allt med hänsyn till det anser vi att åtalsunderlåtelse i

det här hänseendet inte bör jämställas med lagakraftvunnen dom.

Vilka uppgifter som skall få tas in i DNA-registret

Genom DNA-analys kan man få fram mycket känsliga upplysningar om

någons personliga egenskaper av integritetskänslig karaktär. De

analysmetoder som används i det brottsutredande arbetet ger dock för

närvarande inte någon sådan information. Uppsala universitet har dock

framhållit att det inom en snar framtid kan bli möjligt att påvisa samband

som i dag inte är kända och att alla analyser därför har en potential för att

ge information om individegenskaper eller sjukdomsbenägenhet.

Även om utvecklingen kan tänkas leda till att polisen så småningom

får tillgång till teknik som, avsiktligt eller oavsiktligt ger mer

integritetskänslig information, anser vi inte att det finns skäl att nu ställa

upp några restriktioner beträffande vilka analysmetoder som får

användas. Däremot bör rätten att spara resultat av DNA-analys begränsas

till sådana upplysningar som inte ger någon integritetskänslig

information om personliga egenskaper. I DNA-registret skall därför inte

få registreras sådana analysresultat som kan ge upplysning om den

registrerades personliga egenskaper. I stället skall registreringen

begränsas till uppgifter som ger information om den registrerades

identitet. Därutöver skall registret endast få innehålla upplysningar som

visar i vilket ärende analysen har gjorts och vem analysen avser.

Den lagtekniska utformningen

Regeringen delar utredningens bedömning att lagen inte bör tyngas av en

uppräkning av de brott som bör få föranleda registrering. Regeringen

föreslår därför att DNA-registret skall få innehålla uppgifter om resultatet

av en DNA-analys som har gjorts under utredning om ett brott och som

avser en person som har dömts antingen för ett sådant brott mot en

persons liv eller hälsa, personliga integritet eller säkerhet som avses i 3,

4, 6, 8, 12 eller 17 kap. brottsbalken eller för ett allmänfarligt brott som

avses i 13 kap. brottsbalken, om det på brottet kan följa fängelse i mer än

två år.

En bestämmelse utformad på det sättet omfattar visserligen något fler

brott än de vi tidigare har angett bör föranleda registrering. Utredningen

har föreslagit att bestämmelsen skall kompletteras med mer detaljerade

regler om vilka brott som skall föranleda registrering. Som kommer att

framgå i det följande (avsnitt 12.6.1) innebär regeringens förslag, till

skillnad från utredningens förslag, inte att någon obligatorisk registrering

skall få förekomma. Endast den som har fått lämna prov för DNA-analys

enligt rättegångsbalkens nu gällande regler skall således få tas in i DNA-

registret. Mot bakgrund av det anser regeringen inte heller att det finns

skäl att införa några bestämmelser om obligatorisk registrering på det sätt

utredningen föreslagit.

12.4.2 Spårregistrets innehåll och användning

Regeringens förslag: Spårregistret skall få innehålla uppgifter om

resultatet av en DNA-analys som har gjorts under utredning om ett brott

och som inte kan hänföras till en viss person (spåranalyser). Uppgifterna

skall endast få jämföras med andra spåranalyser, med uppgifter i DNA-

registret och med resultatet från DNA-analys av en person som är

misstänkt för brott.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag

Registrets innehåll

Spårregistret skall få innehålla uppgifter om resultat av DNA-analys som

har företagits under utredning om ett brott och som inte kan hänföras till

en viss person. Det innebär att det i spårregistret skall kunna registreras

uppgifter om analysresultat som avser spår från en brottsplats eller från

målsägandens kläder eller kropp, om man inte kan finna vem det är som

har avsatt spåret. Så snart förutsättningarna för registrering inte längre

föreligger skall uppgifter i spårregistret naturligtvis gallras. Det innebär

att en uppgift som har tagits in i spårregistret skall tas bort så snart det

finns information som visar vem det analyserade spåret härrör från.

Registrets användning

Avsikten med spårregistret är bl.a. att polisen skall kunna använda det för

att ta reda på om en person som har lämnat prov för DNA-analys kan ha

gjort sig skyldig till något ännu inte uppklarat brott. Det kan ske genom

en metod som innebär att man, utan att ha särskild anledning att tro att en

person har begått ett visst brott, gör en slumpmässig jämförelse med

spårregistret för att se om personens DNA-profil överensstämmer med

analysresultatet från något spår från ett brott som tidigare inte har kunnat

klaras upp. Metoden skiljer sig således från den jämförelse som

förekommer under utredning om ett visst brott och som innebär att DNA-

profilen hos den misstänkte jämförs med analysresultat från spår som

härrör från det brott som personen i fråga misstänks för.

Det är däremot inte rimligt att analysresultat som polisen förfogar över

efter en blodprovstagning som en målsägande eller någon annan icke-

misstänkt person frivilligt har medverkat till för att främja en

brottsutredning sambearbetas med ett spårregister eller på annat sätt

utnyttjas för att ta reda på om personen i fråga kan misstänkas för något

ouppklarat brott. Det bör med hänsyn härtill införas en regel av vilken

det framgår att prov som har tagits från målsägande och andra som inte

är misstänkta, inte får användas för att jämföras med spårregistret.

12.5 Gallring av uppgifter

Regeringens förslag: Uppgifter om en person i DNA-registret skall

gallras när de inte längre behövs och senast när samtliga uppgifter om

den registrerade har gallrats ur det allmänna belastningsregistret.

Uppgifter i spårregistret skall gallras när de inte längre behövs och senast

trettio år efter registreringen.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att gallringsfristen för

uppgifter i personregistret oavsett påföljd skall räknas från det att

påföljden har verkställts eller annars upphört.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna lämnar

förslaget utan erinran. För att uppgifter i personregistret med säkerhet

skall gallras i rätt tid bör gallringstiden enligt Rikspolisstyrelsen

överensstämma med den gallringstid som föreslås i lagen om

belastningsregister. Åklagarmyndigheten i Malmö framför liknande

synpunkter. Riksarkivet påpekar att det inte finns något intresse av att

bevara uppgifterna av historiska skäl.

Skälen för regeringens förslag

DNA-registret

Avgörande för hur länge uppgifter om en persons DNA-profil skall få

sparas är i vilken utsträckning den enskildes intresse av att inte behöva

vara registrerad bör få vika för polisens intresse av att ha tillgång till

uppgifterna. DNA-registret kommer framför allt att bli användbart då en

tidigare registrerad person återfaller i brott. Under sådana förhållanden

kan polisen lättare spåra gärningsmannen, om denne har lämnat något

analyserbart spår på brottsplatsen. Så länge en registrerad person

fortsätter att begå brott finns det sett ur samhällets synvinkel naturligtvis

skäl att bevara uppgifter om honom eller henne i registret. Om han under

en längre tid inte har gjort sig skyldig till något nytt brott, måste risken

för att han senare skall komma att återfalla i brott vara mycket mindre.

Därmed bör också samhällets intresse av att ha kvar uppgifter om

personen i fråga antas minska. I vart fall kan det av integritetsskäl inte

anses försvarligt att uppgifter om en persons DNA-profil får finnas kvar

mycket lång tid efter det han eller hon senast dömdes för något brott som

skulle kunna föranleda registrering.

Regeringen anser att det är lämpligt att knyta gallringstiden till vad

som gäller enligt belastningsregistret. När en uppgift om en person inte

längre förekommer i belastningsregistret bör uppgifterna om honom eller

henne gallras också ur DNA-registret. Det motsvarar i normalfallet

utredningens förslag om en gallringstid på tio år från det att påföljden till

fullo verkställts eller annars upphört.

Spårregistret

Uppgifter i spårregistret bör för det första gallras så snart

förutsättningarna för registrering inte längre föreligger. Det innebär att

uppgifter i spårregistret skall tas bort så snart det finns information som

visar vem ett analyserat spår härrör från. Det är viktigt att registret byggs

upp på ett sådant sätt att det inte finns någon risk för att uppgifter om ett

spår kan komma att stå kvar i spårregistret trots att det finns information

om vem som har avsatt spåret.

För det andra skall uppgifter i spårregistret gallras så snart de inte

längre behövs för ändamålet. Det innebär att alla registrerade spår som

härrör från ett och samma brott skall gallras när brottet har klarats upp

eftersom uppgifterna då inte längre behövs.

Regeringen delar utredningens bedömning att uppgifterna i

spårregistret bör få stå kvar i registret under trettio år om ett brott förblir

ouppklarat. Detta överensstämmer med den preskriptionstid som gäller

enligt 35 kap. 6 § 3 brottsbalken.

12.6 Provtagning och analys

12.6.1 DNA-analys av den som är misstänkt

Regeringens bedömning: Någon ändring av reglerna om provtagning

och analys bör inte göras. Bestämmelser om att prover som har tagits för

DNA-analys skall bevaras bör inte införas.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det skall införas

bestämmelser om obligatorisk provtagning för DNA-analys av den som

är anhållen eller häktad för ett brott som kan föranleda registrering i

DNA-registret.. Utredningen föreslår också att prover som har tagits för

DNA-analys skall få bevaras så länge analysresultatet skall vara

registrerat.

 Remissinstanserna har i huvudsak inte haft någon erinran mot

förslagen. Justitiekanslern avstår från att närmare bedöma det lämpliga i

att Europarådets rekommendation om användningen av DNA-analys

inom straffprocessen frångås, men anser att frågan bör övervägas

ytterligare under det fortsatta utredningsarbetet. Hovrätten över Skåne

och Blekinge anser att det bör slås fast att samtycke inte får åberopas som

stöd för provtagning utan stöd i lag. Såvitt gäller förslaget om

obligatorisk provtagning har hovrätten inget att invända i sak, men

beklagar att Sverige, om förslagen genomförs, inte följer sina åtaganden.

Brottsförebyggande rådet är också tveksamt till om Sverige bör frångå

vad som sägs i Europarådets rekommendation.

Skälen för regeringens bedömning

Frågan om obligatorisk provtagning skall införas

För närvarande får prov för DNA-analys tas bara av den som är skäligen

misstänkt för brott och endast om det behövs för utredning av brottet. Det

kan antas att det ofta finns behov av DNA-analys i samband med

utredningar om allvarliga våldsbrott om det finns något analyserbart spår

att jämföra med.

Även om det i och för sig finns möjligheter att ta prov för DNA-analys

i samband med många utredningar om allvarligare brott kan man inte

bortse från att det också förekommer att en person döms för ett sådant

brott utan att DNA-analys har behövt företas av hänsyn till utredningen.

Utredningen har mot bakgrund av det föreslagit att alla som anhålls eller

häktas för brott som kan föranleda registrering i DNA-registret skall

lämna prov för DNA-analys oavsett om det behövs för utredning om

brottet eller ej. Utredningen är medveten om att detta torde strida mot

Europarådets rekommendation om användning av DNA-analys inom

straffprocessen. Även om det inte uttryckligen framgår av rekommen-

dationen synes tanken med rekommendationen vara den att DNA-analys

bara får genomföras för ett specifikt syfte, nämligen för omedelbar

användning under en brottsutredning. Provtagning och analys enbart för

eventuellt framtida bruk är således inte förenligt med Europarådets

rekommendation.

Sverige har anslutit sig till rekommendationen utan någon reservation.

Sverige kan därigenom anses ha avgett en viljeförklaring att anpassa sin

nationella lagstiftning till de krav som ställs i rekommendationen. Även

om rekommendationer inte är folkrättsligt bindande, bör utgångspunkten

vara att rekommendationen skall respekteras. Det bör krävas starka skäl

för att frångå en rekommendation. Utredningen har för sin del framhållit

den betydelse DNA-register skulle kunna få för det brottsutredande

arbetet och anfört att man bör göra avsteg från Europarådets

rekommendation för att tillgodose polisens behov av att registrera alla

som döms för vissa allvarliga brott och som av erfarenhet kan antas

återfalla i brott.

Regeringen anser emellertid inte att det som utredningen har anfört

utgör sådana starka skäl som skulle kunna motivera ett avsteg från

rekommendationen. Det bör i sammanhanget också beaktas att

rekommendationen är förhållandevis ny - den antogs i februari 1992.

Även om utvecklingen på området går mycket fort kan

rekommendationen inte anses ha blivit överspelad av tiden. Det bör

dessutom framhållas att rekommendationen arbetades fram av en grupp

där bl.a. experter på rättsvetenskap, samhällsvetenskap, etik, biomedicin

och straffrätt var representerade. De avvägningar mellan effektvitets- och

integritetshänsyn som ligger till grund för de slutliga ställningstagandena

i rekommendationen har således grundats på goda kunskaper både om

DNA-analysers känslighet ur integritetssynpunkt och om vad som krävs

för ett effektivt polisarbete. Vad som sägs i rekommendationen får därför

anses ha en avsevärd tyngd.

Till det kommer att det redan enligt gällande rätt finns goda

möjligheter för polisen att företa DNA-analys för senare registrering i

DNA-registret. Sådan analys får visserligen bara utföras om det behövs

av hänsyn till utredningen. Som vi tidigare har anfört kan det dock ofta

antas finnas behov av DNA-analys i samband med utredningar om

allvarliga våldsbrott om det finns något analyserbart spår att jämföra

med. Det gäller inte bara i de fall då den misstänkte nekar, utan också då

brottet är erkänt. Åtminstone i vissa erkända fall kan det vara befogat

med en DNA-undersökning eftersom enbart ett erkännande inte är

tillräckligt för fällande dom och bevisläget kan ändras innan den rättsliga

prövningen är slutförd. För närvarande synes dock inte DNA-analys

genomföras i samtliga de fall då det är rättsligt möjligt. Det torde dock

kunna tillskrivas dels kostnaderna för analysen, dels den tid det tar att få

den utförd. Allt eftersom tekniken utvecklas går det allt fortare att

genomföra DNA-analys. Kostnaderna minskar också med förbättrad

teknik och förenklade förfaranden. Intresset för DNA-analyser torde

därmed komma att öka. Även inrättandet av ett DNA-register kan i sig

antas bidra till att DNA-analyser faktiskt genomförs i alla de fall då det

är tillåtet.

Enligt regeringens mening kan det planerade registret redan mot

bakgrund av de gällande reglerna om kroppsbesiktning antas bli

tillräckligt omfattande för att det skall kunna bli ett effektivt hjälpmedel i

polisens brottsutredande verksamhet. Även om ytterligare ett antal

personer skulle komma att registreras till följd av regler om obligatorisk

provtagning, kan det förhållandet inte antas öka effektiviteten så mycket

mer att det är ett tillräckligt skäl för att Sverige inte skall följa

Europarådets rekommendation i den här delen. Regeringen anser således

sammanfattningsvis att det inte bör införas några bestämmelser om

obligatorisk provtagning för DNA-analys. Sådan analys får även

fortsättningsvis genomföras med stöd av de gällande reglerna i

rättegångsbalken om kroppsbesiktning.

Bevarande av prover

Det finns för närvarande inga uttryckliga regler i rättegångsbalken om

hur man skall förfara med prover som har tagits i samband med en

kroppsbesiktning. Allmänt sett torde rättegångsbalken dock bygga på

tanken att prover inte skall bevaras längre än vad som behövs av hänsyn

till utredningen.

 Utredningen har anfört att det finns ett starkt behov av att under längre

tid få spara prover som har tagits för DNA-analys. Behovet har samband

med den snabba utvecklingen av olika tekniker för DNA-analys, vilken

inom loppet av några år kan ge Statens kriminaltekniska laboratorium

tillgång till ny analysteknik. Eftersom det inte är säkert att en ny teknik

ger analysresultat som kan jämföras med de som redan finns registrerade,

anser utredningen att alla gamla analyser bör kunna få göras om för det

fall att nya metoder införs. Prover som har tagits för DNA-analys bör

enligt utredningen därför få sparas så länge analysresultatet skall vara

registrerat.

Utredningen är medveten om att förslaget avviker från Europarådets

rekommendation. Av punkt 8 i rekommendationen följer nämligen att

prover som har tagits från en person för DNA-analys i princip inte bör få

sparas sedan man slutligt har avgjort det fall för vilket proverna har

använts. Utredningen har förklarat att man har ansett det motiverat att i

viss utsträckning frångå rekommendationen för att göra det möjligt för

polisen att på ett enkelt sätt ta i bruk nya metoder för DNA-analys, utan

att tidigare upprättade register därigenom blir oanvändbara.

Regeringens utgångspunkt är, som just nämnts, att rekommendationen

skall respekteras även om den inte är folkrättsligt bindande, i synnerhet

som Sverige har anslutit sig till den utan någon reservation. På de

grunder vi tidigare har anfört finns det också goda skäl att i sak ta fasta

på vad som sägs i rekommendationen. Institutionen för medicinsk genetik

vid Uppsala universitet har framhållit att den tekniska utvecklingen går

så fort att det är av stor betydelse att prover sparas minst lika länge som

analysresultaten. Effektivitetshänsynen skulle således tala för en

avvikelse från rekommendationen. Som Brottsförebyggande rådet har

anfört måste dock även integritetsintressena beaktas, varvid det också bör

läggas vikt vid att det inte med säkerhet kan sägas vad

teknikutvecklingen kommer att leda till och när nya metoder i så fall

kommer att kunna tas i bruk. Det är också regeringens mening tveksamt

om ett frångående av rekommendationen skall bygga på så osäkra

antaganden som det här är frågan om. Exempelvis kan det inte nu sägas

om gamla analysresultat verkligen kommer att bli användbara eller om

man kommer att kunna utveckla tekniker för jämförelse av analysresultat

som har tagits fram med olika metoder. Under sådana förhållanden anser

regeringen inte att det finns tillräckliga skäl att frångå

rekommendationens krav på att prover skall förstöras när en utredning är

avslutad. Några bestämmelser av det slag utredningen har föreslagit bör

därför inte införas.

12.6.2 DNA-analys av den som inte är misstänkt

Regeringens förslag: Om en målsägande eller någon annan som inte

är skäligen misstänkt för brott har lämnat prov för DNA-analys i

jämförelsesyfte, skall provet inte få användas för något annat ändamål än

det för vilket det togs. Provet får inte heller sparas efter det att målet

slutligt har avgjorts.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Rättegångsbalkens regler om

kroppsbesiktning omfattar inte målsägande och andra personer som inte

är skäligen misstänkta för brott. Några särskilda regler om undersökning

av sådana personer för utredning om brott finns inte.

Den nuvarande ordningen förutsätter att målsägande och andra som

inte är skäligen misstänkta för brott, frivilligt underkastar sig de

undersökningar som behöver genomföras för att ett brott skall kunna

utredas. Som utredningen har redovisat kan denna ordning medföra vissa

problem, bl.a. i fråga om vad som bör krävas för att ett samtycke skall få

åberopas (jfr JO 1991/92 s. 117). Frågan behandlas i

Polisrättsutredningens slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap.

RB samt polislagen (SOU 1995:47). I samband med den fortsatta

beredningen av detta betänkande får det övervägas vilken betydelse

samtycke till provtagning kan ha enligt nuvarande regler och om reglerna

bör ändras. Regeringen går därför inte nu in på dessa frågor.

Eftersom vi i detta lagstiftningsärende föreslår att DNA-register med

uppgifter om resultatet av en DNA-analys som gjorts under utredning av

brott skall få inrättas avseende personer som dömts för vissa brott

bedömer vi det som angeläget att införa vissa bestämmelser om hur

polisen skall förfara med andra prov som har tagits för DNA-analys.

Prover och analysresultat som avser personer som inte är misstänkta för

brott bör inte få användas för annat syfte än det för vilket provet togs

eller analysen utfördes. Så som utredningen anfört behövs det därför en

särskild bestämmelse som hindrar att sådana analysresultat används för

att t.ex. undersöka om den som har lämnat provet har gjort sig skyldig till

något annat, ännu inte uppklarat brott. Regeringen delar vidare

utredningens uppfattning att prover som tagits i jämförelsesyfte från en

målsägande eller någon annan icke-misstänkt person inte bör få sparas

efter det att ett mål slutligt har avgjorts. Vi föreslår således en

bestämmelse som innebär att prov som tagits för DNA-analys i samband

med utredning av brott från någon som inte är skäligen misstänkt för

brottet inte får användas för något annat ändamål än för det för vilket det

togs och att ett sådant prov inte heller får sparas efter det att målet

slutligen har avgjorts. En sådan bestämmelse kan lämpligen placeras i

polisdatalagen.

12.6.3 Användning av prover som har lämnats för medicinska

ändamål

Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om prover

som har lämnats för medicinska ändamål och resultat av DNA-analyser

som har gjorts för sådant ändamål bör inte införas.

Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Socialstyrelsen anser att bedömningen inte är

tillfredsställande från rättssäkerhets- och integritetsskyddssynpunkt och

förordar att det införs bestämmelser om att prover som har lämnats för

medicinska ändamål och resultat av analys av sådana prover endast

undantagsvis skall få användas för utredning om brott.

 Skälen för regeringens bedömning: Av punkt 3 i Europarådets

rekommendation om användningen av DNA-analys inom ramen för det

straffrättsliga systemet följer att prover som har tagits från levande

personer i medicinskt syfte och uppgifter från sådan analys inte får

användas för utredande eller beivrande av brott, annat än under de

förutsättningar som anges i lag. Huvudregeln skall således vara att prover

tagna för medicinska ändamål inte får användas för utredning om brott.

Som exempel på förutsättningar som bör kunna motivera ett undantag

från huvudregeln nämns i rekommendationens kommentar till punkt 3 att

den som har lämnat provet medger att det används för utredning av brott

eller att det är fråga om ett mycket allvarligt brott. Det poängteras

avslutningsvis att det bör vara fråga om exceptionella fall.

Det torde enligt gällande rätt vara möjligt för polisen att utföra DNA-

analys av prover som har tagits för medicinska ändamål. Provet får då tas

i beslag med stöd av 27 kap. 1 § rättegångsbalken, varefter det kan

undersökas. Proportionalitetsprincipen medför dock att en sådan

undersökning får förekomma endast om den är försvarlig med hänsyn till

motstående intressen. Vad som anförs i Europarådets rekommendation

om särskilt skydd för prover som har tagits för medicinska ändamål bör

få stor betydelse för bedömningen av om en DNA-analys med hänsyn till

proportionalitetsprincipen bör genomföras eller ej. En sådan prövning,

som enligt gällande rätt som regel görs av åklagaren, torde leda till att

undersökningar i straffprocessuellt syfte av blodprov som har tagits i

medicinskt syfte bara kan få förekomma i undantagsfall.

Resultat av DNA-analys av prover som har tagits för medicinskt bruk

får enligt gällande rätt lämnas ut för utredning om brott endast i vissa

fall. Huvudregeln är att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården för

uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden,

om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller

någon annan honom eller henne närstående lider men (7 kap. 1 §

sekretesslagen). Sekretessen bryts dock i förhållande till

åklagarmyndigheter och polismyndigheter om uppgiften angår misstanke

om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år

(14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen). Dessutom bryts sekretessen

om uppgiften angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap.

brottsbalken mot någon som inte har fyllt 18 år (14 kap. 2 § femte

stycket). Även inom den enskilda hälso- och sjukvården finns

bestämmelser om tystnadsplikt som hindrar att uppgifter om DNA-profil

lämnas ut (jfr 8 § lagen [1994:953] om åligganden för personal inom

hälso- och sjukvården). Polisen kan också inhämta uppgifter om DNA-

analys genom beslag av handlingar och annat som innehåller

informationen i fråga. Det synes dock uppenbart att polisen i ett sådant

fall som avses här och med beaktande av proportionalitetsprincipen, inte

skulle ta i beslag handlingar som omfattas av sekretess.

De ovan redovisade reglerna förefaller i och för sig vara tillräckliga för

att skydda en person mot att prover som har lämnats för medicinska

ändamål kommer till användning för utredning om brott annat än i

undantagsfall. Detsamma gäller reglerna om polisens möjligheter att få

del av uppgifter om DNA-analys som har gjorts för medicinska ändamål.

Med anledning av den kritik som Socialstyrelsen har framfört finns det

emellertid skäl att överväga om reglerna kan skärpas så att det inte råder

någon som helst tvekan om i vilka fall sådana prover och sådan

information får användas. Det skulle i så fall bli fråga om ändringar i

beslagsreglerna. Dessa är under övervägande i ett annat

lagstiftningsärende. Vi tar därför inte upp frågan till bedömning nu.

13 Behandling av personuppgifter i

Säkerhetspolisens verksamhet

13.1 Säkerhetspolisens uppgifter

Rikspolisstyrelsen leder polisverksamhet för att förebygga och avslöja

brott mot rikets säkerhet. Rikspolisstyrelsen leder också, även om

verksamheten inte avser att förebygga eller avslöja brott mot rikets

säkerhet, polisverksamhet i fråga om terroristbekämpning, bevaknings-

och säkerhetsarbete som avser den centrala statsledningen eller som har

samband med statsbesök eller liknande händelser samt annat

personskydd i den utsträckning styrelsen bestämmer. Inom

Rikspolisstyrelsen bedrivs den verksamhet som nu har sagts vid

Säkerhetspolisen (jfr 7 § polislagen [1984:38] och 4 § förordningen

[1989:773] med instruktion för Rikspolisstyrelsen).

Säkerhetspolisen skall också fullgöra de uppgifter som

Rikspolisstyrelsen har att utföra enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627)

och säkerhetsskyddsförordningen (1996:633), svara för den

beredskapsplanering som Rikspolisstyrelsen har att utföra och lämna

tekniskt biträde åt polisväsendet i den utsträckning som det är lämpligt

med hänsyn till verksamhetens art (jfr 5 § förordningen med instruktion

för Rikspolisstyrelsen).

13.2 Polisdatalagen bör gälla även för SÄPO

Regeringens förslag: Polisdatalagen skall i huvudsak gälla även för

Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. Några särskilda

bestämmelser om behandling av uppgifter i Säkerhetspolisens

underrättelseverksamhet behövs inte.

Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Till skillnad från vad som gäller i

många andra länder är den svenska civila säkerhetstjänsten fast

integrerad i polisväsendet. Bestämmelser i olika författningar som

reglerar polisens verksamhet gäller i huvudsak också för Säkerhets-

polisen. Det är därför naturligt att den polisdatalag som nu föreslås även

skall omfatta Säkerhetspolisen.

Förbudet mot politisk åsiktsregistrering diskuteras ofta i samband med

Säkerhetspolisens verksamhet. Av 5 a § förordningen (1989:773) med

instruktion för Rikspolisstyrelsen framgår att Rikspolisstyrelsen i SÄPO-

registret får anteckna uppgifter som behövs för Säkerhetspolisens

verksamhet och att anteckning inte får göras enbart av det skälet att

någon genom tillhörighet till en organisation eller på annat sätt gett

uttryck för politisk uppfattning. Regeringen har i avsnitt 10.2 föreslagit

ett motsvarande förbud för behandling av uppgifter enbart på grund av

vad som är känt om en persons politiska åskådning och andra sådana

känsliga uppgifter. Förslaget innebär att uppgifter som behandlas om en

person får kompletteras med uppgifter om politisk åskådning och andra

sådana känsliga uppgifter om det är oundgängligen nödvändigt. Denna

bestämmelse bör gälla även för Säkerhetspolisen.

Som framgått av avsnitt 10.2 och 11 anser regeringen, i likhet med

utredningen, att det - i förhållande till personuppgiftslagen - är nöd-

vändigt att begränsa rätten att behandla personuppgifter i

kriminalunderättelseverksamhet. Utredningen har föreslagit att dessa

begränsningar inte bör gälla för Säkerhetspolisen. Ingen remissinstans

har framfört någon invändning mot detta. Syftet med den verksamhet

Säkerhetspolisen bedriver är att skydda vår territoriella suveränitet och

vårt nationella oberoende. Det gör det angeläget att Säkerhetspolisens

handlingsmöjligheter i detta avseende inte begränsas i större utsträckning

än vad som kan anses nödvändigt. Enligt regeringens mening ger härvid

bestämmelserna i personuppgiftslagen ett tillräckligt skydd mot

behandling inom Säkerhetspolisen utöver vad som kan anses berrättigat

med hänsyn till ändamålet med dess verksamhet. De särskilda

bestämmelserna om behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet bör därför inte gälla för

Säkerhetspolisen. Det innebär att Säkerhetspolisen i sin

underrättelseverksamhet får behandla personuppgifter under de förutsätt-

ningar personuppgiftslagen anger.

Inom Säkerhetspolisen pågår förberedelser för övergång till ett system

som medger en helt elektronisk ärendehantering. Om den samlade

informationen i databaserna görs tillgänglig genom ett sökprogram skulle

varje person som finns med i någon undersökning hos Säkerhetspolisen

göras sökbar. Förutsättningar skulle kunna uppkomma att kombinera

lagrade uppgifter i obegränsad omfattning. Det är ur integritetssynpunkt

inte godtagbart. Personuppgiftslagens krav på att insamlingen av

uppgifter skall ske på ett korrekt sätt och i enligt god sed och för särskilt

uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt att uppgifterna inte får

användas för något annat ändamål än för vilket de samlades in är avsedda

att förebygga en sådan tillämpning. Personuppgiftslagen innehåller också

bestämmelser om att lämpliga skyddsåtgärder måste vidtas.

För att hindra att varje uppgift som behandlas hos Säkerhetspolisen

skall göras sökbar föreslår utredningen att det skall finnas ett register,

SÄPO- registret, som skall utformas som ingången till den samlade

informations mängden hos Säkerhetspolisen. Utredningens förslag till

reglering av SÄPO-registret behandlas i det följande.

13.2.1 Det nuvarande SÄPO-registret

SÄPO-registret är ett register som är avsett för den särskilda

polisverksamhet Säkerhetspolisen bedriver. Registret består främst av ett

datoriserat centralregister och de akter som registret ger upplysning om

(jfr Regeringsrättens årsbok 1990:67). Till SÄPO-registret hör också ett

arkiv över säkerhetskopior av akterna (filmarkivet), undersöknings-

databaser för förundersökningar och andra utredningar samt signal-

spaningsregistret. Registret har det dubbla ändamålet att tjäna som

spaningsregister för Säkerhetspolisens verksamhet och att vara underlag

för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627).

Enligt 2 kap. 3 § regeringsformen får anteckningar om en medborgare i

ett allmänt register inte grundas enbart på hans politiska åskådning, om

han inte gett sitt samtycke till att anteckning sker. I enlighet med

förbudet mot politisk åsiktsregistrering föreskrivs i 5 a § förordningen

(1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen att anteckning i

registret inte får göras enbart av det skälet att någon genom att tillhöra en

organisation eller på annat sätt har gett uttryck för politisk uppfattning.

För tillämpningen av bestämmelserna har regeringen den 22 september

1972 meddelat öppna och den 3 december 1981 hemliga föreskrifter.

Enligt de öppna föreskrifterna skall anteckning ske i SÄPO-registret av

uppgifter om medlemmar eller sympatisörer i organisationer eller

grupper som kan befaras här i riket eller i andra stater bedriva eller ha

bedrivit politisk omstörtningsverksamhet, vari ingår utnyttjande av våld,

hot eller tvång. Till dessa grupper hör bl.a. terrororganisationer.

Enbart en uppgift om att någon tillhör en organisation som i sitt

program har angett att den skall verka för att omvandla samhället med

hjälp av våld är dock inte tillräckligt för registrering. Anteckning får bara

göras om någon medlem eller sympatisör genom sina åtgärder gett

anledning till misstanke om att han eller hon kan vara beredd att delta i

verksamhet som innebär fara för rikets yttre säkerhet eller som syftar till

att med våld förändra det demokratiska statsskicket. I de hemliga

föreskrifterna ges mer preciserade anvisningar för i vilka fall registrering

får ske av medlemmar och sympatisörer med anknytning till vissa

extremistorganisationer.

Med utgångspunkt i regeringens föreskrifter har förutsättningarna för

registrering preciserats i Säkerhetspolisens arbetsordning. Där under-

stryks vikten av att bara de uppgifter registreras som behövs för registrets

ändamål.

13.2.2 SÄPO-registret lagregleras

Regeringens förslag: SÄPO-registret lagregleras. Ändamålet med

registret och förutsättningarna för registrering skall framgå av

polisdatalagen. SÄPO-registret skall utgöra ingången till den samlade

personuppgiftshanteringen hos Säkerhetspolisen.

De öppna och hemliga föreskrifterna för registret kan därmed

upphävas.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

förslaget eller lämnar det utan erinran. Rikspolisstyrelsen framför dock

vissa synpunkter på registrets innehåll såvitt gäller registerkontrollen..

Skälen för regeringens förslag: Inte minst den senaste tidens debatt

med anledning av regeringens prövning enligt 9 a § polisregisterlagen

(1965:94) i det s.k. Leanderfallet visar att frågan om på vilket sätt och

efter vilka riktlinjer som registrering sker i SÄPO-registret är central för

allmänhetens tilltro till den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver. En del

människor är t.ex. oroliga för att Säkerhetspolisen bedriver

åsiktsregistrering i strid mot regeringsformens bestämmelser. Att

hemliga föreskrifter gäller för registret förstärker denna oro. För att

allmänheten skall känna förtroende för den verksamhet Säkerhetspolisen

bedriver är det viktigt att den får ökad insyn i hur registreringen går till.

Sekretessreglerna har behandlats ovan. I samma syfte bör, som

utredningen föreslagit, SÄPO-registret lagregleras. De föreskrifter som

för närvarande gäller för registret bör därigenom kunna upphävas.

SÄPO-registrets omfattning

Med SÄPO-registret avses som nämnts bl.a. det datoriserade

centralregistret och de akter registret ger upplysning om. Det innebär att

all personuppgiftshantering hos Säkerhetspolisen för att underlätta

spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller

bekämpa terrorism och för att utgöra underlag för registerkontroll enligt

säkerhetsskyddslagen ingår i registret. Detta inte förenligt med hur

registerbegreppet normalt brukar användas.

När SÄPO-registret nu skall lagregleras är det viktigt att tydligt

avgränsa vad som i fortsättningen skall avses med SÄPO-registret. Det är

då naturligt att, på så sätt utredningen föreslagit och som också godtagits

av remissinstanserna, avgränsa registret så att det endast innehåller

uppgifter om personer som registrerats på vissa bestämda grunder.

Registret bör utgöra ingången till de akter som hanteras hos

Säkerhetspolisen. I förhållande till gällande rätt innebär det att de

bakomliggande akterna inte kommer att ingå i registret. Det bör beaktas

att detta inte påverkar den enskildes rätt att få del av de uppgifter om

honom eller henne som finns hos Säkerhetspolisen. Som anförts ovan

kommer samma sekretessregler att gälla oavsett om uppgiften finns i

register eller i ett ärende under registret. Det bör vidare betonas att det

förhållandet att akterna inte längre ingår i registret inte heller påverkar

Registernämnden i dess verksamhet. Nämnden kommer givetvis även i

fortsättningen att ha tillgång till det bakomliggande aktmaterialet, även

om det formellt inte ingår i registret.

Ändamålet med SÄPO-registret

Ändamålet med SÄPO-registret bör liksom hittills vara att

1. underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets

säkerhet eller bekämpa terrorism och

2. att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627).

 Det är naturligtvis viktigt att Säkerhetspolisen ges rätt att registrera

uppgifter i tillräcklig omfattning för att registret skall kunna användas

som ett effektivt verktyg i Säkerhetspolisens arbete. Den verksamhet

Säkerhetspolisen bedriver och dess betydelse för rikets säkerhet medför

att finns ett berättigat behov av en mer ingående registrering än för

polisverksamheten i övrigt. Vid viktiga säkerhetspolitiska bedömningar

måste man beakta i och för sig obetydliga omständigheter och

antydningar om att en person utgör ett hot mot rikets säkerhet. Mot detta

måste dock den enskildes personliga integritet vägas.

 I det följande kommer föreslås att personer med viss anknytning till

brottslig verksamhet och personer som har varit föremål för

registerkontroll skall få registreras i SÄPO-registret. Slutligen föreslås att

även annan skall få registreras om det finns särskilda skäl till det.

Anknytning till brottslig verksamhet

SÄPO-registret är i första hand ett underrättelseregister. Som nämnts

(avsnitt 11.3) har tullen sedan den 1 januari 1998 rätt att föra datoriserade

register över personuppgifter i underrättelseverksamhet avseende

allvarlig brottslighet. I ett sådant underrättelseregister skall få föras in

uppgifter som kan hänföras till en enskild person endast om uppgifterna

ger anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet utövats eller kan

komma att utövas och den som avses med uppgifterna skäligen kan

misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva den allvarliga

brottsliga verksamheten. (7 § lagen [1997:1058] om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet). Såvitt avser kriminalunderrättelse-

register har regeringen i avsnitt 11 förslagit en motsvarande reglering.

Med hänsyn till den verksamhet Säkerhetspolisen bedriver delar

regeringen utredningens bedömning att en lägre grad av misstanke bör

gälla för registrering i SÄPO-registret än i kriminalunderrättelseregister.

Utredningen har föreslagit att detta skall uttryckas med att det finns

anledning anta att en person ägnar sig åt eller har ägnat sig åt brottslig

verksamhet som innefattar hot mot rikets säkerhet eller terrorism eller

kommer att begå brott av sådant slag. Såvitt gäller tullens

underrättelseregister förordade Lagrådet att begreppet skälig misstanke i

stället skulle användas som grad av misstanke om att personen ifråga är

delaktig i vad som misstänks var allvarlig brottslig verksamhet. Det är

också så misstankegraden uttrycks i den nyss nämnda bestämmelsen om

tullens underrättelseregister. Den misstankegrad som skall gälla för att en

person skall få registreras i SÄPO-registret bör för att beteckna en lägre

misstankegrad än skälig misstanke därför bestämmas till att personen

kan misstänkas för brottslig verksamhet.

Registerkontroll

Ett av SÄPO-registrets ändamål är att utgöra underlag för

registerkontroll. För att detta syfte skall kunna tillgodoses registreras för

närvarande de personer som har varit föremål för registerkontroll enligt

säkerhetsskyddslagen.

Beträffande vissa befattningar är det nödvändigt med någon form av

kontroll av personers pålitlighet ur säkerhetssynpunkt för att förebygga

spioneri och annan säkerhetshotande verksamhet. Registerkontrollen

enligt säkerhetsskyddslagen syftar till att skapa ett system för denna

kontroll utan att hänsynen till den personliga integriteten åsidosätts i

större utsträckning än nödvändigt.

Utredningen har föreslagit att den som varit föremål för

registerkontroll och därefter fått den anställning eller det uppdrag eller

fått delta i den verksamhet som kontrollen avsett skall få registreras i

SÄPO-registret. Rikspolisstyrelsen har framfört att det kan finnas skäl att

registrera också den som inte fått anställningen eller uppdraget eller fått

delta i den verksamhet kontrollen avsett. För att kunna kartlägga t.ex. den

som systematiskt söker anställningar eller konsultuppdrag i verksamhet

som har betydelse för rikets säkerhet och därigenom kunna förhindra

infiltration i säkerhetskänslig verksamhet behövs enligt Rikspolis-

styrelsen en möjlighet att registrera alla som har varit föremål för

registerkontroll, oavsett om personen i fråga fått anställningen eller inte.

Regeringen instämmer i Rikspolisstyrelsens bedömning att det kan finnas

skäl att registrera även den som inte fått ett arbete. Registrering bör

därför få ske även av den som inte fått den anställning eller det uppdrag

registerkontrollen avser. I sammanhanget bör nämnas att registerkontroll

får utföras endast på den som är aktuell för en anställning eller ett

uppdrag. Om alla som varit föremål för registerkontroll skulle registreras

skulle det innebära att registret skulle bli väldigt omfattande. Många av

dem som registerkontrolleras och placeras i säkerhetsklass 3 finns det

ingen anledning att registreras. I vissa fall kan det dock finnas skäl för

Säkerhetspolisen att försäkra sig om att det inte finns någon anledning att

tvivla på pålitligheten hos personer som tillhör säkerhetsklass 3. Det kan

gälla enstaka individer eller alla som t.ex. engagerats i ett visst projekt.

Det bör därför överlåtas åt regeringen att meddela närmare föreskrifter

om vilka personer som får registreras.

Registrering på grund av särskilda skäl

För att Säkerhetspolisen skall kunna bedriva sin verksamhet finns det ett

behov av att kunna registrera personer även i andra fall än som nu

nämnts. Det kan t.ex. vara frågan om personer som har samband med

någon som registreras enligt de grunder som tidigare nämnts. Det finns

också ett behov av att samla information om personer som kan bli utsatta

för hot av olika slag eller som i känsliga verksamheter kan bli föremål för

närmanden från främmande underrättelsetjänster. För att kunna bedriva

ett effektivt förebyggande arbete har Säkerhetspolisen behov av att kunna

kartlägga vad som skulle kunna utvecklas till t.ex. hot eller

värvningsförsök. För att avslöja samband mellan personer som flyttar in i

vårt land efter att ha deltagit i oppositionell verksamhet i hemlandet kan

det vara av stor betydelse att registrera vissa personer utan att objektiv

grund för brottsmisstanke föreligger. Det är känt att regimen i vissa

diktaturländer smugglar in informatörer bland asylsökand för att spionera

på landsmän. I ett sådant fall bör det vara möjligt att registrera personen

även om misstankekriteriet inte är uppfyllt. I vissa fall kan det t.ex. också

finnas anledning att registrera kontakter med främmande beskickningar.

Om det med hänsyn till registrets ändamål finns särskilda skäl bör därför

registrering också få ske i andra fall än de som tidigare nämnts. En sådan

bestämmelse ger i och för sig Säkerhetspolisen tämligen vida ramar att

registrera uppgifter. Regeringen anser dock att det med hänsyn till

Registernämndens uppgift att kontrollera Säkerhetspolisens registrering

av uppgifter i registret finns tillfredställande möjligheter till insyn i och

kontroll av registret.

Vi har tidigare nämnt att regeringen bör bemyndigas att meddela

närmare föreskrifter om vilka personer som får registreras. Sådana

föreskrifter kan som nämnts gälla de närmare förutsättningarna för

registrering av dem som har varit föremål för registerkontroll. Sådana

föreskrifter kan också, om det visar sig nödvändigt, innebära en

precisering av vad som avses med särskilda skäl.

Registrets närmare innehåll

Den kritik som framförts mot SÄPO-registret har bland annat gällt att

registreringen grundar sig på hemliga föreskrifter från regeringen. Vad

som antecknas om en person i SÄPO-registret är självfallet mycket

känsligt ur integritetssynpunkt. Regeringen anser därför att det av lagen

bör framgå vilka uppgifter som får registreras.

Registret skall vara ingången till Säkerhetspolisens hantering av

personuppgifter. Registret bör därför endast innehålla uppgifter om

identifieringsuppgifter, uppgifter om grunden för registrering och

hänvisning till de ärenden där uppgifter om den registrerade behandlas.

Såsom Datainspektionen påpekat bör det av registret framgå på vilken

grund registrering skett. Detta bör uttryckligen framgå av lagtexten.

13.3 Gallring

 Regeringens förslag: Uppgifter i SÄPO-registret skall som huvudregel

gallras senast tio år efter det att en uppgift som kan föranleda registrering

infördes. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

föreskriva att uppgifter i stället får bevaras för historiska ändamål.

Säkerhetspolisen skall precis som andra myndigheter stå under en

arkivmyndighets tillsyn.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att uppgifterna skall

gallras när de inte längre är nödvändiga för sitt ändamål.

Remissinstanserna: Riksarkivet förutsätter att regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om att

uppgifterna i stället får bevaras för historiska ändamål.

Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om myndigheters

arkiv finns i arkivlagen (1990:782). Lagen, som gäller även för

Säkerhetspolisen, innehåller regler om bl.a. arkivbildningen och dess

syften samt om arkivvård och gallring. I lagen sägs bl.a. att det

arkivmaterial som återstår efter gallringen skall tillgodose forskningens

behov. Lagen innehåller också särskilda bestämmelser om att

myndigheterna och deras arkivhantering skall stå under tillsyn av

särskilda arkivmyndigheter. Enligt en övergångsbestämmelse till

arkivlagen är Säkerhetspolisen tills vidare undantagen från tillsyn av

någon arkivmyndighet.

För gallring av handlingar gäller Kungl. Maj:ts brev den 14 april 1961

till den dåvarande Statspolisintendenten. Dessa föreskrifter ger

Säkerhetspolisen rätt att gallra sådana handlingar som inte längre behövs

för verksamheten. Av utredningens redogörelse för den gallringsrutin

som tillämpas hos Säkerhetspolisen framgår att gallring av handlingar i

SÄPO-registret i dag sker enligt bestämmelser i arbetsordningen för

Säkerhetspolisen. Av dessa framgår att en gallringsspärr skall sättas vid

all nyregistrering för att förhindra en okontrollerad tillväxt av arkivet.

Olika spärrtider förekommer men den vanligaste är tio år. Om objektet

inte påförs nya anteckningar skall anteckningen utgå om det inte finns

särskilda skäl för att den skall finnas kvar.

I avsnitt 10.8 föreslås att uppgifter som behandlas skall gallras när de

inte längre behövs för sitt ändamål. För de andra register som regleras i

detta lagstiftningsärende har föreslagits särskilda gallringstider. Även för

SÄPO-registret bör en gallringsbestämmelse införas. Uppgifter som

ligger så långt tillbaka i tiden som 10 år bör enligt regeringens

bedömning normalt anses så osäkra för att bedöma personens

tillförlitlighet ur säkerhetssynpunkt att de i regel bör kunna gallras om

det inte påförts nya anteckningar. Regeringen anser därför att uppgifterna

i SÄPO-registret, om det inte föreligger särskilda skäl för att de skall

finnas kvar, skall gallras senast tio år efter den senaste anteckningen.

Detta synes också överensstämma med den praxis Säkerhetspolisen

tillämpar i dag. Gallringregeln bör dock begränsas till att gälla de

uppgifter om en person som är införda för att underlätta spaning i syfte

att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller bekämpa

terrorism och de uppgifter som är införda för att det med hänsyn till

registrets ändamål finns särskilda skäl. Uppgifter införda med anledning

av att en person undergått registerkontroll måste kunna bevaras under

längre tid för att inte syftet med registerkontrollen skall gå förlorat. Även

sådana uppgifter bör dock gallras när de inte längre behövs, t.ex. vid

anställningens upphörande. Någon särskild bestämmelse om det behövs

inte eftersom det följer av den allmänna gallringsregeln (jfr avsnitt 10.8).

Även om gallringsbestämmelser bör införas för att tillgodose

integritetsaspekterna är det viktigt att uppgifter bevaras i tillräcklig

omfattning för att tillgodose vårt historiska kulturarv och forskningens

behov. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bör därför

få föreskriva att uppgifter i stället får bevaras för historiska och

vetenskapliga ändamål. Något skäl att inte låta Säkerhetspolisen stå

under någon arkivmyndighets tillsyn finns inte längre. Den tidigare

nämnda övergångsbestämmelsen bör därför upphävas.

14 Ekonomiska konsekvenser

Det har sedan våren 1995 varit klart att person- och belastningsregistret

skall ersättas av ett belastningsregister och ett misstankeregister.

Rikspolisstyrelsen har haft i uppdrag att genomföra uppbyggnaden av

den registerstruktur som angavs i riktlinjepropositionen. Arbetet med att

bygga upp dessa register är nu i sitt slutskede. Den totala kostnaden för

den nya registerstrukturen beräknas uppgå till 84 miljoner kronor,

fördelat på de år arbetet pågått. Arbetet har hittills bedrivits inom

polisens ordinarie budget.

Även för domstolar och åklagarmyndigheter som skall anpassa sina

befintliga datasystem till belastningsregistret kan kostnader inledningsvis

förutses. Det nya systemet är dock tänkt att ersätta rutiner som för

närvarande sker manuellt.

Uppbyggnaden av DNA-register och kriminalunderrättelseregister

kommer inledningsvis att vara förenat med kostnader. Dessa måste dock

ställas i relation till den nytta dessa register torde innebära för polisens

arbete.

De ändrade sekretessreglerna kan inledningsvis antas medföra ökade

kostnader för Säkerhetspolisen med anledning av att en ökning av

förfrågningar om att få ut uppgifter ur registret kan förutses.

Polisen anslag har i budgetpropositionen för 1998 höjts med 157

miljoner kronor. Polisen har vidare tilldelats ett engångsbelopp på 391

miljoner kronor fördelat på 273 miljoner kronor år 1998 och 118

miljoner kronor år 1999. De engångsvisa medlen skall bl.a. användas för

att påskynda de IT-projekt som är avgörande för det internationella

samarbetet.

Vid en sammantagen bedömning anser regeringen att kostnaderna för

den nya registerstrukturen som föreslås i detta lagstiftningsärende bör

kunna rymmas inom berörda myndigheters anslag. I den mån den nya

registerstrukturen innebär omfördelning av kostnader mellan de

involverade myndigheterna kan det dock bli aktuellt att omfördela

resurser myndigheterna emellan.

15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

Polisdatalagen skall bygga på den kommande personuppgiftslagen, som

skall träda i kraft den 24 oktober 1998. Av övergångsbestämmelserna till

i personuppgiftslagen följer att sådan behandling av personuppgifter som

vid i kraftträdandet pågår med Datainspektionens tillstånd får pågå längst

till och med den 1 oktober 2001. Även nya personuppgifter bör kunna

behandlas för ett ändamål om ändamålet påbörjats vid i kraftträdandet

(jfr prop 1997/98:44 s. 109). Det innebär att den lagstiftning som nu

föreslås i och för sig inte behöver träda i kraft förrän den 1 oktober 2001.

Enligt regeringens bedömning är det dock lämpligt att låta de lagar vi nu

föreslår träda i kraft i så nära anslutning till den nya personuppgiftslagen

som möjligt. Det är också angeläget att polisen får tillgång till de nya

kriminalunderrättelseregistren och DNA-registren inom en snar framtid.

Den tekniska uppbyggnaden av de nya belastnings- och

misstankeregistren bör vara avslutad vid årsskiftet 1998/99. Regeringen

anser därför att utgångspunkten bör vara att de lagar vi nu föreslår bör

träda i kraft senast den 1 januari 1999, men om möjligt redan den 24

oktober 1998. Eftersom det i dagsläget inte går att med säkerhet

garantera att den tekniska uppbyggnaden av belastnings- och

misstankeregistren är färdig för att systemen skall kunna tas i drift vid

exakt denna tidpunkt bör det dock överlåtas till regeringen att sätta de

föreslagna lagarna i kraft.

Utgångspunkten för i kraftträdandet bör vara att registreringen av nya

uppgifter i belastnings- respektive misstankeregistret bör ske från en

bestämd tidpunkt. Den nya polisdatalagen bör sättas i kraft samtidigt som

lagen om belastningsregister. Det torde däremot inte vara något som

hindrar att lagen om misstankeregister sätts i kraft vid en tidigare

tidpunkt. Person- och belastningsregistret måste finnas kvar för lagring

av äldre uppgifter fram till dess att samtliga uppgifter är gallrade eller

överflyttade till belastningsregistret. De nya reglerna om utlämnande av

uppgifter bör dock gälla även för uppgifter i person- och belastnings-

registret.

Enligt övergångsbestämmelserna till personuppgiftslagen skall ifråga

om behandling av personuppgifter som utförs för ett visst ändamål som

påbörjats före ikraftträdandet t.o.m den 30 september 2001 datalagen

(1973:289) tillämpas i stället för personuppgiftslagen. Detta bör gälla

även för polisens del. Det innebär att de register som för närvarande förs

med Datainspektionens tillstånd får föras t.o.m. den 30 september 2001.

Polisdatalagens regler om utlämnande av uppgifter bör dock gälla även

för dessa register.

Den föreslagna ändringen i 5 kap. 5 § sekretesslagen, som gäller

uppgifter som hänför sig till vapenregister, bör träda i kraft den 1 juli

1998. Avsikten är att Rikspolisstyrelsen då skall ta över uppgiften att

avisera polismyndigheterna om adressändringar m.m. beträffande

personer som finns upptagna i vapenregister. Sekretess bör dock fortsätta

att gälla i verksamhet som avser folkbokföring för uppgifter som hänför

sig till vapenregister och som inkommit före ikraftträdandet. Detta gäller

bl.a. arkiverade uppgifter. Vad nu sagts bör regleras i en övergångs-

bestämmelse. Övriga ändringar i sekretesslagen bör träda i kraft

samtidigt som de nya lagar som föreslås.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till lag om belastningsregister

1 §

Bestämmelsen innebär en skyldighet för Rikspolisstyrelsen att med hjälp

av automatiserad behandling föra ett belastningsregister. Uppgifter i

registret kommer i stor utsträckning att föras in direkt av domstolar eller

åklagarmyndigheter. Rikspolisstyrelsen skall ändå vara personuppgifts-

ansvarig för registret. Skälen till det framgår av avsnitt 8.5.

Av 36 § polisdatalagen framgår att det inte får föras något annat

rikstäckande register över brottmålsdomar.

2 §

Paragrafen beskriver ändamålet med registret. Paragrafen har berörts i

avsnitt 8.1. Någon motsvarighet finns inte i de gällande kriminal- och

polisregisterförfattningarna.

Paragrafen slår fast att registret skall föras för att ge information om

sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos polis, tull,

åklagare och domstolar för brottsutredningar, åtal och val av påföljd.

I punkt 4 anges vidare att registret skall ha till ändamål att förse

polismyndigheter och andra myndigheter med de uppgifter de behöver

vid lämplighetsprövning, tillståndsprövning och annan prövning som

anges i författning. Som exempel på lämplighetsprövning kan nämnas

kriminalvårdsmyndigheternas prövning enligt lagen (1974:203) om

kriminalvård i anstalt, länsstyrelsens prövning enligt körkortslag-

stiftningen, socialnämndens prövning i vårdnadsärenden och Alkohol-

myndighetens prövning enligt alkohollagen (1994:1738). Som exempel

på tillståndsprövning kan nämnas polismyndighetens tillstånd i

passärenden och vapenärenden. Med annan prövning avses t.ex.

regeringens prövning i ärenden om nåd i brottmål eller utlämning på

grund av brott.

Av andra stycket framgår att registret också får användas för att till

enskild lämna ut uppgift som är av särskild betydelse för dennes

verksamhet. Det kan t.ex. gälla larminstallationsföretag eller enskilda

arbetsgivare inom vårdsektorn

Även om det inte framgår av ändamålsbestämmelsen får uppgifter i

registret användas för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål

Behandling av uppgifter för sådana ändamål kan inte anses strida mot det

egentliga ändamålet med registret och behöver därför inte anges särskilt

(jfr 9 § andra stycket förslaget till personuppgiftslag, prop. 1997/98:44).

3 §

Paragrafen anger vilka personuppgifter registret skall innehålla om den

som ålagts påföljd för brott i Sverige.

Av punkt 1 framgår att registret skall innehålla uppgifter om den som

genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot

har ålagts påföljd för brott. Härav följer att den som dömts till fängelse,

villkorlig dom, skyddstillsyn, böter eller penningböter skall registreras.

Även den som har överlämnats till särskild vård enligt 31 kap.

brottsbalken eller dömts till den i prop. 1997/98:96 föreslagna nya

påföljden sluten ungdomsvård skall registreras enligt punkt 1.

Registreringen innebär en viss utvidgning i förhållande till såväl

nuvarande lagstiftning som utredningens förslag. Detta behandlas i

avsnitt 8.2.

Punkt 2, som gäller den som har dömts till förvandlingsstraff för böter,

motsvarar 2 § 3 lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister och 2 § 3

polisregisterkungörelsen (1969:38).

Punkt 3 gäller fall där någon med stöd av 30 kap 6 § brottsbalken har

förklarats fri från påföljd. Bestämmelsen motsvarar 2 § 2 polisregister-

kungörelsen.

Punkt 4 avser den som på grund av åklagarens beslut inte har åtalats

för brott. Till skillnad från vad som gäller för närvarande (2 § 4

polisregisterkungörelsen) skall registret innehålla uppgifter om alla

beslut om åtalsunderlåtelser. Bestämmelsen motiveras i avsnitt 8.2.2.

Punkt 5 behandlar registrering av den som skall utlämnas till annan stat

och motsvarar 2 § 6 polisregisterkungörelsen.

Punkt 6 gäller den som har meddelats besöksförbud enligt lagen om

besöksförbud. Bestämmelsen motsvarar 2 § 7 polisregisterkungörelsen.

I paragrafen har inte tagits in någon motsvarighet till 5 § andra och

tredje styckena i polisregisterkungörelsen som innebär att vissa uppgifter

om den som har tagits in på kriminalvårdsanstalt eller sjukvårdsinrättning

skall antecknas. Skälen till detta återfinns i avsnitt 10.9.2.

4 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.2.3, innebär att uppgifter om

personer som har dömts i utlandet i vissa fall skall föras in i

belastningsregistret. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 6 § första

stycket kriminalregisterlagen och 7 § polisregisterkungörelsen. En nyhet

är att uppgifter som kommer från Europol skall få registreras under de

förutsättningar som anges i paragrafen.

5 §

Paragrafen, som innehåller ett bemyndigande till regeringen att utfärda

föreskrifter om registrets innehåll, motiveras i avsnitt 8.2.4.

6 §

Paragrafen, som kommenteras närmare i avsnitt 8.3.1, innehåller

bestämmelser om vilka myndigheter som skall ha rätt att få uppgifter från

registret. Paragrafen skiljer sig från nuvarande regler i polis- och

kriminalregisterlagarna på så sätt att den endast innehåller bestämmelser

om utlämnande av uppgifter till de myndigheter för vilkas räkning

registret främst förs. Övriga myndigheters rätt till utdrag kommer att

regleras i förordning.

Andra stycket innehåller ett bemyndigande till regeringen att

föreskriva att en myndighet får ha direktåtkomst till registret. Denna

fråga behandlas i avsnitt 8.3.6.

7 §

Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i gällande rätt, motiveras i

avsnitt 8.3.1. Genom paragrafen, som har utformats i enlighet med

Lagrådets förslag, införs en behovs- och proportionalitetsprincip. Den

innebär att en myndighet som har rätt till uppgifter ur registret i varje

enskilt fall skall pröva behovet av information i förhållande till den

olägenhet det innebär för den registrerade att uppgiften lämnas ut. Även

om en myndighet i och för sig har rätt till uppgifter i ett ärende av visst

slag, bör uppgifter inte begäras om ärendet kan avgöras utan att

myndigheten har kännedom om vad som finns antecknat registret. En

myndighet som har rätt till uppgifter ur registret skall alltid pröva om

behovet av information kan tillgodoses på något annat, mindre

ingripande sätt. Först om myndigheten finner att det inte finns ett

tillräckligt bra alternativ får uppgifter ur registret begäras.

8 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.3.5 innehåller bestämmelser om

utlämnande av uppgifter för att framställa rättsstatistik. Bestämmelsen

motsvarar i stort sett 12 § första stycket kriminalregisterlagen och 9 §

första stycket polisregisterlagen.

Någon motsvarighet till det nuvarande förbudet att lämna ut namnen på

den som registreras har inte tagits med. Identitetsuppgifter av något slag

behöver lämnas till statistikmyndigheten eftersom rättsstatistiken bl.a.

omfattar uppgifter om återfall i brott. Att endast de uppgifter som är

nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall lämnas innebär dock

att uppgifter om namn och personnummer bara får lämnas om det är

nödvändigt.

9 §

Paragrafen, som innehåller bestämmelser om utlämnande av uppgifter till

den registrerade, behandlas i avsnitt 8.3.2. Bestämmelsen innebär att den

enskilde alltid skall ha rätt att få ut de uppgifter som finns registrerade

om honom eller henne. Enligt gällande rätt har den enskilde en

ovillkorlig rätt att få utdrag om sig själv enligt 9 § kriminalregisterlagen.

Den enskildes rätt till utdrag ur polisregistret är däremot mer begränsad.

Enligt 3 § första stycket 3 polisregisterlagen får utdrag meddelas till

enskild endast under förutsättning att han behöver utdraget för att ta till

vara sin rätt i främmande stat, få tillstånd till inresa, bosätta sig eller

arbeta i främmande stat, pröva frågan om anställning som avser vård eller

som är av betydelse för rikets säkerhet eller för förebyggandet och

beivrandet av brott och regeringen i förordning medgivit att utdrag eller

upplysning får lämnas för ändamålet eller, i annat fall, om den enskilde

styrker att hans rätt är beroende av upplysning ur registret och regeringen

medger att upplysningen lämnas. Ett sådant utdrag är begränsat till sitt

innehåll. I paragrafen anges att den enskilde även i fortsättningen skall ha

rätt att få ett begränsat utdrag i dessa situationer. Begränsningen skall ske

enligt föreskrifter som regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddelar. Det kan t.ex. vara frågan om att underlåta att ta

med åtalsunderlåtelser, uppgifter om ådömda penningböter eller

uppgifter om ådömda dagsböter beträffande vissa brott.

10 §

Paragrafen motsvarar 3 § 3 polisregisterlagen och har behandlats i avsnitt

8.3.3. Med stöd av bestämmelsen kan regeringen föreskriva att uppgifter

får lämnas ut till enskilda i de situationer som anges i bestämmelsen.

Sådana föreskrifter finns enligt gällande rätt så vitt avser

larminstallationsföretag, i fråga om den som söker sådan anställning i

företaget i vilken ingår befattning med larminstallationer och enskilda

arbetsgivare inom vårdsektorn, i fråga om den som söker anställning.

Andra stycket innebär att regeringen, liksom enligt gällande rätt, kan

medge att uppgifter om annan enskild kan lämnas ut till den som styrker

att hans eller hennes rätt är beroende av det.

11 §

Bestämmelsen motsvarar den ändring i 4 § polisregisterlagen som

gjordes med anledning av att Sverige godkände Europolkonventionen

(prop. 1996/97:164, bet. 1997/98: JuU02, rskr. 1997/98:22).

Bestämmelsen gör det möjligt att utan begäran lämna ut uppgifter till en

utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation om utlämnandet

följer av en internationell överenskommelse som Sverige efter riksdagens

godkännande har tillträtt.

Med stöd av bestämmelsen kan uppgifter också lämnas enligt den i

Strasbourg den 20 april 1959 dagtecknade Europeiska konventionen om

inbördes rättshjälp i brottmål (SÖ 1968:15, SÖ 1977:88 och 1992:4). Att

uppgifter enligt denna konvention skall lämnas till utländska

myndigheter om medborgare i konventionsländerna som dömts här i riket

följer för närvarande av 13 § kriminalregisterlagen och ett kungligt brev

av den 19 april 1968 (Ju 2251/67).

12 §

Första stycket i paragrafen motsvarar i huvudsak 9 § kriminal-

registerkungörelsen och innebär en skyldighet att lämna ut uppgifter till

domstol eller polis- eller åklagarmyndighet i Danmark, Finland, Island

eller Norge om det begärs för utredning i brottmål.

Andra stycket motsvarar i huvudsak 13 § fjärde stycket kriminal-

registerlagen och 4 § första stycket polisregisterlagen. Enligt de gällande

reglerna får uppgifter lämnas ut för utredning i brottmål eller

utlänningsärende . Uppgifter skall alltjämt kunna få lämnas ut om det

behövs i ett utlänningsärende. Begreppet utredning i brottmål har ersatts.

Den nya lydelsen innebär att uppgifter får lämnas ut om det behövs för

att den utländska myndigheten eller organisationen skall förebygga,

upptäcka, utreda eller beivra brott . Det innebär att uppgifter som har

betydelse för underrättelseverksamhet också får lämnas ut.

13 §

Punkt 1 motsvarar 4 § första stycket sista meningen polisregisterlagen.

Punkt 2 motsvarar 13 § första stycket kriminalregisterlagen och 4 § andra

stycket polisregisterlagen.

För närvarande lämnas inte underrättelse om bötesdomar ut i de

situationer som avses i 12 § första stycket och punkt 2 i förevarande

paragraf. Böter ingår nämligen inte i kriminalregistret. Böter skall dock

registreras i belastningsregistret. Regeringen ges därför möjlighet att

föreskriva att underrättelseskyldigheten får begränsas. Eftersom

belastningsregistret kommer att innehålla fler uppgifter än polis- och

kriminalregistren gör för närvarande bör rätten för regeringen att

begränsa vilka uppgifter som skall lämnas ut gälla generellt.

14 §

Bestämmelsen motsvarar 13 § andra och tredje styckena

kriminalregisterlagen men har förenklats.

15 §

Av paragrafen framgår att det som regel bör vara Rikspolisstyrelsen som

prövar frågor om att lämna ut uppgifter ur registret. I vissa fall bör det

dock vara möjligt att låta en lokal polismyndighet lämna ut uppgifter.

Utlämnande av uppgifter till myndigheter inom riket bör t.ex. efter

bemyndigande av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer

 kunna få meddelas av en polismyndighet.

16 §

Paragrafen, som motiveras i avsnitt 8.4, innehåller regler om när

uppgifter skall gallras med anledning av att en dom eller ett beslut har

ändrats på så sätt att förutsättningar för registrering inte längre föreligger.

Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 7 § 1 och 2 kriminalregisterlagen

och 14 § 2 4 polisregisterkungörelsen.

Av sjunde punkten följer att uppgifter alltid skall gallras när den

registrerade har avlidit. En motsvarande bestämmelse finns i 7 § 3

kriminalregisterlagen.

Paragrafen saknar motsvarighet till reglerna i 7 § 4

kriminalregisterlagen och 14 § 6 polisregisterkungörelsen om att en

uppgift skall utgå när den registrerade har fyllt 80 år. Denna regel kan

inte längre anses ha någon större betydelse med hänsyn till att uppgifter

enligt den föreslagna 18 § som regel alltid skall gallras när tjugo år

förflutit från domen eller beslutet

Gallring innebär att uppgifterna skall förstöras. Det tidigare förfarandet

med avställning av gamla uppgifter skall inte längre tillämpas. Uppgifter

i belastningsregistret som har blivit så gamla att de skall gallras skall inte

bevaras för forskningsändamål. För sådant ändamål får istället de

statistikregister som förs hos Brottsförebygggande rådet användas.

17 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 8.4. Den innehåller regler om att uppgifter

skall gallras då en viss längre tid förflutit. I princip motsvarar

bestämmelsen de nuvarande reglerna om så kallad rehabilitering i

kriminal- och polisregisterförfattningarna.

Punkt 1 innebär att uppgift om fängelse eller förvandlingsstraff för

böter, med vissa nedan angivna undantag, skall gallras tio år efter

frigivningen. Bestämmelsen motsvarar 10 § första stycket 2

kriminalregisterlagen och 7 § 3 polisregisterlagen med den skillnaden att

bestämmelsen också omfattar fängelse som har ådömts i kombination

med skyddstillsyn. För närvarande gäller att en anteckning om en sådan

påföljd inte skall tas med i registerutdrag sedan tio år förflutit från

domen.

Punkt 2 är ny och innebär att en uppgift om fängelsestraff som skall

anses helt verkställt genom tidigare frihetsberövanden skall gallras tio år

från domen. Har en person genom nåd befriats från fängelsestraff skall

uppgiften enligt punkt två gallras tio år från beslutet om nåd.

Punkt 3 är också ny och behandlar situationer då fängelsestraff har

preskriberats enligt 35 kap. 8 eller 9 § brottsbalken och då

förvandlingsstraff för böter har fallit bort enligt de särskilda reglerna i

bötesverkställighetslagen. Såvitt gäller förvandlingsstraff är det fråga om

två delvis olika fall, nämligen dels då betalning sker efter det att böterna

har förvandlats till fängelse (18 § bötesverkställighetslagen. 1979:189),

dels då förvandlingsstraffet inte har börjat verkställas inom tre år från det

att beslutet vann laga kraft (21 § samma lag).

Punkt 4, som innebär att uppgift om skyddstillsyn eller villkorlig dom

skall gallras sedan tio år förflutit från domen eller beslutet, motsvarar

10 § första stycket 1 kriminalregisterlagen och 7 § 2 polisregisterlagen

med den skillnaden att fängelse i kombination med skyddstillsyn skall

jämställas med andra fängelsestraff.

Punkt 5 innebär att uppgifterna om den som dömts till den nya

påföljden sluten ungdomsvård som föreslås i proposition 1997/98:96

skall gallras tio år från det att påföljden helt verkställts.

Punkt 6 motsvarar 10 § första stycket 1 kriminalregisterlagen och 7 § 2

polisregisterlagen och innebär att uppgift om överlämnande till vård

inom socialtjänsten eller missbruksvård skall gallras tio år efter domen

eller beslutet.

Punkt 7 innehåller bestämmelser om gallring av uppgifter om

överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Till skillnad från vad som gäller

sådan vård som avses i punkt 6 skall gallringsfristen för dessa uppgifter

inte räknas från domsdagen utan från utskrivningsdagen.

Punkt 8 innebär att uppgift om böter skall gallras sedan fem år förflutit

från dom, beslut eller godkännande av strafföreläggande eller

föreläggande av ordningsbot. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 7 § 1

polisregisterlagen och 92 § körkortsförordningen (1977:722).

Punkt 9 gäller fall då någon har förklarats fri från påföljd. En sådan

uppgift skall, i likhet med vad som gäller enligt 7 § 2 polisregisterlagen,

gallras sedan tio år förflutit från dom eller beslut.

Punkt 10 behandlar uppgifter om åtalsunderlåtelse eller åklagares

beslut att efter särskild åtalsprövning inte åtala brott. Sådana uppgifter

skall gallras sedan tio år förflutit från beslutet.

Punkt 11 är ny och innebär att uppgift om beslut om besöksförbud

skall gallras tio år efter beslutet.

Punkt 12 innebär att uppgifter om utlämning av brott skall gallras tio år

efter beslutet.

18 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om undantag från reglerna om

gallring. Motsvarande bestämmelser finns i 10 § andra stycket

kriminalregisterlagen och 7 § tredje stycket polisregisterlagen.

I paragrafen finns också regler om en yttersta tidsfrist.

Av tredje stycket framgår att gallring som huvudregel även skall avse

de uppgifter som tillförts registret enligt 5 §. Regeringen får dock

meddela föreskrifter om undantag från denna huvudregel. Det kan t.ex.

finnas skäl att låta uppgifter om utvisning på grund av brott stå kvar i

registret så länge förbudet fortfarande gäller.

19 §

Paragrafen handlar om tystnadsplikt och motsvaras av 10 §

polisregisterlagen. I det allmännas verksamhet gäller i stället

sekretesslagen. I första hand är det bestämmelsen i 7 kap. 17 §

sekretesslagen (1980:100) som blir aktuell. Av 12 kap. 2 § sekretesslagen

följer att sekretessen inte gäller i domstolarnas rättskipande och

rättsvårdande verksamhet.

20 §

Paragrafen behandlar rättelse och skadestånd och hänvisar till

personuppgiftlagens bestämmelser. Bestämmelser om rättelse finns i 28 §

förslaget till personuppgiftslag och bestämmelser om skadestånd i 48 §

(se prop. 1997/98:44).

Det förtjänar att framhållas att en uppgift om att en person har dömts

för brott inte kan anses felaktig i paragrafens mening om den dömde efter

överklagande frikänns. Visserligen innebär en frikännande överrättsdom

att uppgifter om den fällande underrättsdomen skall gallras. Det medför

däremot inte skyldighet för Rikspolisstyrelsen att lämna underrättelse om

en frikännande dom till den som tidigare har fått del av uppgifter om en

fällande dom. Det får däremot anses ankomma på de myndigheter som

får del av utdrag ur registret att, innan de lägger uppgifterna i ett utdrag

till grund för lämplighetsprövning eller liknande, kontrollera om en enligt

utdraget ännu inte lagakraftvunnen dom har ändrats.

Övergångsbestämmelser

Utgångspunkten för övergångsbestämmelserna är, som framgår av

avsnitt 15, att de äldre registren behålls under ett övergångsskede. De

uppgifter som vid ikraftträdandet finns i person- och belastningsregistret

samt i körkortsregistrets belastningsdel kommer succesivt att föras över

till belastningsregistret. Det innebär att det under en övergångstid

kommer att lämnas olika utdrag, dels från person- och belastnings-

registret eller körkortsregistrets belastningsdel, dels från belastnings-

registret och misstankeregistret. Den tidigare registerlagstiftningen skall

dock upphävas vid ikraftträdandet. Den reglering som under

övergångsskedet är nödvändig för de äldre registren görs i stället i

övergångsbestämmelserna till den nya lagen.

Av punkt 2 framgår således att uppgifterna i person- och

belastningsregistret kommer att stå kvar i högst tjugo år. En motsvarande

bestämmelse kommer att tas in i övergångsbestämmelserna till den

ändring i körkortsförordningen som erfordras med anledningen av att

uppgifter om brott i körkortsregistrets belastningsdel samordnas med

belastningsregistret. Äldre bestämmelser om gallring skall fortfarande

gälla för dessa uppgifter. Sådana bestämmelser finns i 7 och 10 §§ lagen

om allmänt kriminalregister samt i polisregisterkungörelsen.

Av punkt 3 framgår att den nya lagens bestämmelser om utlämnande

av uppgifter, sekretess, rättelse och skadestånd skall gälla även för de

äldre registren.

16.2 Förslaget till lag om misstankeregister

1 §

I paragrafen anges att Rikspolisstyrelsen med hjälp av automatiserad

behandling skall föra ett register med uppgifter om personer som är

skäligen misstänkta för brott.

Begreppet skälig misstanke är avsett att ha samma innebörd som i

rättegångsbalken. Det innebär att det skall finnas konkreta

omständigheter av viss styrka som pekar på att den misstänkte har begått

brottet (se bl.a. JO 1986/87 s 83). Bedömningen får således inte utgå från

exempelvis antaganden grundade på kännedom om en persons kriminella

förflutna. Det måste finnas objektiva grunder till stöd för misstanken.

Däremot krävs det inte att det har fastslagits att den gärning som har

begåtts utgör ett brott. Det räcker i och för sig att det finns anledning anta

att ett brott har begåtts, vilket är tillräckligt för att förundersökning skall

få inledas. En person kan således vara skäligen misstänkt innan man har

fått full klarhet i om de objektiva brottsrekvisiten verkligen är uppfyllda.

Rikspolisstyrelsen skall var personuppgiftsansvarig för registret.

2 §

Paragrafen som beskriver ändamålet med registret behandlas i avsnitt

9.1.

3 §

Paragrafen, som motiverats i avsnitt 9.2, reglerar vilka personen som

skall registreras i misstankeregistret. Det grundläggande kravet är att det

är fråga om en person som är skäligen misstänkt för brott och som har

fyllt 15 år. Då det gäller brott begångna i Sverige skall i huvudsak samma

personer registreras som enligt personbladsrutinen för närvarande

antecknas i person- och bealstningsregistret.

 Paragrafen innehåller vidare ett bemyndigande till regeringen, eller

den myndighet regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter om att

registreringen skall begränsas. För närvarande görs i Rikspolisstyrelsens

föreskrifter om personblad undantag för de mer bagatellartade brott som

inte bör registreras.

4 §

Paragrafen innehåller ett bemyndigande till regeringen att utfärda

föreskrifter om vilka uppgifter som skall tillföras registret beträffande

den som skall registreras. Sådana uppgifter kan t.ex. vara

identifieringsuppgifter, de brott misstanken avser, beslut om anhållande

häktning eller intagning i anstalt.

5 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3, innehåller allmänna

bestämmelser om vilka myndigheter som utan särskild sekretessprövning

skall ha rätt att få ut uppgifter ur registret. Bestämmelserna om

utlämnande skall ses mot bakgrund av de ändrade reglerna om sekretess

för uppgifter i polisregister (se avsnitt 6.1).

6 §

Paragrafen, som motsvarar 7 § lagen om belastningsregiser, ger uttryck

för att behovs- och proportionalitetsprinciperna skall tillämpas då

uppgifter begärs ur registret.

7 §

Paragrafen motsvarar 8 § lagen om belastningsregister.

8 §

Paragrafen motsvarar 10 § lagen om belastningsregister och reglerar

enskilds möjlighet att, oavsett sekretess, få ut uppgifter ur registret om en

annan enskild.

Lagrådsremissen innehöll dessutom en paragraf som angav att det av

14 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess till skydd för

enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv. Lagrådet ansåg att

paragrafen var vilseledande såtillvida att den gav intryck av att den

enskilde alltid har rätt att ta del av uppgifterna i fråga. För

misstankeregistret kommer emellertid även förundersökningssekretessen

enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen att gälla. Denna sekretess gäller också i

förhållande till den som är registrerad i misstankeregistret. På Lagrådets

förslag har därför paragrafen utgått.

9 §

Paragrafen motsvarar 11 § lagen om belastningsregister.

10 §

Paragrafen motsvarar 12 § andra stycket lagen om belastningsregister.

Dessutom görs en hänvisning till 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen.

11 §

Paragrafen motsvarar 13 § lagen om belastningsregister.

12 §

Paragrafen motsvarar 15 § lagen om belastningsregister. Av paragrafen

framgår att det som regel bör ankomma på Rikspolisstyrelsen att pröva

frågor om utlämnande. I vissa fall bör det dock - efter bemyndigande från

regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer - vara möjligt att

låta en polismyndighet lämna ut uppgifter.

13 §

Paragrafen innehåller regler om gallring. Gallring innebär att uppgifterna

skall förstöras. Uppgifterna i misstankeregistret skall inte bevaras för

forskningsändamål. För sådant ändamål får i stället de statistikregister

som förs hos Brottsförebyggande rådet användas (se avsnitt 8.3.5)

Första punkten innebär att uppgifter skall gallras när en

förundersökning har avslutats utan att åtal har väckts med anledning av

misstanken. I 11 § polisdatalagen finns bestämmelser om att uppgifter

om kvarstående misstankar i vissa fall får behandlas automatiserat trots

att förundersökningen lagts ned.

Tredje punkten innebär en viss dubbelregistrering. En person kommer

nämligen i vissa fall att finnas registrerad i såväl misstankeregistret som

belastningsregistret från det datum domen eller beslutet meddelades till

dess den vunnit laga kraft . Detta behandlas i avsnitt 8.4.

14 §

Paragrafen motsvarar 19 § lagen om belastningsregister.

15 §

Paragrafen motsvarar 20 § lagen om belastningsuppgifter.

16.3 Förslaget till polisdatalag

Lagen innehåller dels bestämmelser som allmänt gäller behandling av

personuppgifter i polisens verksamhet, dels bestämmelser som endast

gäller automatiserad behandling. På inrådan av Lagrådet har lagen

disponerats om i förhållande till lagrådsremissen så att bestämmelserna

om automatiserad behandling förts samman och placerats efter de

allmänna bestämmelserna i lagen.

1 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 10.1.3, anger lagens

tillämpningsområde. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § i

lagrådsremissen. 1 § i lagrådsremissen innehöll bl.a. en erinran om att

personuppgiftslagens bestämmelser skall tillämpas om inte avvikande

bestämmelser meddelas i polisdatalagen, lagen om misstankeregister

eller lagen om belastningsregister. Detta följer i och för sig, som

Lagrådet påpekat, redan av den föreslagna personuppgiftslagen. En

sådan bestämmelsen är således inte nödvändig för att reglera förhållandet

mellan förevarande lag och personuppgiftslagen. Lagrådet anser att

hänvisningen dessutom blir något missvisande eftersom polisdatalagen

omfattar all behandling av personuppgifter och inte, på motsvarande sätt

som personuppgiftslagen, är begränsad till viss manuell behandling av

personuppgifter. Lagrådet föreslår därför att bestämmelsen skall utgå.

Regeringen är dock av uppfattningen att en hänvisning till

personuppgiftslagens bestämmelser ändå har ett visst värde ur

pedagogisk synpunkt. I förevarande paragraf har därför tagits in en

erinran om att lagen gäller utöver personuppgiftslagen (1998:000) vid

behandling av personuppgifter i viss uppräknad verksamhet hos polisen.

Det är den egentliga polisverksamheten som avses. Handläggningen av

polismyndighetsärenden omfattas således inte av lagen och inte heller

polisens hjälpande verksamhet eller den interna administrationen. För

dessa delar av polisens verksamhet gäller dock personuppgiftslagen.

I andra stycket anges att lagen också gäller behandling av vissa andra

uppgifter än personuppgifter. Det som avses är s.k. spårregister, dvs.

DNA-register som skall innehålla sådana resultat av DNA-analyser som

inte kan knytas till en viss identifierbar person.

2 §

Av bestämmelsen framgår att vissa bestämmelser i lagen endast gäller

vid automatiserad behandling av personuppgifter. I övrigt gäller lagen

även manuell behandling.

3 §

I paragrafen definieras vissa begrepp som används i lagen. Definitionen

av underrättelseverksamhet, allvarlig brottslig verksamhet och särskild

undersökning motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt 4 § lagen

(1997:1058) om register i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet.

Definitionen av underrättelseverksamhet avgränsar inom vilken

polisverksamhet automatiserad behandling av uppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet och i kriminalunderrättelseregister får

förekomma. Underrättelseverksamheten är, till skillnad från en

förundersökning, inriktad på informationsbearbetning i ett stadium där

förutsättningarna för inledande av en förundersökning ännu inte har

uppfyllts eftersom någon misstanke om ett konkret brott ännu inte har

uppstått. Arbetet med att klarlägga om brottslig verksamhet utövats eller

kan komma att utövas får i detta sammanhang anses utgöra

underrättelseverksamhet. Undersökningar som syftar till att utröna om

brott har begåtts kan i och för sig förekomma också inom ramen för en

förundersökning. Förundersökning skall inledas om det finns anledning

anta att ett konkret brott har begåtts.

Underrättelseverksamhet bedrivs även av Säkerhetspolisen. Med

kriminalunderrättelseverksamhet avses sådan underrättelseverksamhet

som inte bedrivs av Säkerhetspolisen. Bestämmelserna om behandling av

personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet och om kriminal-

underrättelseregister skall följaktligen inte gälla för Säkerhetspolisen.

Paragrafen innehåller vidare en bestämmelse om att de begrepp som

används har samma betydelse som i personuppgiftslagen. Bestämmelsen

var i lagrådsremissen intagen i 1 §. På Lagrådets inrådan har den flyttats

till förevarande paragraf. En definition av de begrepp som förekommer

finns i 3 § förslaget till personuppgiftslag (prop. 1997/98:44).

4 §

Av paragrafen framgår att Rikspolisstyrelsen skall vara

personuppgiftsansvarig för behandling av uppgifter i DNA-registret,

spårregistret och fingeravtrycks- och signalementsregistren.

5 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 10.2, innebär ett undantag från det i

personuppgiftslagen intagna förbudet mot behandling av vissa känsliga

personuppgifter.

Av bestämmelsen framgår att uppgifter om en person aldrig får

behandlas enbart på den grunden att personen t.ex. har en viss sexuell

läggning. Om uppgifter om en person behandlas av andra skäl får särskilt

känsliga uppgifter om personen i fråga i viss mån också behandlas. Det

krävs dock att det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till

behandlingens ändamål. I samband med en förundersökning får t.ex.

uppgifter om den misstänktes ras eller etniska ursprung behandlas endast

om det är av avgörande betydelse för spaningen. Under utredning om ett

sexualbrott kan det t.ex. vara befogat att anteckna den misstänktes

sexuella läggning. Det kan också vara fallet i samband med en särskild

undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet rörande barnporno-

grafibrott.

6 §

Bestämmelsen medför att de uppgifter som behövs för rättsstatistiken får

lämnas ut utan sekretessprövning. Vilka uppgifter som behövs för

rättsstatistiken framgår av lagen (1995:606) och förordningen

(1995:1060) om vissa personregister för officiell statistik. Utöver

uppgifter ur belastningsregistret och misstankeregistret, vilka regleras

särskilt är det för närvarande bara uppgifter om anmälda brott som skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa den

rättsstatistiken.

7 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om att uppgifter i vissa fall får

lämnas till utländska myndigheter och organisationer utöver vad som

följer av 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100). I första

stycket anges att uppgifter får lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation om det följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Bestämmelsen motsvarar vad som sedan den 1 januari 1998 gäller enligt

4 § lagen (1965:94) om polisregister m.m. En motsvarande bestämmelse

finns i 9 § tredje stycket i lagen (1997:1058) om tullens register.

Bestämmelsen tar framför allt sikte på utlämnande av uppgifter till

Europol. Uppgifter får lämnas utan särskild begäran.

Andra stycket innehåller ett bemyndigande till regeringen att meddela

föreskrifter om att uppgifter på begäran också får lämnas till polis- och

åklagarmyndigheter i stater som är anslutna till Interpol samt till

organisationen som sådan. Föreskrifterna bör t.ex. kunna avse en viss typ

av uppgift eller uppgifter ur ett visst register.

8 §

Regeringen bemyndigas i denna paragraf att föreskriva att uppgifter får

lämnas ut även i andra fall än de som avses i de tidigare paragraferna.

Med stöd av bemyndigandet kan regeringen t.ex. meddela föreskrifter om

utlämnande av uppgifter ur den så kallade U-boken, vilken innehåller

upplysningar om avlägsnanden ur riket och beslut som har samband

därmed (jfr 5 § andra stycket polisregisterlagen och 22 §

polisregisterkungörelsen).

9 §

Paragrafen behandlar rättelse och skadestånd och hänvisar till

personuppgiftslagens bestämmelser. Bestämmelser om rättelse finns i

28 § personuppgiftslagen och bestämmelser om skadestånd i 48 §.

Bestämmelserna motiveras i avsnitt 10.7.

10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om automatiserad behandling av

uppgifter om kvarstående misstankar.

Bestämmelsen innebär att uppgift om att en person är misstänkt för ett

brott får ingå i en automatiserad behandling av personuppgifter även

sedan förundersökning mot personen i fråga har lagts ned, men bara

under förutsättning att förundersökningen har lagts ned på grund av

bristande bevisning. Om förundersökningen lagts ned t.ex. på den

grunden att den misstänkte är oskyldig eller att gärningen inte utgör brott

får således inte uppgifter om att personen i fråga alltjämt anses misstänkt

behandlas automatiserat.

För att automatiserad behandling av uppgifter skall vara tillåten krävs

det vidare att uppgifterna behövs för att förundersökning mot den

misstänkte personen skall kunna tas upp på nytt. Endast sådana uppgifter

som behövs för att detta ändamål skall kunna tillgodoses får behandlas.

Några bestämmelser om rätten att registrera kvarstående misstankar

finns inte i nuvarande registerlagstiftning. I allmänna spaningsregistret

förs dock för närvarande in uppgifter bl.a. om personer som anses

misstänkta trots att förundersökning har lagts ned. Registret förs med

tillstånd av Datainspektionen. Övergångsbestämmelserna till person-

uppgiftslagen innebär att sådana tillstånd skall gälla t.o.m. den 30

september 2001 på behandlingar som har påbörjats den dag då

personuppgiftslagen träder i kraft, nämligen den 24 oktober 1998.

11 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om automatiserad behandling av

uppgifter om kvarstående brottsmisstankar om åtal mot den misstänkte

har lagts ned eller om han eller hon genom lagakraftvunnen dom har

frikänts.

12 §

Av paragrafen framgår att bestämmelserna om automatiserad behandling

av kvarstående misstankar inte gäller för Säkerhetspolisen. Detta

kommenteras närmare i avsnitt 10.3.

13 §

Paragrafen motiveras i avsnitt 10.8. Av 9 § i) förslaget till

personuppgiftslag framgår att personuppgifter inte får bevaras när de inte

längre behövs för sitt ändamål. Personuppgiftslagen innehåller dock inga

bestämmelser om sådana uppgifter som inte längre får bevaras skall

gallras eller arkiveras. I paragrafen har tagits in en bestämmelse som

anger att gallring skall vara huvudregeln. Detta gäller dock inte uppgifter

som behandlas i en automatiserad förundersökning. Sådana uppgifter

skall arkiveras enligt arkivlagens (1990:782) bestämmelser på

motsvarande sätt som uppgifter i en manuellt förd förundersökning.

Paragrafen innehåller vidare ett bemyndigande till regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer att utfärda föreskrifter om att uppgifter

får bevaras för historiska och vetenskapliga ändamål.

14 §

Bestämmelsen gör det möjligt för polisen att i en särskild undersökning

inom kriminalunderrättelseverksamheten avseende allvarlig brottslighet

göra en automatiserad analys av personuppgifter. Av paragrafen, som

behandlas i avsnitt 11.7, framgår de förutsättningar som skall gälla för en

sådan behandling. Personuppgifter skall endast få behandlas

automatiserat i särskilda undersökningar. Det krävs vidare att

underrättelseverksamheten avser allvarlig brottslighet. Med detta avses,

enligt definitionen i 5 §, att det skall vara frågan om verksamhet som

innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i två år eller däröver.

Fängelse i 2 år skall alltså finnas i straffskalan. Gränsdragningen

behandlas i avsnitt 11.6.

Personuppgiftslagens bestämmelser om behandling av uppgifter (jfr

9 §) innebär att en automatiserad behandling av personuppgifter endast

får innehålla de personuppgifter som är nödvändiga för undersökningen.

Det krävs således alltid att personuppgifterna har anknytning till den

särskilda undersökningen. Någon annan begränsning finns emellertid

inte. Det innebär att även uppgifter om personer som inte är misstänkta,

t.ex. arbetskamrater, vittnen, familjemedlemmar och andra personer med

anknytning till undersökningen får behandlas. Sådana uppgifter måste

dock förses med upplysningen om att den ifrågavarande personen inte är

misstänkt.

I bestämmelsen har också tagits in en erinran om att särskilda

bestämmelser gäller för behandling av uppgifter i kriminal-

underrättelseregister.

15 §

Av paragrafen följer att ett beslut om att inleda automatiserad behandling

av personuppgifter skall innehålla uppgifter om ändamålet med

behandlingen och de villkor som behövs för att förebygga otillbörligt

intrång i den registrerades integritet. Det kan t.ex. röra sig om en

förteckning över vilka personer som arbetar med undersökningen och

som får ha tillgång till uppgifterna, hur information hämtas, hur arbetet

skall ske och avrapporteras m.m.

Av paragrafen framgår vidare att Rikspolisstyrelsen skall föra en

central förteckning över samtliga pågående undersökningar inom polisen.

Förteckningen avser att underlätta samordningen, tillsynen och

kontrollen över de uppgifter som behandlas genom att uppgifterna samlas

på ett ställe.

16 §

Paragrafen innehåller en gallringsbestämmelse. Med tanke på

uppgifternas integritetskänsliga innehåll får de inte behandlas längre än

absolut nödvändigt. Tiden begränsas därför till längst ett år. I

undantagsfall, när en särskild undersökning av någon anledning dragit ut

på tiden eller blivit så omfattande att tidsgränsen på ett år inte kan hållas,

får uppgifterna behandlas till dess undersökningen avslutas.

Av andra stycket framgår att regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får föreskriva att uppgifterna skall bevaras för

historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål.

17 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 11.8.1 anger ändamålet med

kriminalunderrättelseregister. I ett kriminalunderrättelseregister samlas

och systematiseras information om allvarlig brottslig verksamhet för att

ge underlag för att inleda en undersökning om viss misstänkt allvarlig

brottslig verksamhet eller för att tjäna som underlag för att vidta andra

åtgärder mot den förmodade brottsligheten. Kriminalunderrättelseregister

kan också användas för att samla och sprida strategiska uppgifter t.ex.

om smugglingsvägar, brottstrender och åtgärdsförslag. Sådana

strategiska uppgifter är ofta av allmän underrättelsekaraktär och inte

knutna till vissa personer.

18 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om vem som får föra

kriminalunderrättelseregister. Den myndighet som för registret är

personuppgiftsansvarig.

19 §

Bestämmelsen, som motiverats i avsnitt 11.8.2, anger förutsättningarna

för att i kriminalunderrättelseregister föra in uppgifter som kan hänföras

till en enskild person. Med sådana uppgifter avses uppgifter som direkt

eller indirekt kan hänföras till en identifierad eller med hjälp av

uppgifterna identifierad person. Uppgifter får registreras endast om de

ger anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet har förekommit

eller kan förväntas och att personen ifråga skäligen kan misstänkas för att

ha utövat eller komma att utöva denna. Vad som avses med allvarlig

brottslig verksamhet definieras i 4 § och behandlas i avsnitt 11.7.

Beviskravet för registreringen att personen skall vara skäligen misstänkt

har sin förebild i reglerna i 23 kap. rättegångsbalken om inledande av

förundersökning. För att inleda en förundersökning skall det finnas

anledning att anta att ett konkret brott har begåtts. När en person är

skäligen misstänkt för detta brott kan man med stöd av rättegångsbalkens

regler inleda en förundersökning mot personen. Olika tvångsmedel får då

användas. En skälig misstanke om att någon har utövat brottslig

verksamhet är däremot inte tillräcklig för att inleda förundersökning eller

vidta tvångsåtgärder mot en person. Det fortsatta underrättelse- och

spaningsarbetet syftar till att klargöra om det finns förutsättningar att

inleda förundersökning om ett konkret brott.

För registrering av uppgifter i kriminalunderrättelseregister räcker det

med att personen är skäligen misstänkt för att ha utövat något som kan

antas innefatta brott för vilket fängelse i två år eller mer kan följa eller att

personen kan komma att utöva sådan brottslighet. Syftet med

registreringen är således att få fram tillräckligt underlag för mer

djupgående undersökningar av underrättelsekaraktär. Om det finns skälig

misstanke om att en person har begått ett konkret brott skall däremot

förundersökning inledas och då får uppgifterna i stället registreras i

misstankeregistret.

20 §

Paragrafen innehåller den närmare regleringen av vilka personuppgifter

som får registreras. Bestämmelsen, som är avsedd att motsvara vad som

gäller för registrering i Europols informationsregister, kommenteras i

avsnitt 11.8.3.

21 §

Bestämmelsen innebär att den tid en personuppgift får stå kvar i

kriminalunderrättelseregistret begränsas till tre år efter det att den senaste

registreringen om personen infördes i registret. Om nya uppgifter av

sådan karaktär att de självständigt kan föranleda registrering förs in i

registret räknas treårstiden således från den tidpunkt då de nya

uppgifterna fördes in i registret.

Om en särskild undersökning rörande en registrerad person har inletts

får uppgifterna dock stå kvar till dess undersökningen har avslutats.

Av andra stycket framgår att regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer får föreskriva att uppgifterna skall bevaras för

historiska, statistiska och vetenskapliga ändamål.

22 §

Av paragrafen, som behandlas i avsnitt 12.3, följer att uppgifter om

resultat av DNA-analyser får behandlas automatiserat endast för ett visst

ändamål, nämligen för att underlätta identifiering av personer i samband

med utredning om brott. Rikspolisstyrelsen får behandla uppgifter om

DNA-analyser i DNA-register och spårregister. Sådana uppgifter får

också behandlas i automatiserade förundersökningar och särskilda

undersökningar.

DNA-registret är tänkt att användas på så sätt att DNA-profilen i ett

spår från en brottsplats jämförs med de DNA-profiler som finns i DNA-

registret, vilket kan ge besked om vem som har avsatt spåret. Ändamålet

med DNA-registret är således att underlätta identifiering av personer i

samband med utredning om brott.

 Spårregistret får innehålla resultat av DNA-analyser som har gjorts på

spår från ouppklarade brott. Dessa analysresultat kan jämföras med

resultat av DNA-analyser av nya spår från andra brottsplatser, varvid

samband mellan olika brott kan klarläggas och den misstänkte lättare

återfinnas. Uppgifter i spårregistret kan också jämföras med uppgifter i

DNA-registret och med uppgifter avseende misstänkta som inte finns

antecknade i DNA-registret. Ändamålet med spårregistret är följaktligen

också att underlätta identifiering av personer i samband med utredning

om brott.

Uppgifter om DNA-analyser får även behandlas i automatiserade

förundersökningar och särskilda undersökningar. För att utreda ett brott

kan det t.ex. vara nödvändigt att anteckna de misstänktas DNA-analys i

en automatiserad förundersökning.

23 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4.1 och anger vilka uppgifter som skall

få registreras i DNA-registret. Paragrafen innebär inte någon skyldighet

för polisen att registrera den dömde. Det finns således inget som hindrar

att underlåta registrering t.ex. av lindrigare fall av vissa brott och av

sådana brott som i och för sig omfattas av förevarande paragraf men som

av olika skäl inte bör leda till registrering. Sådana exempel kan vara

barnadråp, koppleri och grovt koppleri samt grova fall av de

allmänfarliga brotten otillbörligt verkande vid röstning, övergrepp i

rättssak, skyddande av brottsling och främjande av flykt.

24 §

Bestämmelsen innebär att registrering av ett analysresultat skall

begränsas till uppgifter som ger information om den registrerades

identitet. Det skall inte vara tillåtet att registrera analysresultat som kan

ge upplysning om den registrerades personliga egenskaper.

25 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4.1.2 och innehåller bestämmelser om

spårregistret. I det spårregister som skall inrättas får endast antecknas

uppgifter om resultat av DNA-analyser som har företagits under

utredning om ett brott och som inte kan hänföras till en viss person. Så

snart ett spår kan knytas till en viss person skall analysresultatet avseende

spåret gallras ur spårregistret. Spårregistret skall således inte innehålla

personuppgifter, men har av praktiska skäl ändå reglerats i

polisdatalagen.

Utöver uppgifter om resultat av DNA-analyser får spårregistret endast

innehålla upplysningar som utvisar i vilket ärende analysen har

företagits.

26 §

Paragrafen innehåller regler om användningen av spårregistret. Uppgifter

i spårregistret skall för det första få jämföras med analysresultat som inte

kan hänföras till en viss person, dvs. andra spåranalyser, i syfte att finna

samband mellan olika brott. Spårregistret skall också få jämföras med

uppgifter i DNA-registret. På det sättet kan man få veta om en person

som har registrerats i DNA-registret har avsatt något av de spår som har

registrerats i spårregistret och därigenom kan misstänkas för ett tidigare

ouppklarat brott. Slutligen skall spårregistret också få jämföras med

resultat från DNA-analyser av en person som är misstänkt för brott.

Jämförelsen skall få göras så snart analysen har företagits under en

förundersökning.

Det är endast i de ovan uppräknade fallen som jämförelser med

spårregistret skall få göras. Spårregistret skall således inte få användas

för jämförelser med analysresultat som avser målsägande eller andra

icke-misstänkta personer.

27 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 12.5, innehåller bestämmelser om

gallring. Som huvudregel gäller enligt 13 § att uppgifter skall gallras så

snart de inte längre behövs med hänsyn till registrets ändamål.

Bestämmelsen innebär att en uppgift i DNA-registret under alla

förhållanden skall gallras när uppgifterna om den registrerade gallras ur

belastningsregistret.

Uppgifter i spårregistret skall gallras senast trettio år efter

registreringen.

28 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 12.6.2 och innehåller särskilda bestäm-

melser om prover som härrör från målsägande och andra som inte

misstänks för brott. Ett prov som har tagits från en sådan person för

DNA-analyser i samband med utredning om brott skall inte få användas

för annat ändamål än det för vilket provet togs. Analysresultatet skall

t.ex. inte få jämföras med spårregistret (jfr 26 §). Ett sådant prov skall

inte heller få sparas efter det att målet slutligt har avgjorts.

29 §

Personuppgiftslagen innebär att polisen kan behandla uppgifter om

fingeravtryck, signalement och särskilda kännetecken i register.

Bestämmelserna i 29 och 30 §§ innefattar vissa inskränkningar i denna

rätt. Förevarande paragraf innehåller bestämmelser om behandling av

uppgifter om fingeravtryck, signalement och särskilda kännetecken för

att underlätta identifieringen av personer i samband med brott. Uppgifter

får för detta ändamål endast behandlas i register av Rikspolisstyrelsen.

Sådana uppgifter får dessutom behandlas i automatiserade

förundersökningar och särskilda undersökningar.

Inskränkningarna gäller emellertid bara för fingeravtrycks- och

signalementsregister som förs för att användas i brottsutredningar.

Bestämmelserna hindrar således inte att liknande register förs för att t.ex.

underlätta identifiering av försvunna personer eller av katastrofoffer.

Fingeravtrycks- och signalementsregister som förs för att underlätta

brottsutredningar får enligt paragrafen användas även för identifiering av

okända personer i andra sammanhang än brottsutredningar, t.ex. för

identifiering av okända avlidna personer.

30 §

I paragrafen, som behandlas i avsnitt 10.9.1, har tagits in regler om

innehållet i fingeravtrycks- och signalementsregister som förs för

utredning om brott. Bestämmelserna motsvarar vad som för närvarande

gäller för dessa register enligt Datainspektionens tillstånd. Det är således

framför allt misstänkta och dömda som får registreras. Om fingeravtryck

har tagits i jämförelsesyfte av en målsägande eller någon annan person

som inte är misstänkt för brottet, får dessa fingeravtryck inte föras in i

registret. Bestämmelser om under vilka förutsättningar fingeravtryck får

tas av misstänkta och dömda finns i 28 kap. 14 § rättegångsbalken och i

förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m.

Även fingeravtryck som tas enligt 19 § lagen om särskild

utlänningskontroll får registreras. Sådana antecknas för närvarande i

fingeravtrycksregistrets B-del.

31 §

I bestämmelsen har tagits in regler om gallring av uppgifter i

fingeravtrycks- och signalementsregister. Utgångspunkten är att ett

sådant register i huvudsak skall innehålla uppgifter om misstänkta eller

dömda personer. Om en person har registrerats på grund av misstanke

om brott skall uppgifterna om personen följaktligen gallras när det inte

längre finns någon misstanke, dvs. om förundersökning eller åtal mot

personen läggs ned eller om åtal ogillas. Döms personen för brottet skall

uppgifterna dock stå kvar till dess att samtliga uppgifter i det allmänna

belastningsregistret om personen har gallrats.

Undantagsvis bör uppgifter kunna bevaras även sedan en

förundersökning har lagts ned. I 10 och 11 §§ har föreslagits att

kvarstående brottsmisstankar i vissa fall skall kunna få ingå i en

automatiserad behandling. Om en kvarstående brottsmisstanke behandlas

med stöd av dessa bestämmelser bör uppgifterna i fingeravtrycksregistret

också få stå kvar, dock längst till dess att behandlingen enligt 33 §

upphör. Om åtal har lagts ned eller ogillats skall uppgifterna i

fingeravtrycksregistret alltid gallras, givetvis med undantag för det fall

att personen i fråga skall vara registrerad på någon annan grund, t.ex. av

det skälet att han sedan tidigare är dömd och i samband därmed har fått

lämna fingeravtryck.

 Även uppgifter om den som har fått lämna fingeravtryck enligt lagen

om särskild utlänningskontroll skall gallras när de inte längre behövs för

ändamålet med behandlingen, jfr 13 §. I lagen har dock inte angetts

någon bestämd tid. I stället bemyndigas regeringen att meddela

föreskrifter om vilka gallringstider som skall gälla. Hänsyn kan då tas till

de särskilda förhållanden som kan råda i olika typer av fall.

32 §

Av paragrafen framgår att ett register med det angivna ändamålet skall

föras av Säkerhetspolisen. Ändamålet med registret behandlas i avsnitt

13.2.2. Det sammanfaller med Säkerhetspolisens uppgifter enligt 4 och

5 §§ förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen.

Med terrorism avses användningen av våld, hot eller tvång för politiska

syften (jfr lagen [1991:572] om särskild utlänningskontroll och lagen

[1990:217] om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m.).

33 §

Av personuppgiftslagen följer att SÄPO-registret bara får innehålla de

bestämmelser som är nödvändiga och relevanta i förhållande till

registrets ändamål. I förevarande och nästa paragraf har tagits in

ytterligare bestämmelser om innehållet i registret. Bestämmelserna

motiveras i avsnitt 13.2.2.

I punkt 1 beskrivs förutsättningarna för registrering av personer i syfte

att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller bekämpa

terrorism. För registrering räcker det inte med att en person tillhör en viss

organisation, jfr 6 §. Uppgifter om en person får inte registreras om det

inte finns åtminstone någon anledning att befara att personen antingen

ägnar sig åt brottslig verksamhet av sådant slag som det ankommer på

Säkerhetspolisen att förebygga eller avslöja eller att han eller hon

kommer att begå sådana brott. Den grad av misstanke om brottslig

verksamhet som krävs är lägre än vad som avses gälla för behandling av

uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet och för registrering i

kriminalunderrättelseregister. För Säkerhetspolisens del skall det vara

tillräckligt att det kan misstänkas att en person utövat eller kan komma

att utöva brottslig verksamhet som innefattar hot mot rikets säkerhet eller

terrorism eller kommer att begå brott av sådana slag.

I punkt 2 anges när uppgifter om en person får antecknas i samband

med registerkontroll. Syftet med registreringen är att underlätta för

Säkerhetspolisen att under den tid personen i fråga innehar anställningen

kunna kontrollera att inget inträffar som ger anledning att ifrågasätta

personens pålitlighet samt att kartlägga den som systematiskt söker

anställningar eller uppdrag i verksamhet som har betydelse för rikets

säkerhet för att förhindra infiltration i säkerhetskänslig verksamhet.

Punkt 3 ger slutligen Säkerhetspolisen möjlighet att registrera

uppgifter om personer om det annars finns särskilda skäl. Det kan t.ex.

finnas skäl att registrera en medkontrollerad make eller sambo till den

som varit föremål för registerkontroll. Bestämmelsen tar även sikte på

sådana personer som kan bli utsatta för hot av olika slag eller som i

känsliga verksamheter kan bli föremål för närmanden från främmande

underrättelsetjänster. För att information om sådana personer lättare skall

kunna sammanställas kan det finnas skäl att registrera personerna, trots

att de inte själva är misstänkta för delaktighet i någon brottslig

verksamhet. Det kan också finnas anledning att registrera upplysningar

om informatörer vars trovärdighet kontinuerligt behöver bedömas.

Regeringen bemyndigas vidare att meddela ytterligare föreskrifter om

vilka personuppgifter registret får innehålla.

34 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 13.2.2. Den innehåller en bestämmelse om

vilka uppgifter registret får innehålla beträffande den som får registreras

enligt 33 §.

35 §

Paragrafen behandlas i avsnitt 13.3 och innehåller bestämmelser om

gallring. Paragrafen innehåller ingen särskild gallringsbestämmelse

beträffande personer som är införda i registret på grund av att de varit

föremål för registerkontroll. Att sådana uppgifter ändå skall gallras när

de inte längre behövs framgår av 13 §.

36 §

Paragrafen innehåller en erinran om att det finns särskilda bestämmelser

om Rikspolisstyrelsens skyldighet att föra belastnings- och

misstankeregister.

16.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:801) om

internationellt samarbete rörande kriminalvård i

frihet

14 §

I paragrafen görs en ändring till följd av att lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister upphävs och ersätts av lagen om belastningsregister.

16.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen

(1980:100)

5 kap.

1 §

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.4, reglerar sekretess för att skydda

bl.a. polisens verksamhet att förebygga och beivra brott. Med anledning

av att den absoluta registersekretessen i 7 kap. 17 § sekretesslagen avses

upphöra för andra register än belastningsregistret, har i andra stycket i

förevarande bestämmelse införts ett omvänt skaderekvisit såvitt gäller

uppgifter som hänför sig till underrättelseverksamhet, såväl hos den

öppna polisen som hos Säkerhetspolisen. Med underrättelseverksamhet

avses i detta sammanhang dels polisverksamhet som består i att samla,

bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig

verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör

förundersökning (jfr 3 § polisdatalagen), dels annan verksamhet som

hänför sig till Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller

avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terrorism. Uttrycket

förebygga eller avslöja brott osv. är avsett att innefatta även uppgifter

som hänför sig till registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen.

Bestämmelsen medför att uppgifter i kriminalunderrättelseregistret,

annan kriminalunderrättelseverksamhet och i Säkerhetspolisens register

inte behöver lämnas ut om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan

att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den

framtida verksamheten skadas. Sådana uppgifter omfattas också av

sekretess till skydd för den enskilde enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen.

Ändringen innebär vidare att sekretesskyddet för dessa uppgifter

bestäms till högst sjuttio år.

5 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om sekretess avseende uppgifter som

hänför sig till vapenregister. I andra meningen har bestämmelsen om

sekretess för uppgifter i verksamhet som avser folkbokföring ändrats till

att avse uppgifter hos Rikspolisstyrelsen. Ändringen är föranledd av att

Rikspolisstyrelsen kommer att ta över uppgiften från folkbokföringen att

avisera polismyndigheterna om adressändring m.m. beträffande personer

som innehar tillstånd enligt vapenlagen (1996:67) att inneha skjutvapen

m.m. (se prop. 1994/95:201 s. 30). Således kommer Rikspolisstyrelsen i

stället för folkbokföringen fortsättningsvis att förfoga över uppgifter om

vilka personer som finns upptagna i de vapenregister som förs av

polismyndigheterna. Syftet med bestämmelsen är detsamma som enligt

nuvarande lag, nämligen att sådana uppgifter inte skall lämnas ut om det

inte står klart att det kan ske utan att fara för vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

7 kap.

17 §

Ändringen, som har behandlats i avsnitt 6.1 innebär att den absoluta

sekretessen behålls endast för uppgifter i belastningsregistret. För övriga

register kommer i stället bestämmelsen i 9 kap. 17 § sekretesslagen att bli

tillämplig.

 Sekretessen har vidare, till skillnad från gällande rätt, gjorts

tidsbegränsad. Som längst skall sekretessen gälla 70 år (se avsnitt 5.7).

Det förtjänar att påpekas att uppgifter i de båda registren enligt förslaget

skall gallras långt dessförinnan.

18 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om sekretess i verksamhet som avser

förande av eller uttag ur andra register angående brott m.m. än de som

regleras enligt 7 kap. 17 §. Ändringen görs för att misstankeregistret och

de register som förs enligt polisdatalagen inte skall omfattas av sekretess

enlig denna paragraf. Dessa register kommer att omfattas av sekretess

enligt 9 kap. 17 §. Ändringen innebär vidare att sekretessen

tidsbegränsas.

9 kap.

17 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om sekretess för uppgifter i

förundersökningar m.m., till skydd för enskildas intressen. Ändringen

innebär för det första att punkt 2 delas upp i två punkter. Nuvarande

punkt 3 betecknas därför punkt 4. Denna bestämmelse är för närvarande

tillämplig på sådana personregister som förs lokalt inom polisen och som

inte utgör polisregister i polisregisterlagens mening och därför inte heller

omfattas av regeln i 7 kap. 17 § sekretesslagen. Exempel på sådana

personregister är förundersökningsregister, beslagsliggaren och rationell

anmälansrutin. Fortsättningsvis kommer samtliga lokala polisregister att

omfattas av sekretessbestämmelsen i 9 kap. 17 § första stycket 4, liksom

även sådan automatiserad behandling av personuppgifter som inte sker i

registerform. Ett tillägg görs dock för att även Statens kriminaltekniska

laboratoriums register över sakkunnigutlåtanden skall omfattas av

sekretessen. Det registret betraktas nämligen för närvarande som ett

polisregister enligt 10 b § polisregisterlagen. Det bör därför ha samma

sekretesskydd som övriga polisregister.

I första stycket 6 har lagts till en bestämmelse enligt vilken sekretessen

gäller också för uppgifter som behandlas av Rikspolisstyrelsen enligt

polisdatalagen. Bestämmelsen kommer att omfatta såväl uppgifter som

ingår i automatiserade behandlingar i kriminalunderrättelseverksamhet

och annan automatiserad behandling av uppgifter enligt polisdatalagen,

som uppgifter som ingår i de centrala registren som förs av Rikspolis-

styrelsen, t.ex. DNA-registren, fingeravtrycksregistret, signalements-

registret, kriminalunderrättelseregistret och SÄPO-registret. I första

stycket 7 har vidare lagts till en bestämmelse enligt vilken sekretessen

gäller för uppgifter i misstankeregistret.

För närvarande gäller enligt 9 kap. 17 § ett rakt skaderekvisit.

Ändringen innebär, som motiveras i avsnitt 6.4, att sekretessen i viss

utsträckning skärps på så sätt att ett omvänt skaderekvisit till skydd för

den enskilde kommer att gälla för alla uppgifter som omfattas av

paragrafen. Det innebär att sådana uppgifter inte får lämnas ut om det

inte står klart att den enskilde eller någon honom eller henne närstående

inte lider men om uppgiften röjs.

För uppgifter i polisregister har enligt 7 kap. 17 § hittills bara gällt

sekretess för enskilds personliga förhållanden. För dessa uppgifter

kommer emellertid, liksom för andra uppgifter som omfattas av 9 kap.

17 §, att gälla sekretess både för uppgift om enskilds personliga och

ekonomiska förhållanden.

Sista stycket handlar om utlämnande av uppgifter oberoende av

sekretess. Att uppgifter utan hinder av sekretess får lämnas ut till

myndigheter enligt vad som föreskrivs i säkerhetsskyddslagen

(1997:627) framgår av 14 kap. 1 sekretesslagen. Ändringen innebär att

uppgifter utan hinder av sekretess får lämnas ut även till enskild enligt

vad som föreskrivs i säkerhetsskyddslagen eller en förordning som har

stöd i den lagen samt till såväl myndigheter som enskilda enligt vad som

föreskrivs i polisdatalagen och lagen om misstankeregister samt i

förordningar som har stöd i dessa lagar. Bestämmelserna om utlämnande

av uppgifter från misstankeregistret och enligt polisdatalagen behandlas i

avsnitt 9.3 och 10.10.

16 kap.

1 §

I förevarande bestämmelse anges vilka tystnadsplikter som har företräde

framför principen om meddelarfrihet. Enligt 16 kap. 1 § 4 gäller inte

meddelarfrihet om förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna

uppgift vidare har meddelats i samband med att regeringen eller

riksdagen för särskilt fall förordnar om undantag från sekretess (14 kap.

9 eller 10 § sekretesslagen). Bestämmelserna i 14 kap. 9 och 10 §§

sekretesslagen är i gällande rätt inte tillämpliga på uppgifter i polis- och

kriminalregister, men väl på uppgifter som omfattas av 9 kap. 17 §

sekretesslagen. De föreslagna ändringarna innebär att 14 kap. 9 och

10 §§ kommer att kunna tillämpas på alla uppgifter som behandlas hos

polisen utom uppgifter i belastningsregistret. Om förbehåll meddelas

kommer meddelarfrihet inte att gälla.

I 16 kap. 1 § 12 finns en bestämmelse enligt vilken meddelarfrihet inte

gäller om förbehåll har meddelats enligt 9 a § polisregisterlagen. Med

stöd av denna regel får regeringen under vissa förhållanden förordna om

undantag från sekretess för uppgifter i ett polisregister som förs av

Säkerhetspolisen. Någon motsvarighet till 9 a § polisregisterlagen har

inte tagits in i de nya författningarna eftersom den allmänna

bestämmelsen i 14 kap. 10 § om regeringens dispensrätt fortsättningsvis

skall kunna tillämpas. Om förbehåll meddelas enligt denna bestämmelse

kommer tystnadsplikten att gälla framför meddelarfriheten enligt 16 kap.

1 § 4. Den särskilda bestämmelsen i 16 kap. 1 § 12 har därför ansetts

kunna utgå.

16.6 Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen

(1996:627)

12 §

Ändringen är en följd av att polisregisterbegreppet inte längre används i

den betydelse det tidigare har haft. Någon ändring i sak i förhållande till

gällande rätt är inte avsedd. Rikspolisstyrelsen och Säkerhetspolisen kan

med stöd av den nya lagstiftningen behandla personuppgifter

automatiserat även i andra register än sådana som regleras i

polisdatalagen, lagen om belastningsregister och lagen om

misstankeregister. Registerkontrollen skall, liksom för närvarande, även

omfatta behandling av personuppgifter hos Rikspolisstyrelsen eller

Säkerhetspolisen som sker i sådana register, t.ex. spaningsregister.

15 §

I paragrafens första stycke har lydelsen ...framställan av en annan

stat,... ersatts med ...framställan från en annan stat,... för att förtydliga

att framställan om registerkontroll i dessa fall inte behöver göras av

statsledningen i den andra staten. Detta är inte avsett att utgöra någon

saklig ändring. När en framställan har gjorts är det fortfarande enligt 22 §

säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) Rikspolisstyrelsen som beslutar

huruvida registerkontroll skall genomföras. Rikspolisstyrelsen skall

sålunda också pröva om förutsättningarna för registerkontroll är

uppfyllda.

21 §

Ändringen är en följd av att polisregisterbegreppet inte längre används i

den betydelse det tidigare har haft. Någon ändring i sak i förhållande till

gällande rätt är inte avsedd.

22§

I första stycket har dom och misstanke om brottet olovlig avlyssning

(4 kap. 9 a § brottsbalken) fogats till uppräkningen av vilka uppgifter

som får lämnas ut vid registerkontroll när kontroll sker med hänsyn till

risken för terrorism. Regeringen föreslog redan i den lagrådsremiss som

ledde till prop. 1995/96:129 Säkerhetsskydd att detta brott skulle finnas

med bland dem som räknas upp i bestämmelsen. Lagrådet föreslog i sitt

yttrande över remissen en viss redaktionell omarbetning av paragrafen.

Genom ett förbiseende kom den aktuella paragrafbeteckningen inte med i

uppräkningen. Något annat avsågs emellertid inte än att även uppgift om

dom eller misstanke om olovlig avlyssning skulle omfattas. Detta

framgår av den allmänna motiveringen i propositionen (a. prop. s. 53).

Vidare har försök och förberedelse till grov skadegörelse (12 kap. 5 §

brottsbalken) tagits bort från uppräkningen i första stycket. Att uppgift

om dom eller misstanke om försök eller förberedelse till grov

skadegörelse får lämnas ut följer i stället av bestämmelsen i andra

stycket. Någon ändring i sak sker alltså inte i detta avseende.

Slutligen görs en ändring till följd av att person- och

belastningsregistret ersätts med belastnings- och misstankeregister.

Någon ändring i sak är inte avsedd.

16.7 Följdlagstiftning till personuppgiftslagen (1998:000)

Författningsförslagen i avsnitt 2.4, 2.5, 2.8 2.20 samt 2.22 och 2.23

utgör redaktionella följdändringar till den personuppgiftslag som

regeringen har föreslagit i proposition 1997/98:44 Personuppgiftslag.

Angående den närmare innebörden av den lagen, se a. prop.

Personuppgiftslagen har föreslagits träda i kraft den 24 oktober 1998. I

fråga om behandling av personuppgifter som har påbörjats före det

datumet och i fråga om behandling som har utförts för ett visst bestämt

ändamål om behandling för ändamålet har påbörjats före

ikraftträdandet skall dock, enligt förslaget till övergångsbestämmelse 2

till personuppgiftslagen, till och med den 30 september 2001 datalagen

tillämpas i stället för den nya lagen. I dessa fall måste sålunda de bestäm-

melser som nu föreslås ändrade gälla i sin äldre lydelse.

Sammanfattning av Registerutredningens

delbetänkande (SOU 1996:35)

Några utgångspunkter

Vi har i uppdrag att utarbeta förslag till en rättslig reglering av ett

belastningsregister och ett misstankeregister samt överväga vilka

ändringar som behövs i polisregisterlagen. Arbetet skall ske med

utgångspunkt i de riktlinjer för registerstrukturen som anges i regeringens

proposition 1994/95:144 Riktlinjer för registrering av påföljder m.m. I en

första etapp skall vi dock utreda frågan om att författningsreglera

kriminalunderrättelseregister och DNA-register samt utarbeta förslag till

en sådan reglering. Det är resultatet av vårt arbete i denna del som

redovisas i detta betänkande.

Kriminalunderrättelseregister och DNA-register blir att anse som

polisregister i polisregisterlagens mening. Det har därför varit naturligt

för oss att överväga hur de lagar som föreslås reglera dessa register skall

kunna passas in i en reviderad polisregisterlag. Hur en sådan skall

utformas har vi av naturliga skäl inte tagit ställning till ännu. Arbetet på

de författningar som vi nu föreslår har emellertid gett anledning till en

del reflektioner rörande den tekniska och rättsliga miljö i vilken

kriminalunderrättelseregister och DNA-register skall hanteras. I

inledningen av avsnitt 4 redovisar vi några tankar i detta avseende.

Kriminalunderrättelseregister

Bakgrund

Polisens verksamhet för att förebygga, uppdaga och beivra brott kan

bedrivas inom ramen för en förundersökning enligt rättegångsbalken,

men kan också vara en uppgift som faller utanför

förundersökningsförfarandet. I våra direktiv används begreppet

polisunderrättelseverksamhet för sådan verksamhet som innebär att

polisen samlar in och bearbetar uppgifter om personer som visserligen

kan antas ägna sig åt brottslighet, men som inte kan utpekas som

misstänkta för brott som är så konkretiserade att det finns grund för att

inleda förundersökning. Polisunderrättelseverksamhet eller kriminal-

underrättelseverksamhet kan bedrivas i flera syften, bl.a. för att

identifiera och karaktärsbestämma hot mot samhället som det är polisens

uppgift att förebygga eller för att ge polisen det underlag som behövs för

att brott skall kunna förhindras, upptäckas, avslöjas eller avbrytas.

Underrättelseverksamheten kan också vara inriktad på att få fram

underlag som kan leda till beslut om inledande av förundersökning. Om

det genom kriminalunderrättelseverksamhet kommer fram information

som gör att det ''''''''finns anledning att anta att ett brott som hör under

allmänt åtal har förövats'''''''' skall naturligtvis förundersökning inledas. Det

utmärkande för kriminalunderrättelseverksamheten är dock just den

omständigheten att verksamheten kan bedrivas trots att något

konkretiserat brott inte är känt och det därför inte finns förutsättningar att

inleda förundersökning.

Det är inte vår uppgift att föreslå en för alla tänkbara sammanhang

gemensam definition av begreppet kriminalunderrättelseverksamhet. Vad

vi kan göra är emellertid att beskriva vilken innebörd begreppet skall

anses ha vid tillämpning av den tänkta registerlagen. Mot bakgrund av

vad vi ovan har anfört menar vi att med underrättelseverksamhet i

registerlagen skall avses polisverksamhet som syftar till att klarlägga om

brottslig verksamhet har förekommit eller pågår eller kan förutses och

som inte utgör förundersökning enligt rättegångsbalken.

I kriminalunderrättelseverksamhet får inte personregister föras med

hjälp av ADB utan tillstånd av Datainspektionen. Hittills är det bara

säkerhetspolisen och Rikspolisstyrelsens finanspolis som har fått föra

sådana register. Rikspolisstyrelsen har visserligen begärt tillstånd att få

föra kriminalunderrättelseregister även för den övriga polisverksamheten,

men sådant tillstånd har inte beviljats. Frågan om

kriminalunderrättelseregister har emellertid fått förnyad aktualitet genom

Sveriges medlemskap i EU Ä framför allt genom Sveriges anslutning till

Europolkonventionen Ä och utvecklingen i övrigt när det gäller

bekämpning av internationell eller annan kvalificerad brottslighet. Vi har

därför ålagts att lämna förslag till utformning av ett kriminalunder-

rättelseregister.

Våra förslag

Vi föreslår att Rikspolisstyrelsen och de polismyndigheter som leds av

länspolismästare (i praktiken länspolismästarnas underrättelseenheter)

skall få föra dels analysregister, dels informationsregister. Skillnaden

mellan de olika typerna av register är att analysregistren skall vara

knutna till tidsbegränsade undersökningar av underrättelsekaraktär och i

princip få innehålla alla uppgifter som är nödvändiga för

undersökningen, medan informationsregistren skall vara permanenta och

få innehålla uppgifter som visserligen inte omedelbart föranleder någon

särskild undersökning, men som har sådan karaktär att de senare kan

komma att behövas. Om uppgifter i ett informationsregister inte har lett

till någon åtgärd inom ett år skall uppgifterna i princip gallras. De

närmare förutsättningarna för registrering beskrivs nedan.

Brottslighet som skall få föranleda registrering

Det är bara vid misstanke om allvarlig brottslighet som registrering skall

få förekomma. Med allvarlig brottslig verksamhet menar vi i första hand

sådan brottslighet som omfattar brott med högt straffvärde, t.ex. grov

ekonomisk brottslighet. Dessutom avses brottslighet som kan utgöras av

omfattande brott som inte är av lika allvarligt slag, exempelvis

seriebrottslighet, ligabrottslighet eller utbredd brottslighet inom en viss

bransch.

För att upplysningar om allvarlig brottslighet skall få registreras skall

det vara tillräckligt att det finns anledning anta att sådan brottslig

verksamhet förekommer eller har förekommit. Kravet på att det skall

finnas ''''''''anledning anta'''''''' att viss verksamhet förekommer motsvarar i

styrka vad som gäller för inledande av förundersökning.

Registrens ändamål

När Rikspolisstyrelsen eller en länspolismästare har beslutat inleda en

särskild undersökning av underrättelsekaraktär för att få underlag för

beslut att inleda en förundersökning enligt rättegångsbalken eller att vidta

särskilda åtgärder för att förebygga eller förhindra brott, skall

analysregister få föras i verksamheten med hjälp av ADB. Ett beslut att

inrätta ett analysregister skall innehålla uppgifter om bl.a. registrets

benämning och ändamål, varvid ändamålet med registret skall

sammanfalla med ändamålet med den undersökning för vilken registret

upprättas. Samtidigt skall också anges hur länge undersökningen i fråga

beräknas pågå och hur länge registret skall bestå.

För att underrättelseverksamhet skall kunna bedrivas i form av

särskilda undersökningar för särskilda ändamål behöver polisen samla in

och registrera uppgifter som kan utgöra underlag för beslut om inledande

av sådana undersökningar. Dessa uppgifter bör få samlas i permanenta

informationsregister.

Registrens innehåll

En grundläggande förutsättning för registrering i ett underrättelseregister

skall vara att registreringen är nödvändig för registrets ändamål.

Såvitt gäller informationsregister skall uppgifter som kan hänföras till

en enskild person få registreras endast om personen på konkreta grunder

kan antas antingen ägna eller ha ägnat sig åt brottslig verksamhet av

allvarligt slag eller komma att begå brott av allvarlig beskaffenhet. Det

skall alltså i det enskilda fallet finnas konkreta omständigheter som kan

läggas till grund för antagandet att en person tar befattning med brottslig

verksamhet. Kravet på att det skall finnas konkreta grunder till stöd för

antagandet är avsett att motsvara innebörden av begreppet skälig

misstanke i rättegångsbalken.

Analysregistren skall till skillnad från informationsregistren i princip

få innehålla alla uppgifter som behövs för ändamålet med

undersökningen. I en undersökning som företas i ett väl definierat syfte

bör det vara möjligt att föra in uppgifter även om personer som inte kan

misstänkas ta befattning med brottslig verksamhet, men som kanske

umgås med eller genom affärskontakter eller på annat sätt har anknytning

till någon som kan antas vara inblandad i brottslighet. Uppgifter om

sådana personer skall dock inte få registreras om inte uppgifterna är

nödvändiga för undersökningen.

Även om de krav vi nyss har nämnt är uppfyllda är det inte givet att

varje tillgänglig uppgift som kan vara av intresse skall få registreras.

Vilka slag av uppgifter som bör få förekomma i ett underrättelseregister

bör dock inte regleras i lag. Sådana bestämmelser är emellertid

nödvändiga, särskilt vad avser informationsregistren. Det bör ankomma

på regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att utforma

bestämmelserna. Därigenom kan kravet på ett fullgott integritetsskydd

tillgodoses samtidigt som effektivitetssynpunkterna kan beaktas.

Vissa uppgifter är emellertid så känsliga till sin karaktär att det bör

framgå av lagen att en person inte får registreras enbart på grund av en

sådan uppgift. Det gäller uppgifter om en persons etniska ursprung, hälsa

eller sexuella läggning, religiösa tro eller övertygelse i övrigt eller

medlemskap i fackförening. En bestämmelse om förbud mot registrering

enbart på grund av sådana särskilt känsliga uppgifter bör således införas i

lagen. Att anteckning om medborgare i allmänt register inte utan hans

samtycke får grundas enbart på hans politiska åskådning följer av 2 kap.

3 § regeringsformen.

Om andra omständigheter gör att det finns anledning att registrera

information om en person anser vi att polisen undantagsvis bör få

registrera också sådana känsliga uppgifter som nyss har sagts. Ett krav

för registrering skall dock vara att uppgiften är oundgängligen nödvändig

med hänsyn till registrets ändamål.

Utlämnande av uppgifter

Uppgifter ur kriminalunderrättelseregister skall enligt vårt förslag på

begäran lämnas ut till JO, JK och Datainspektionen samt till domstol som

behöver uppgifterna för omprövning av beslut angående utlämnande av

uppgift ur register. Uppgifter skall vidare lämnas till åklagare som

behöver uppgifterna för en förundersökning. Vi föreslår också att

uppgifter skall få lämnas ut till annan myndighet om regeringen för visst

slag av ärenden eller för särskilt fall ger tillstånd till det.

Uppgifter ur registren skall också få lämnas till polismän vid andra

polismyndigheter än den som är ansvarig för det aktuella registret.

Huvudregeln bör vara att uppgifter skall lämnas om de behövs i ett

särskilt ärende. Även i vissa andra situationer kan uppgifter behöva

lämnas ut. Närmare bestämmelser om polisens tillgång till registren skall

enligt vårt förslag meddelas av regeringen eller den myndighet som

regeringen bestämmer.

Slutligen skall uppgifter också få lämnas till utländska myndigheter

och mellanfolkliga organisationer om det följer av en internationell

konvention som Sverige har biträtt. Det vi framför allt tänker på är den

skyldighet att lämna ut uppgifter som följer av Europolkonventionen.

Regeringen avses också få förordna om utlämnande av uppgifter i

internationella förhållanden i andra fall.

Gallring av uppgifter

Uppgifter i ett underrättelseregister skall gallras när uppgifterna inte

längre behövs för registrets ändamål. Ett analysregister skall gallras

senast vid den tidpunkt som bestämdes vid registrets inrättande. Om

undersökningen vid den tidpunkten inte har avslutats kan registret

undantagsvis få bestå ytterligare en tid, dock endast om det är av särskild

betydelse för att undersökningen skall kunna avslutas.

Uppgifter i informationsregistren skall gallras senast ett år från det att

uppgifterna registrerades. Om det dessförinnan har förts in nya uppgifter

om en registrerad person eller om det har inletts ett särskilt

underrättelseprojekt bör uppgifter i informationsregistret kunna få stå

kvar under längre tid.

DNA-register

Bakgrund

Sedan lång tid tillbaka har polisen i samband med brottsutredningar

använt sig av olika metoder för att identifiera personer som misstänks för

brott. Man har bl.a. letat efter fingeravtryck och andra spår på

brottsplatser och tagit olika prover från misstänkta personer för att kunna

jämföra dem med vad man har funnit på en brottsplats. De olika tekniker

för identifiering som man hittills har använt sig av kan vara till nytta

både i det inledande skedet av en förundersökning, då man genom

spaning försöker finna den misstänkte, och senare under utredningen då

den misstänkte, genom att konfronteras med uppgifter som t.ex. tyder på

att han har befunnit sig på brottsplatsen, kanske väljer att erkänna.

Uppgifterna kan också användas som bevis i en senare rättegång.

Metoder som innebär att man kan identifiera personer som har befunnit

sig på en brottsplats kan naturligtvis också leda till att misstänkta frias

från misstankar om brott.

De olika metoderna för identifiering av individer kan således utgöra

betydelsefulla hjälpmedel i det brottsutredande arbetet. DNA-tekniken

har i det här sammanhanget inneburit ett stort framsteg. DNA är ett ämne

som finns i varje cell i människokroppen och som är sammansatt på ett

sådant sätt att det, bortsett från enäggstvillingar, är unikt för varje

individ. DNA kan utvinnas ur t.ex. blod, saliv, sperma eller hårstrån som

man har funnit som fläckar på klädesplagg eller som spår på en

brottsplats. Resultatet av en analys av det DNA som har utvunnits ur

sådana fläckar eller spår kan sedan jämföras med analysresultat som

avser prover som har tagits från den misstänkte. Med DNA-teknikens

hjälp kan personer därför numera identifieras genom analys av mycket

små mängder blod, saliv eller sperma eller genom analys av hårstrån.

I avsnitt 5.3 ger vi några exempel på fall då DNA-analys har använts i

Sverige. Exemplen belyser fördelarna med DNA-analys, men visar också

på en del av de problem som är förknippade med DNA-tekniken. Det kan

sammanfattningsvis konstateras att DNA-tekniken sedan ett antal år

tillbaka har använts med framgång både som ett hjälpmedel under

utredning om ett brott och som bevis i rättegång. Om en DNA-analys har

behövts för utredning om ett brott har nödvändiga prover kunnat tas i

enligt med rättegångsbalkens regler om kroppsbesiktning. Reglerna om

provtagning och analys inom ramen för en förundersökning har i och för

sig inte visat sig vara otillräckliga. Det frågan nu gäller är om register

över analysresultat bör få upprättas som ett ytterligare hjälpmedel för

polisen.

Med hjälp av datoriserade DNA-register skulle polisen kunna utnyttja

DNA-tekniken redan på spaningsstadiet, dvs. innan misstankar har

kunnat riktas mot en viss person. DNA-tekniken gör det möjligt för

polisen att under en brottsutredning med viss grad av säkerhet uttala sig

om huruvida en misstänkt har befunnit sig på brottsplatsen eller ej. Det

förutsätter att det finns något spår från brottsplatsen som kan analyseras

och att jämförelseprov också kan tas från den misstänkte. Utredningen

måste alltså ha kommit så långt att en viss person kan pekas ut som

misstänkt. Om det upprättas ett DNA-register med uppgifter om

människors DNA-profiler kan spåranalyser jämföras med DNA-

profilerna i registret, vilket kan ge ett mycket snabbt besked om vem som

har lämnat ett spår på en brottsplats. Det kan i sin tur underlätta en

förundersökning avsevärt. Ett DNA-register skulle alltså kunna göra det

lättare att identifiera en person som har avsatt ett spår på en brottsplats.

Resultatet av en jämförelse mellan en spåranalys och ett DNA-register

behöver naturligtvis inte alltid bli att man finner en DNA-profil som

överensstämmer med resultatet av spåranalysen. Ju fler personer som

finns i registret, desto större är emellertid chansen att den som har avsatt

ett visst spår skall påträffas. Sett enbart ur utredningssynpunkt vore det

alltså värdefullt om ett DNA-register kunde innehålla uppgifter om alla

dem som kan förväntas begå brott. Här gör sig dock integritetsskälen

starkt gällande. Liksom i andra fall, då det är fråga om att underkasta

människor provtagningar av olika slag eller att med hjälp av ADB

registrera uppgifter om deras personliga förhållanden, krävs en noggrann

avvägning mellan vad som är önskvärt av hänsyn till intresset av så

effektiva brottsutredningar som möjligt och vad som kan accepteras med

hänsyn till intresset av skydd för den personliga integriteten.

Det man i första hand tänker på när man talar om DNA-register är

troligen den typ av register som innehåller uppgifter om vissa personers

DNA-profiler. Polisen kan emellertid också ha intresse av att registrera

resultat från spåranalyser i de fall då det inte har kunnat utredas vem som

har avsatt spåret. Med hjälp av ett register med uppgifter om resultat från

spåranalyser kan man på ett enkelt sätt klarlägga sambandet mellan olika

brott, under förutsättning att gärningsmannen har lämnat något

analyserbart spår efter sig. Resultatet kan t.ex. bli att man med viss

säkerhet kan påstå att en och samma person har avsatt samtliga spår från

flera brott. Utredningarna om brotten kan därmed samordnas och

vittnesmål och annan bevisning kan sammanställas. Möjligheterna för

polisen att utreda brotten ökar därigenom också.

I våra direktiv anförs att det är mycket viktigt att skapa goda

förutsättningar för användandet av DNA-analys. Vi har därför ålagts att

lämna förslag till utformning av ett DNA-register. Behovet av

uppgifterna för polisiära ändamål skall enligt direktiven vägas mot

integritetsskyddsaspekten. Vi har strävat efter att ställa upp sådana

kriterier för registrering av analysresultat att riskerna för opåkallade

intrång i den personliga integriteten motverkas.

Våra förslag

Registrens ändamål

Vi har konstaterat att polisen har behov av två olika DNA-register. Det är

för det första fråga om ett personregister som innehåller upplysningar om

identifierade personer (personregistret) och för det andra ett register med

uppgifter som inte kan hänföras till en viss person (spårregistret).

Ändamålet med båda registren skall vara att underlätta identifieringen av

personer i samband med utredning om brott.

Personregistrets innehåll

Av integritetsskyddshänsyn har vi föreslagit att personregistret skall

begränsas till uppgifter om dem som har dömts för tämligen allvarliga

brott. Det skall enligt förslaget vara fråga om ett sådant brott mot en

persons liv eller hälsa, personliga integritet eller säkerhet som avses i 3,

4, 6, 8, 12, eller 17 kap. brottsbalken eller ett allmänfarligt brott som

avses i 13 kap. brottsbalken, om det på brottet kan följa fängelse i mer än

två år. Personregistret bör dessutom få innehålla uppgifter om dem som

har dömts för försök, förberedelse, stämpling, anstiftan eller medhjälp till

något av de brott som nyss har nämnts.

Vid DNA-analyser undersöks för närvarande en ytterst liten del av

arvsmassan och en del där variationen mellan olika individer är mycket

stor. Avsikten med analysen är att man skall försöka få fram en s.k.

DNA-profil. Med DNA-profil avses här en bestämning av vilken eller

vilka genetiska varianter som förekommer på en viss plats i arvsmassan.

Bestämningen skall göras på minst fem olika platser i arvsmassan och på

ett sådant sätt att risken för att samma kombination förekommer hos mer

än en individ är 1 på 1 000 000 eller mindre. En DNA-profil kan för

närvarande inte ge någon upplysning om vederbörandes personliga

egenskaper. DNA-profiler kan således bara användas för att genom

jämförelser med annat material fastställa en persons identitet. Enligt vårt

förslag skall det bara vara tillåtet att registrera sådana analysresultat som

ger information om den registrerades identitet.

Spårregistrets innehåll och användning

Spårregistret skall enligt vårt förslag få innehålla uppgifter om resultat av

DNA-analys som har gjorts för utredning om brott och som inte kan

hänföras till en viss person. Så snart ett spår från en brottsplats kan

knytas till en viss person, skall analysresultatet gallras ur spårregistret.

Uppgifter i spårregistret skall få jämföras med andra analysresultat

som inte kan hänföras till en viss person. På det sättet kan man klarlägga

samband mellan tidigare ouppklarade brott. Vidare skall det vara tillåtet

att jämföra uppgifter i spårregistret med uppgifter i det DNA-register

som innehåller upplysningar om dömda personer och med resultat från

DNA-analys av personer som är misstänkta för brott. Därigenom kan

man ta reda på om en misstänkt eller tidigare dömd person också kan

misstänkas för ett tidigare ouppklarat brott. Vi har däremot inte ansett det

rimligt att analysresultat som polisen förfogar över efter en

blodprovstagning som en målsägande eller någon annan ickemisstänkt

person frivilligt har medverkat till för att främja en brottsutredning,

samkörs med ett spårregister eller på annat sätt utnyttjas för att ta reda på

om personen i fråga kan misstänkas för något ouppklarat brott. Det skall

därför inte vara tillåtet att jämföra uppgifter i spårregistret med

analysresultat som härrör från målsägande och andra som inte är

misstänkta.

Utlämnande av uppgifter

Utlämnande av uppgifter från personregistret skall få förekomma endast i

begränsad omfattning. Den registrerade själv skall dock ha en ovillkorlig

rätt att få ta del av uppgifter om sig själv.

Gallring av uppgifter

Uppgifter i DNA-registren skall enligt vårt förslag gallras så snart de inte

längre behövs för ändamålet. Uppgifter i personregistret skall gallras

senast tio år efter det att påföljden för brottet till fullo har verkställts

eller

annars har upphört, medan uppgifter i spårregistret skall gallras senast

trettio år efter registreringen. Dessutom skall uppgifter i spårregistret

naturligtvis utgå när det inte längre finns förutsättningar för registrering,

dvs. så snart ett spår kan knytas till en viss person.

Provtagning och analys

Bestämmelser om provtagning för DNA-analys för utredning om brott

finns i 28 kap. rättegångsbalken. Vi redogör för dessa regler i avsnitt 7

och konstaterar där bl.a. att den som är skäligen misstänkt för ett brott får

underkastas provtagning under vissa förutsättningar. Om dessa

förutsättningar inte är uppfyllda får den misstänktes samtycke inte

åberopas som stöd för provtagning. Provtagning av en målsägande eller

någon annan som inte är misstänkt är för närvarande inte reglerat i lag,

men anses ändå kunna företas med vederbörandes samtycke.

Vi föreslår inga ändringar av förutsättningarna för provtagning och

analys för utredning om brott. Den misstänktes medgivande skall

följaktligen inte heller fortsättningsvis få åberopas om lagliga

förutsättningar att tvångsvis ta prov saknas. Någon särreglering i

rättegångsbalken av förutsättningarna för att ta blodprov för DNA-analys

av den som inte är misstänkt bör inte införas.

I avsnitt 7 har vi också tagit upp frågan om det, med hänsyn till ett

kommande DNA-register, bör införas möjlighet att ta prov för DNA-

analys av en misstänkt, även om det inte behövs för utredning om det

påstådda brottet. Vår slutsats är att de rättsliga möjligheterna att företa

DNA-analys i straffrättsliga sammanhang bör utvidgas något. I likhet

med vad som föreskrivs beträffande fingeravtryck bör prov för DNA-

analys i vissa fall få tas oavsett om provet behövs för utredning om

brottet eller ej. Sådan provtagning bör bara komma i fråga beträffande

den som är anhållen eller häktad som misstänkt för ett brott. Därmed

försäkrar man sig om att en person inte kommer att underkastas

obligatorisk provtagning för DNA-analys förrän misstanken mot honom

har nått viss styrka. En annan fördel är att ett beslut om provtagning är

lätt att verkställa om den som berörs redan är frihetsberövad. Det krävs

t.ex. inga särskilda regler om medtagande för provtagning eller

husrannsakan för eftersökande av den som skall lämna prov.

Kravet på svårhetsgrad hos de brott som skall kunna föranleda

registrering har satts högt; påföljden skall kunna bli mer än två års

fängelse. Med hänsyn härtill finns det inte anledning att inskränka

möjligheterna till obligatorisk provtagning till endast vissa av dessa brott.

I fråga om den som är anhållen eller häktad för ett brott som i händelse

av en fällande dom skall föranleda registrering bör därför obligatorisk

provtagning få förekomma. För att minimera olägenheterna med vårt

förslag om obligatorisk provtagning och för att stärka skyddet för den

personliga integriteten bör prov som inte tas av utredningsskäl inte heller

få analyseras förrän det finns en lagakraftvunnen dom som visar att den

som har lämnat provet skall föras in i DNA-registret. Om det visar sig att

någon DNA-analys inte skall genomföras skall provet förstöras. Närmare

bestämmelser om analys efter obligatorisk provtagning skall enligt vårt

förslag meddelas av regeringen.

Slutligen har vi också tagit upp frågan om bevarande av prover.

Utgångspunkten i gällande rätt torde vara att prover som har tagits för en

brottsutredning inte skall bevaras längre än vad som behövs av hänsyn

till utredningen. Om nya metoder för DNA-analys tas i bruk behöver man

emellertid kunna göra om de analyser som avser redan registrerade

personer eftersom de gamla analysresultaten sannolikt inte kommer att

kunna jämföras med resultat som tas fram med de nya metoderna. En

sådan ny analys av gamla prover förutsätter i sin tur att proverna finns

kvar. Prover som har tagits för DNA-analys bör därför få sparas så länge

analysresultatet skall vara registrerat. Om den person som har fått lämna

ett prov inte döms för ett brott som skall föranleda registrering skall

provet följaktligen förstöras. Avser analysen en person som inte är

misstänkt skall provet inte heller få sparas efter det att målet slutligt har

avgjorts. Bestämmelser om bevarande av prover som har tagits för DNA-

analys bör enligt vår mening inte tas in i rättegångsbalken. De bör i

stället meddelas av regeringen.

Europarådets rekommendation om användningen av DNA-analys inom

straffprocessen

Vi har under vårt arbete haft att ta hänsyn till Europarådets

rekommendation No. R (92) 1 om användningen av DNA-analys inom

straffprocessen. Vi har i några hänseenden ansett att det finns skäl att

frångå vad som sägs i rekommendationen. Det gäller för det första vårt

förslag att det skall vara möjligt att företa DNA-analys under en

brottsutredning, även om det inte behövs av utredningsskäl. För det andra

innebär vårt förslag att prover skall få sparas efter lagakraftvunnen dom

också ett avsteg från rekommendationen. En rekommendation är

emellertid inte folkrättsligt bindande på samma sätt som en internationell

konvention, vilket följer redan av själva beteckningen. Vi har därför inte

ansett att våra förslag behöver vara bundna till vad som föreskrivs i

rekommendationen om det finns avgörande skäl för en annan ordning.

Vi har funnit att man bör tillgodose polisens behov av att registrera alla

dem som döms för vissa allvarliga brott och som av erfarenhet kan antas

återfalla i brott. Det torde i sin tur förutsätta att möjligheterna att företa

kroppsbesiktning i någon mån utvidgas så att DNA-analys kan få företas

i något fler fall än för närvarande. Mot bakgrund av detta har vi ansett det

motiverat med ett visst avsteg från Europarådets rekommendation såvitt

gäller möjligheterna att ta prov för DNA-analys.

Vi har också ansett det motiverat att i viss utsträckning frångå

rekommendationens princip om att prover som har tagits från en person

för DNA-analys inte får sparas sedan man slutligt har avgjort det fall för

vilka proverna har använts. Skälet för vårt ställningstagande är att vi har

velat göra det möjligt för polisen att på ett enkelt sätt ta i bruk nya

metoder för DNA-analys, utan att tidigare upprättade register därigenom

blir oanvändbara.

Förteckning över remissinstanserna över

delbetänkandet

Riksdagens ombudsmän, Hovrätten över Skåne och Blekinge, Södra

Roslags tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm,

Domstolsverket, Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen,

Statens kriminaltekniska laboratorium, Kriminalvårdsstyrelsen,

Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen, Socialstyrelsen,

Generaltullstyrelsen, Statistiska centralbyrån, Riksrevisionsverket,

Statskontoret, Riksarkivet, Uppsala universitet, Medicinska fakulteten,

institutionen för medicinsk genetik,Lunds universitet, Juridiska

fakulteten, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Östergötlands

län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Länsstyrelsen i Malmöhus län, Länsstyrelsen i Hallands län,

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Länsstyrelsen i Värmlands län,

Länsstyrelsen Dalarna, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Sveriges

advokatsamfund, JUSEK, Sveriges Domareförbund, Svenska

Polisförbundet, Föreningen Sveriges polischefer

Sammanfattning av Registerutredningens

slutbetänkande (SOU 1997:65)

Några utgångspunkter

I mars 1996 lade vi fram ett delbetänkande, Kriminalunderrättelse-

register DNA-register (SOU 1996:35). Vi har därefter i enlighet med

de ursprungliga direktiven och tilläggsdirektiven fortsatt vårt arbete med

att bl.a. utarbeta förslag till en rättslig reglering av ett nytt

belastningsregister och ett misstankeregister. I uppdraget har också ingått

att överväga om det behövs några ändringar i polisregisterlagen med

anledning av att nya register skall ersätta polisens person- och

belastningsregister. Vi har vidare haft i uppdrag att lämna förslag till

andra närliggande författningsändringar som kan komma att aktualiseras

under arbetets gång. Uppdraget har även omfattat Säkerhetspolisens

register.

Vi har arbetat med utgångspunkt i regeringens proposition

(1994/95:144) Riktlinjer för registrering av påföljder m.m. I denna

principproposition, vilken har godkänts av riksdagen, föreslog regeringen

att det person- och belastningsregister som förs hos Rikspolisstyrelsen

skall ersättas av ett belastningsregister och ett nyinrättat

misstankeregister. Den registrering av påföljder m.m. som i dag sker i

körkortsregistrets belastningsdel skall enligt propositionen samordnas

med registreringen i belastningsregistret. I belastningsregistret skall tas

in uppgifter om ådömda påföljder och liknande. I misstankeregistret skall

huvudsakligen tas in uppgifter om den som är skäligen misstänkt för

brott enligt den s.k. personbladsrutinen. Mot bakgrund härav har det

ankommit på oss att utarbeta författningsregler med huvudsaklig

utgångspunkt i de nu gällande materiella bestämmelserna i kriminal- och

polisregisterförfattningarna.

Vi har haft två viktiga utgångspunkter för vårt arbete, nämligen

utvecklingen av informationstekniken och förändringen av den rättsliga

ramen. Det pågår för närvarande ett intensivt arbete inom polisen och

inom rättsväsendet i övrigt med att förbättra informationsförsörjningen

genom ökat datorstöd och säker telekommunikation. De regler som ger

den rättsliga ramen för detta utvecklingsarbete behöver reformeras så

snart som möjligt. Datalagen har hittills varit bestämmande för de

särskilda regler som finns om polisens rätt att föra personregister med

hjälp av automatisk databehandling. Datalagen kommer emellertid att

ersättas av en ny lag till följd av EG-direktivet om skydd för enskilda

personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria

flödet av sådana uppgifter. Datalagskommittén har nyligen lagt fram ett

förslag till en sådan lag; persondatalagen. Vi har funnit det lämpligt att

utforma den särreglering av belastnings- och misstankeregistren och om

polisens behandling av personuppgifter som vi har i uppgift att föreslå,

med utgångspunkt i persondatalagen. I det följande redovisar vi kort de

konsekvenser detta har fått för vårt arbete. En mer ingående redogörelse

finns i avsnitt 4.

För det första kan det konstateras att persondatalagen i princip skall

gälla all behandling av personuppgifter och inte bara sådana uppgifter

som ingår i register. Det gör att frågor om behandling av personupp-

gifter inom polisen måste få en mera generell lösning än vad som för

närvarande är förhållandet i polisregisterlagen. Det medför också att

behovet av särbestämmelser för vissa register liksom för närvarande får

tillgodoses genom särskild lagstiftning.

En utgångspunkt för persondatalagen är att behandling av person-

uppgifter är tillåten endast i de fall och på de villkor som anges i lagen.

Kriterierna för behandling av personuppgifter anges i persondatalagen på

ett sådant sätt att den särlagstiftning som förutsätts på skilda områden

inte som nu behöver inledas med ett medgivande till automatisk

databehandling. Vi har granskat den föreslagna persondatalagens

bestämmelser och övervägt behovet av bestämmelser som avviker från

den lagen i olika hänseenden.

Våra förslag till nya författningar för belastnings- och misstanke-

register har endast i ringa grad påverkats av att datalagen ersätts av en

persondatalag. Övervägandena i dessa delar redovisas nedan och

utförligare i avsnitten 6 och 7. Annorlunda förhåller det sig med den lag

som skall ersätta polisregisterlagen. Våra överväganden i den delen har

förutsatt en noggrann genomgång av bestämmelserna i den föreslagna

persondatalagen. Vad vi framför allt har haft att ta ställning till är i vilken

utsträckning polisen behöver en i förhållande till persondatalagen vidgad

rätt att behandla personuppgifter och i vilka hänseenden polisens rätt att

behandla personuppgifter av integritetshänsyn eller andra skäl bör

inskränkas i förhållande till persondatalagen. Vi behandlar även dessa

frågor nedan och mer utförligt i avsnitt 8, där vi också lägger fram ett

förslag till lag om behandling av personuppgifter inom polisen.

Sekretess

Reglerna om sekretess för uppgifter i polis- och kriminalregister är för

närvarande utformade på ett för sekretesslagen ovanligt sätt. Av 7 kap.

17 § sekretesslagen följer nämligen att absolut sekretess gäller för

uppgifter i kriminalregister eller register som förs enligt lagen om

polisregister. Uppgifter i sådana register får lämnas ut endast i enlighet

med vad som sägs i kriminalregisterlagen, polisregisterlagen och

säkerhetsskyddslagen samt i anslutande förordningar. De sekre-

tessbrytande reglerna i 14 kap. sekretesslagen är inte tillämpliga på

registren. Sekretessen är inte heller begränsad i tiden. Vi har ansett att

frågan om sekretessens utformning bör omprövas. Våra motiv redovisas i

avsnitt 5.

En av våra slutsatser är att reglerna om sekretess för polis- och

kriminalregister bör ändras så att de bl.a. ger samma skydd för känsliga

uppgifter oavsett hur de är representerade. Vi föreslår därför att

sekretessen för uppgifter i det allmänna belastningsregistret, misstanke-

registret och polisens register i övrigt regleras på motsvarande sätt som

för andra känsliga uppgifter. Uppgifter i sådana register bör således

kunna lämnas ut efter en skadeprövning. För belastnings- och

misstankeregistrens del bör ett omvänt skaderekvisit gälla. Det innebär

att uppgifter skall få lämnas ut bara om det står klart att utlämnandet inte

kan vålla men för den registrerade eller någon honom närstående. Såvitt

gäller uppgifter i polisregister anser vi att ett omvänt skaderekvisit bör

gälla för uppgifter om att en person är dömd för brott, misstänks för eller

har varit misstänkt för brott, kan antas ägna sig eller ha ägnat sig åt

brottslig verksamhet eller kan komma att begå allvarliga brott. Andra

uppgifter i polisregister skall enligt vårt förslag omfattas av ett rakt

skaderekvisit. Sekretess skall således gälla om det kan antas att den

enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om

uppgiften röjs.

Vi föreslår vidare att sekretessen för uppgifter i polisens register skall

omfatta uppgifter om enskilds ekonomiska förhållanden och att den skall

gälla högst 70 år. Reglerna i 14 kap. sekretesslagen bör också bli

tillämpliga.

De sekretessregler som redovisas ovan är avsedda att skydda den

enskildes personliga eller ekonomiska intressen. För uppgifter hos

polisen gäller enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen även sekretess med hänsyn

till intresset av att förebygga eller beivra brott. Uppgifter i bl.a.

förundersökningar eller i polisens verksamhet i övrigt för att förebygga,

uppdaga, utreda eller beivra brott får således inte lämnas ut om det kan

antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller

den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Vi föreslår att ett

omvänt skaderekvisit skall gälla för uppgifter som hänför sig till

Säkerhetspolisens verksamhet. Sådana uppgifter skall således inte få

lämnas ut om det inte står klart att det inte finns någon risk för skada.

Polisen har under vissa förhållanden ett berättigat intresse av att kunna

avslå en begäran om utlämnande av uppgifter, utan att det av beslutet

framgår om de efterfrågade uppgifterna finns eller ej. För att den ökade

öppenhet som våra förslag medför inte skall få sådana konsekvenser för

polisens arbete som inte kan godtas, föreslår vi att förvaltnings-

domstolarna under vissa förutsättningar skall kunna sekretessbelägga

domskäl gentemot part i mål om utlämnande av uppgifter. Förslaget

gäller dock endast uppgifter hos Säkerhetspolisen.

Det allmänna belastningsregistret

Det nya belastningsregister som skall ersätta person- och belastnings-

registret skall enligt våra direktiv innehålla uppgifter om påföljd för brott

och liknande uppgifter samt samordnas med påföljdsregistreringen i

körkortsregistret

Ändamålet med det nya registret skall enligt vårt förslag vara att

underlätta tillgången till sådana belastningsuppgifter som behövs i

verksamhet hos polis- och tullmyndigheter för att förebygga, uppdaga

och utreda brott, hos åklagarmyndigheter för förundersökning och åtal

samt vid utfärdande av strafföreläggande och slutligen hos allmänna

domstolar för straffmätning och val av påföljd. Uppgifter i registret skall

också få användas av polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan

lämplighetsprövning och tillståndsgivning som anges i författning samt

av enskilda om det är av särskild betydelse i den enskildes verksamhet.

Registret bör få innehålla uppgift om den som

 genom dom eller strafföreläggande ålagts påföljd för brott för vilket

inte endast penningböter är föreskrivet,

 har ålagts förvandlingsstraff för böter,

 på grund av åklagares beslut enligt lagen om unga lagöverträdare

inte har åtalats för ett allvarligare brott,

 skall utlämnas enligt någon av utlämningslagarna eller

 har meddelats besöksförbud.

Körkortsinnehavare skall i viss utsträckning registreras även med

anledning av brott som endast kan föranleda penningböter. Vissa

uppgifter om den som är dömd i utlandet skall också registreras.

Uppgifter i belastningsregistret skall kunna lämnas ut enligt vad som

följer av tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen. Dessutom bör det i

lag och förordning finnas bestämmelser om myndigheter som oavsett

sekretess skall ha rätt till uppgifter ur registret. Sådana bestämmelser om

skyldighet att lämna uppgifter till vissa myndigheter som behöver dem

för lämplighetsprövning och tillståndsgivning finns för närvarande i

registerförfattningarna. De nya reglerna avses i huvudsak motsvara de

nuvarande. Uppgifter bör liksom för närvarande i viss utsträckning kunna

lämnas till myndigheter och organisationer utomlands.

Uppgifter i belastningsregistret skall enligt vårt förslag gallras

 när förutsättningar för registrering inte längre föreligger, dvs. om den

registrerade frikänns efter överklagande eller beslut om resning,

 om strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har undan-

röjts,

 om beslut om förvandlingsstraff för böter har upphävts,

 om åklagares beslut att inte åtala har återkallats eller

 om besöksförbud har upphävts.

Uppgifter i belastningsregistret bör också gallras när viss tid förflutit.

Vårt förslag innebär att uppgifter som regel skall gallras tio år från dom

eller beslut. Uppgift om bötesdomar skall dock gallras efter fem år.

Uppgift om domar som medfört fängelse eller rättspsykiatrisk vård skall

gallras tio år efter frigivningen.

Misstankeregistret

Ett nytt misstankeregister skall enligt vårt förslag föras för att underlätta

tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs

i verksamhet hos polis- och tullmyndigheter för att förebygga, uppdaga

och utreda brott samt hos åklagarmyndigheter för förundersökning och

åtal. Uppgifter i registret bör också få användas av polismyndigheter och

andra myndigheter vid sådan lämplighetsprövning och tillståndsgivning

som anges i författning samt av enskilda om det är av särskild betydelse i

den enskildes verksamhet.

Misstankeregistret bör innehålla uppgifter om den som har fyllt 15 år

och som är skäligen misstänkt för något brott mot brottsbalken eller för

något annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet.

Uppgifter bör också föras in om den som är skäligen misstänkt för ett

motsvarande brott utomlands, om frågan om lagföring för brottet skall

avgöras i Sverige. Registret avses vidare innehålla uppgifter om den mot

vilken det har inletts talan om förvandling av böter och om den som har

begärts utlämnad för brott.

Uppgifter i misstankeregistret skall kunna lämnas ut enligt vad som

följer av tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen. Dessutom bör det i

lag och förordning finnas bestämmelser om myndigheter som oavsett

sekretess skall ha rätt till uppgifter ur registret. Sådana bestämmelser om

skyldighet att lämna uppgifter till vissa myndigheter som behöver dem

för lämplighetsprövning och tillståndsgivning finns för närvarande i

registerförfattningarna. De nya reglerna bör i huvudsak motsvara de

nuvarande. Uppgifter bör liksom för närvarande i viss utsträckning kunna

lämnas till myndigheter och organisationer utomlands.

Vi föreslår att uppgifter i misstankeregistret skall gallras när en för-

undersökning har avslutats utan att åtal väckts med anledning av

misstanken, när åtal har lagts ned eller när dom eller beslut har

meddelats. Har den misstänkte frikänts skall uppgift om misstanken stå

kvar i misstankeregistret till dess att den frikännande domen har vunnit

laga kraft. Uppgifter om en person som har begärts utlämnad för brott

skall gallras när begäran har avslagits eller verkställts.

En polisdatalag

Den nuvarande polisregisterlagen skall enligt vårt förslag ersättas med en

polisdatalag. Den skall bygga på den kommande persondatalagen och

alltså bara innehålla de bestämmelser som behövs i stället för eller utöver

reglerna i persondatalagen. Lagen föreslås bli tillämplig på behandling av

personuppgifter i polisens verksamhet för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat och

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt

åtal.

Polisdatalagen bör, liksom persondatalagen, endast gälla sådan

behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatisk samt

annan behandling av personuppgifter som ingår i eller är avsedda att ingå

i ett register.

Persondatalagen ger enligt vår mening stöd för den behandling av

personuppgifter som krävs i den egentliga polisverksamheten. Vi har

funnit att de grundläggande krav som enligt persondatalagen skall gälla

för behandling av personuppgifter också bör gälla på polisens område.

Vi tar i avsnitt 8 upp de olika bestämmelserna i persondatalagen och

belyser deras betydelse för polisens behandling av personuppgifter. I

anslutning därtill anges vilka särbestämmelser som enligt vår mening

behövs i polisdatalagen vid all behandling av personuppgifter. Vi har

funnit anledning att för polisens del göra undantag för persondatalagens

förbud mot behandling av uppgifter som avslöjar ras eller etniskt

ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller

medlemskap i fackförening eller som rör hälsa eller sexuell läggning.

Uppgifter om en person bör inte få behandlas enbart på grund av vad

som är känt om honom eller henne i dessa hänseenden. Om uppgifter om

en person behandlas på annan grund bör uppgifterna dock få

kompletteras med sådana känsliga uppgifter, om det är oundgängligen

nödvändigt för syftet med behandlingen. Vi föreslår vidare en särskild

bestämmelse om att personuppgifter som behandlas hos polisen normalt

skall förses med uplysningar om uppgiftslämnares trovärdighet och

uppgifternas sakriktighet. Dessutom föreslår vi en särskild bestämmelse

om utlämnande av uppgifter till utlandet.

Förutom dessa bestämmelser, vilka skall gälla all behandling av

personuppgifter, föreslår vi särskilda bestämmelser för behandling av

personuppgifter i underrättelseverksamhet. Automatisk behandling av

personuppgifter i sådan verksamhet avses få förekomma endast i

samband med särskilda undersökningar som har vissa i lagen angivna

ändamål, som avser allvarlig brottslighet och som leds av Rikspolis-

styrelsen eller en länspolismästare.

Slutligen tar vi upp frågan om vilka särskilda bestämmelser som bör

gälla för egentliga register. Det kan av lätt insedda skäl inte gärna

komma i fråga att reglera alla polisens register i lag eller förordning. Ett

sådant system skulle bli alltför stelbent. Regleringen i lag bör i stället

begränsas till att avse särskilt omfattande register och sådana register

som på grund av kriterierna för registreringen får anses särskilt känsliga.

Med hänsyn härtill bör för det första tas in bestämmelser i polisdatalagen

om underrättelseregister, vilka bör motsvara de av oss i delbetänkandet

föreslagna reglerna för informationsregister i polisens

underrättelseverksamhet. Även de regler om DNA-register som vi

tidigare har föreslagit bör överföras till polisdatalagen.

Vi föreslår vidare regler för fingeravtrycks- och signalementsregister

som förs för att underlätta identifiering av personer i samband med brott.

Sådana register skall endast få innehålla uppgifter om misstänkta och

dömda personer. Uppgifter om en misstänkt person skall som regel

gallras när förundersökning eller åtal mot honom läggs ned eller när åtal

ogillas. Om den misstänkte döms skall uppgifterna om honom få bevaras

till dess att samtliga uppgifter om honom har gallrats ur det allmänna

belastningsregistret.

Uppgifter om att en person anses misstänkt för brott trots att

förundersökning mot honom har lagts ned skall enligt vårt förslag få

registreras endast under vissa särskilda förutsättningar. Sådana uppgifter

skall som regel gallras inom tre år. Om åtal mot en person har lagts ned

eller ogillats skall uppgift om att personen i fråga ändå anses misstänkt

inte få registreras.

Register som förs för att underlätta övervakning av personer bör

endast få innehålla uppgifter om allvarligt kriminellt belastade personer

eller personer som kan antas vara farliga för annans säkerhet. Uppgifter

om en person i ett sådant register bör gallras senast när samtliga

uppgifter om personen i fråga gallras ur det allmänna

belastningsregistret.

För andra permanenta register än dem vi nu har nämnt bör, utöver de

allmänna bestämmelser som skall gälla för all behandling av

personuppgifter, gälla vissa särskilda bestämmelser om anmälan till

Datainspektionen och om gallring. Register som skall innehålla uppgifter

om att en person är dömd för brott, är eller har varit misstänkt för brott

eller kan antas ta befattning med brottslig verksamhet skall enligt vårt

förslag alltid anmälas till Datainspektionen innan det tas i bruk. Vi har

dessutom ansett att register av integritetsskäl som huvudregel bör gallras

och således inte bevaras för forskningsändamål. En tid för gallring skall

därför alltid bestämmas när ett nytt register inrättas. Dessutom skall

registrets ändamål och innehåll fastställas. Dessa regler bör enligt vår

mening inte avse manuella register. För sådana register bör de allmänna

bestämmelserna i polisdatalagen vara fullt tillräckliga. De bör inte heller

gälla behandling av personuppgifter i samband med en förundersökning

eller annan undersökning eller utredning.

Säkerhetspolisens register

I avsnitt 9 tar vi upp frågan om behandling av personuppgifter i

Säkerhetspolisens verksamhet till en sammanhållen genomlysning.

Avsnittet inleds med en kort bakgrundsteckning, där bl.a. tidigare

utredningar som starkt har påverkat dagens förhållanden nämns. Därefter

behandlas frågan om konsekvensernaför Säkerhetspolisens

vidkommande av att persondatalagen kommer att utgöra bakgrund för all

behandling av personuppgifter. Vi har funnit att de allmänna be-

stämmelserna i vårt förslag till polisdatalag bör gälla även för

Säkerhetspolisen, däremot inte de särskilda bestämmelserna om be-

handling av personuppgifter i underrättelseverksamhet. Särskilda före-

skrifter bör meddelas för SÄPO-registret.

Vi föreslår att Säkerhetspolisen skall föra ett register som har till

ändamål att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot

rikets säkerhet eller bekämpa terrorism och att utgöra underlag för

registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen. Uppgifter som kan hänföras

till enskilda personer (personuppgifter) skall få föras in i registret endast

1. om det finns anledning anta att den som avses med uppgiften ägnar sig

åt eller har ägnat sig åt brottslig verksamhet som innefattar hot mot rikets

säkerhet eller terrorism eller kommer att begå allvarliga brott av sådant

slag,

2. om personen har undergått registerkontroll enligt säkerhets-

skyddslagen (1996:627) och därefter fått den anställning eller det

uppdrag eller fått delta i den verksamhet som kontrollen avsett eller

3. om det annars finns särskilda skäl till det.

Regeringen bör bemyndigas att meddela närmare bestämmelser om

registrets innehåll.

Personuppgifterna skall avlägsnas ur registret efter en på förhand

bestämd tid, om det inte framkommit något beträffande den registrerade

som föranleder att registreringen måste finnas kvar. Uppgifter som

avlägsnas ur registret och de handlingar som uppgifterna hänvisar till bör

av integritetsskäl normalt förstöras i samband med att uppgifterna utgår

ur registret. Om en förundersökning eller en annan utredning företagits

talar dock forsknings- och insynsintressena för att materialet bevaras för

framtiden. Det kan också finnas andra speciella skäl som motiverar att

uppgifter bevaras. Regeringen föreslås meddela bestämmelser om när

material skall bevaras. Säkerhetspolisen bör stå under Riksarkivets

tillsyn.

Övrigt

Lagen om det allmänna belastningsregistret, lagen om misstankeregister

och lagen om polisens behandling av personuppgifter m.m. bör träda i

kraft den 1 januari 1999, då även persondatalagen skall träda i kraft.

Vårt val av rättsliga lösningar för polisens behandling av personupp-

gifter synes inte medföra några ökade kostnader.

Registerutredningens lagförslag

Förslag till lag om det allmänna belastningsregistret

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Hos Rikspolisstyrelsen skall föras ett allmänt belastningsregister.

Ändamål

2 § Det allmänna belastningsregistret skall föras för att underlätta till-

gången till sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att förebygga, uppdaga och utreda

brott,

2. åklagarmyndigheter för förundersökning och åtal samt vid utfär-

dande av strafföreläggande,

3. allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd eller

4. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning och tillståndsgivning som anges i författning.

Registret får användas också för att till enskild lämna uppgift som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

I riket meddelade domar eller beslut

3 § I registret skall föras in uppgifter om den som

1. genom dom eller strafföreläggande har ålagts påföljd för brott för

vilket inte endast penningböter är föreskrivet,

2. har ålagts förvandlingsstraff för böter.

3. med tillämpning av 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från

påföljd,

4. på grund av åklagares beslut enligt 9 eller 17 § lagen (1964:167)

med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare inte har åtalats för

brott, som enligt åklagarens bedömande skulle ha lett till fängelse,

villkorlig dom eller skyddstillsyn,

5. skall utlämnas enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott eller

enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge eller

6. har meddelats besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöks-

förbud.

4 § Utöver vad som följer av 3 § skall i registret föras in uppgift om den

som har körkort, traktorkort eller körkortstillstånd och som har ålagts

böter för annat brott vid förande av motordrivet fordon eller spårvagn.

Vad som nu har sagts gäller dock inte brott mot 3 § lagen (1971:965) om

straff för trafikbrott som begåtts utomlands eller överträdelse av 72 § 7

eller 74 § första stycket 3 vägtrafikkungörelsen (1972:603).

Vad som sägs i första stycket gäller även den för vilken begränsad

giltighetstid enligt 19 § körkortslagen (1977:477) eller spärrtid enligt 21

§ samma lag har beslutats men ännu inte har löpt ut.

Uppgift om den som har utländskt körkort skall tas in i registret endast

om han eller hon är folkbokförd här i landet.

Domar och beslut som meddelas i utlandet

5 § Uppgifter om den som avses med en dom eller ett beslut i utlandet

skall föras in i registret, om uppgiftens innehåll motsvarar vad som sägs i

3 § och uppgiften

1. kommer från en myndighet i en stat som tillhör Internationella

kriminalpolisorganisationen, från denna organisation eller från Europol,

och avser svensk medborgare eller den som har hemvist här i riket eller

2. lämnas från en stat enligt en överenskommelse mellan Sverige och

den staten.

Uppgifter som skall tillföras registret

6 § Beträffande den som skall registreras enligt 3 5 §§ skall registret

tillföras de uppgifter regeringen bestämmer.

Utlämnande av uppgifter

Inom riket

7 § En myndighet eller enskild som har rätt till utdrag eller upplysning ur

registret skall, i varje särskilt fall, noga pröva behovet av information.

Utdrag eller upplysningar ur registret får begäras endast om skälet till det

uppväger det intrång eller men i övrigt det innebär för den som berörs.

8 § Utöver vad som följer av 14 kap. sekretesslagen (1980:100) skall ett

utdrag ur eller en upplysning om innehållet i registret lämnas när detta

begärs av

1. myndighet i den utsträckning regeringen för vissa slag av ärenden

ger tillstånd till det eller

2. annan enskild än den registrerade

 i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall ger tillstånd till

det och det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande

eller beivrande av brott eller

 i annat fall, om den enskilde styrker att hans rätt är beroende av

upplysning ur registret och regeringen medger att upplysningen

meddelas.

9 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till Brottsförebyggande rådet.

Till utlandet

10 § Ett utdrag ur eller en upplysning om innehållet i registret skall

lämnas till domstol eller polis- eller åklagarmyndighet i Danmark,

Finland, Island eller Norge om det begärs för utredning i brottmål.

Uppgifter får vidare lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

konvention som Sverige har biträtt.

Uppgifter får på begäran även lämnas till domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till internationella

kriminalpolisorganisationen eller till denna organisation om det behövs

för att myndigheten eller organisationen skall kunna förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott eller för ett utlänningsärende.

Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter får lämnas till

domstol eller polis- eller åklagarmyndighet i annan stat än som sägs i

tredje stycket, om det behövs för utredning i ett brottmål eller ett

utlänningsärende.

Regeringen får också meddela föreskrifter om att uppgifter beträffande

den som är medborgare i en främmande stat eller som har hemvist där,

får lämnas till en myndighet i den staten.

Att uppgifter får lämnas ut även i vissa andra fall framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

11 § Om verkställighet av annan påföljd än böter har förts över hit från

Danmark, Finland, Island eller Norge eller härifrån till någon av dessa

stater, får uppgifter om den som avses med beslutet om överflyttning

lämnas till den stat från eller till vilken överflyttning har skett. Detsamma

gäller i fråga om anteckning, som gjorts rörande tillämpningen av 14

eller 21 § lagen om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge

angående verkställighet av straff m.m.

Om verkställighet av påföljd har flyttats över hit från annan stat eller

härifrån till annan stat enligt lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen (1978:801)

om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet, tillämpas

första stycket, första meningen.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om utlämnande av

uppgifter enligt denna paragraf.

Utlämnande myndighet

12 § En begäran om utlämnande av uppgifter prövas av Rikspolis-

styrelsen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

dock meddela föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får lämna

ut uppgifter.

Gallring

13 § En uppgift skall gallras ur registret

1. om överrätt genom dom eller beslut som vunnit laga kraft, frikänt

den registrerade för den åtalade gärningen eller funnit honom skyldig till

denna men inte dömt honom till en påföljd som skall antecknas i

registret,

2. om en domstol efter resning har meddelat dom eller beslut som

avses i 1,

3. om strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har

undanröjts,

4. om överrätt har upphävt ett beslut om förvandlingsstraff för böter,

5. om åklagares beslut att inte åtala har återkallats,

6. om besöksförbud har upphävts eller

7. när den registrerade har avlidit.

14 § Utöver vad som följer av 13 § skall

1. uppgift om fängelse eller förvandlingsstraff för böter gallras sedan tio

år förflutit från frigivningen,

2. uppgift om fängelse som skall anses helt verkställt genom tidigare

frihetsberövande eller från vilket någon genom beslut om nåd har befriats

helt gallras sedan tio år förflutit från domen eller beslutet,

3. uppgift om fängelse som har fallit bort enligt 35 kap. 8 eller 9 §

brottsbalken eller om förvandlingsstraff för böter som har fallit bort

enligt 18 eller 21 § bötesverkställighetslagen (1979:189) gallras sedan

fem år förflutit från det att straffet föll bort,

4. uppgift om skyddstillsyn eller villkorlig dom gallras sedan tio år

förflutit från domen eller beslutet,

5. uppgift om överlämnande till vård inom socialtjänsten eller vård

enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall gallras sedan

tio år förflutit från domen eller beslutet,

6. uppgift om överlämnande till rättspsykiatrisk vård gallras sedan tio

år förflutit från utskrivningen,

7. uppgift om böter gallras sedan fem år förflutit från dom, beslut eller

godkännande av strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot,

8. uppgift om att någon enligt 30 kap. 6 § har förklarats fri från påföljd

gallras sedan tio år förflutit från dom eller beslut,

9. uppgift om åklagares beslut att inte åtala brott gallras sedan tre år

förflutit från beslutet och

10. uppgift om beslut om besöksförbud gallras sedan tio år förflutit

från beslutet.

15 § Om det före utgången av den tid som anges i 14 § har gjorts en ny

anteckning enligt 3 eller 5 § beträffande samma person, skall ingen av

uppgifterna gallras så länge någon av dem skall finnas kvar i registret.

Detta skall dock inte gälla om den nya anteckningen avser penningböter.

En uppgift skall alltid gallras sedan tjugo år förflutit från den dom eller

det beslut som föranledde att uppgiften fördes in i registret. I fråga om

uppgift som avses i 14 § 1 eller 6 gäller detta endast om de tidsfrister

som anges där har gått ut.

Skall en uppgift som avses i 3 5 §§ gallras enligt denna paragraf,

skall även sådana uppgifter som har antecknats i anslutning därtill

gallras, om inte regeringen förordnar annat.

Sekretess

16 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja vad han sålunda erfarit.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

17 § Persondatalagens regler om rättelse och skadestånd gäller vid

behandling av personuppgifter enligt denna lag eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999, då lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister upphör att gälla.

Förslag till lag om misstankeregister

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Hos Rikspolisstyrelsen skall föras ett register för uppgifter om skälig

misstanke om brott (misstankeregistret).

Ändamål

2 § Misstankeregistret skall föras för att underlätta tillgången till sådana

uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att samordna förundersökningar mot

samma person och förebygga, uppdaga och utreda brott,

2. åklagarmyndigheter för förundersökning och åtal eller

3. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning och tillståndsgivning som anges i författning.

Registret får användas också för att till enskild lämna uppgift som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

3 § I registret skall föras in uppgifter om den som har fyllt femton år och

som enligt förundersökningsledarens bedömning är skäligen misstänkt

för

1. brott mot brottsbalken,

2. annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet eller

3. sådant brott utomlands som enligt svensk lag motsvarar brott enligt

1 eller 2, under förutsättning att frågan om lagföring för brottet skall

avgöras i Sverige.

Uppgifter skall även föras in om den mot vilken allmän åklagare har

inlett utredning i mål om förvandling av böter och om den som har

begärts utlämnad för brott.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva

att registreringen skall begränsas på visst sätt.

4 § Beträffande den som skall registreras enligt 3 § skall registret tillföras

de uppgifter regeringen bestämmer.

Utlämnande av uppgifter

Inom riket

5 § En myndighet eller enskild som har rätt till utdrag eller upplysning ur

registret skall i varje särskilt fall, noga pröva behovet av information.

Utdrag eller upplysningar ur registret får begäras endast om skälet till det

uppväger det intrång eller men i övrigt det innebär för den som berörs.

6 § Utöver vad som följer av 14 kap. sekretesslagen (1980:100) skall ett

utdrag ur eller en upplysning om innehållet i registret lämnas när detta

begärs av

1. myndighet i den utsträckning regeringen för vissa slag av ärenden

ger tillstånd till det samt

2. enskild

 i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall ger tillstånd till

det och det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för före-

byggande eller beivrande av brott eller

 i annat fall, om den enskilde styrker att hans rätt är beroende av

upplysning ur registret och regeringen medger att upplysningen

meddelas.

7 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till Brottsförebyggande rådet.

Till utlandet

8 § Ett utdrag ur eller en upplysning om innehållet i registret får lämnas

till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation, om

utlämnandet följer av en internationell konvention som Sverige har

biträtt.

Uppgifter får på begäran även lämnas till polis- eller åklagarmyn-

dighet i en stat som är ansluten till internationella kriminalpolisorgani-

ationen eller till denna organisation om det behövs för att myndigheten

eller organisationen skall kunna förebygga, uppdaga, utreda eller beivra

brott eller för ett utlänningsärende.

Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter får lämnas till

polis- eller åklagarmyndighet i annan stat än som sägs i andra stycket,

om det behövs för utredning i ett brottmål eller ett utlänningsärende.

Regeringen får också meddela föreskrifter om att uppgifter be-

träffande den som är medborgare i en annan stat eller som har hemvist

där, lämnas till en myndighet i den staten.

Att uppgifter får lämnas ut även i vissa andra fall framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

Utlämnande myndighet

9 § En begäran om utlämnande av uppgifter prövas av Rikspolis-

styrelsen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

dock meddela föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får lämna

ut uppgifter.

Gallring

10 § En uppgift skall gallras

1. när en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med

anledning av misstanken,

2. när åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts ned,

3. när domstol har meddelat dom eller beslut med anledning av

misstanken eller den misstänkte har godkänt strafföreläggande som har

utfärdats i anledning av misstanken. Om den tilltalade har frikänts skall

uppgift i misstankeregistret gallras först när domen har vunnit laga kraft

eller

4. när en begäran om utlämning har avslagits eller verkställts.

Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även

uppgifter om talan om förvandling av böter.

Sekretess

11 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja vad han sålunda erfarit.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

12 § Persondatalagens regler om rättelse och skadestånd gäller vid

behandling av personuppgifter enligt denna lag eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om polisens behandling av personuppgifter

m.m. (polisdatalag)

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

Lagens tillämpningsområde

1 § Vid behandling av personuppgifter inom polisen gäller person-

datalagen (0000:00) om inte avvikande bestämmelser meddelas i denna

lag.

2 § Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet

för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 26 och

27 §§.

3 § Lagen gäller inte för behandling av personuppgifter som företas

med stöd av lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret eller

lagen (0000:00) om misstankeregister. Lagen gäller inte heller vid

insamling av personuppgifter genom teleavlyssning, teleövervakning

eller kameraövervakning.

Definitioner

4 § Med underrättelseverksamhet avses i denna lag polisverksamhet som

 syftar till att klarlägga om brottslig verksamhet har förekommit,

pågår eller kan förutses och

 inte utgör förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken.

Med kriminalunderrättelseverksamhet avses annan

underrättelseverksamhet än den som bedrivs av Säkerhetspolisen.

Med DNA-analys avses varje förfarande som kan användas för analys

av deoxyribonukleinsyra (deoxyribonucleic acid).

Behandling av personuppgifter

5 § Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad

som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter,

religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening eller

hälsa eller sexuella läggning.

Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna

kompletteras med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är

oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen.

6 § Personuppgifter som behandlas skall förses med upplysningar om

uppgiftslämnares trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Sådana

upplysningar behöver dock inte lämnas om det saknar betydelse för syftet

med behandlingen.

Utlämnande av uppgifter

7 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till Brottsförebyggande rådet.

8 § Uppgifter får lämnas ut till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

konvention som Sverige har biträtt.

Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter på begäran får

lämnas till polis- eller åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till

internationella kriminalpolisorganisationen eller till denna organisation,

om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna

förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott.

Att uppgifter får lämnas ut även i vissa andra fall framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

9 § Regeringen får förordna att uppgifter får lämnas ut även i andra fall

än som sägs i 7 och 8 §§.

Rättelse och skadestånd

10 § Persondatalagens regler om rättelse och skadestånd gäller vid

behandling av personuppgifter enligt denna lag eller föreskrifter som har

meddelats med stöd av lagen.

Särskilda bestämmelser om behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet

11 § I kriminalunderrättelseverksamhet får personuppgifter behandlas

helt eller delvis automatiskt endast i särskilda undersökningar rörande

viss allvarlig brottslighet

 vilka syftar till att ge underlag för beslut om förundersökning eller

om särskilda åtgärder för att förebygga eller förhindra brott och

 som leds av Rikspolisstyrelsen eller en polismyndighet där en

länspolismästare är chef.

Personuppgifter får också samlas in och lagras i

kriminalunderrättelseregister.

12 § Ett beslut att inleda sådan behandling av personuppgifter som avses

i 11 § skall innehålla uppgifter om ändamålet med behandlingen och när

den särskilda undersökning som avses skall vara avslutad samt de

föreskrifter i övrigt som behövs för att förebygga otillbörligt intrång i de

registrerades personliga integritet.

Rikspolisstyrelsen skall föra en förteckning över beslut att behandla

personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

13 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om behandling av personuppgifter i

kriminalunderrättelseverksamhet.

Särskilda bestämmelser om register

14 § De särskilda bestämmelserna om register gäller inte

 behandling av personuppgifter i samband med en förundersökning

eller annan undersökning eller utredning eller

 manuella register.

15 § Om inte annat sägs är Rikspolisstyrelsen persondataansvarig för de

register som avses i denna lag och för andra register som förs för hela

polisväsendets behov.

Underrättelseregister

Säkerhetspolisens register

16 § Hos Rikspolisstyrelsen skall föras ett register som har till ändamål

 att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot

rikets säkerhet eller bekämpa terrorism och

 att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen

(1996:627).

Säkerhetspolisen är persondataansvarig för registret som benämns

SÄPO-registret.

17 § I SÄPO-registret får föras in uppgifter som kan hänföras till en

enskild person endast

1. om det finns anledning anta att den som avses med uppgiften ägnar

sig åt eller har ägnat sig åt brottslig verksamhet som innefattar hot mot

rikets säkerhet eller terrorism eller kommer att begå brott av sådant slag,

2. om personen har undergått registerkontroll enligt säkerhets-

skyddslagen (1996:627) och därefter fått den anställning eller det

uppdrag eller fått delta i den verksamhet som kontrollen avsett eller

3. om det annars finns särskilda skäl till det.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om registrets innehåll.

18 § Uppgifter i SÄPO-registret skall lämnas till länsstyrelse för sådan

prövning av personal hos ett auktoriserat bevakningsföretag som avses i

lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Detsamma gäller vid prövning

av föreståndaren för verksamheten eller av ledamöter i

bevakningsföretags styrelse.

19 § Uppgifter som kan hänföras till en enskild person skall gallras när

de inte längre behövs för sitt ändamål. Regeringen får meddela

föreskrifter om att uppgifter i stället får bevaras för forskningsändamål.

Kriminalunderrättelseregister

20 § I kriminalunderrättelseverksamhet får register föras endast för att ge

underlag för beslut om särskilda undersökningar som avser viss allvarlig

brottslighet. Sådana register får föras även av en polismyndighet där en

länspolismästare är chef.

21 § I ett kriminalunderrättelseregister får föras in uppgifter som kan

hänföras till en enskild person endast om den som avses med uppgiften

på konkreta grunder kan antas ägna sig eller ha ägnat sig åt allvarlig

brottslighet eller kan antas komma att begå allvarliga brott.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

närmare föreskrifter om vilka uppgifter som får registreras.

22 § Uppgifterna i ett kriminalunderrättelseregister skall gallras ett år

efter det att en sådan uppgift om personen som enligt 21 § kan föranleda

registrering sista gången infördes. Har en särskild undersökning som rör

en registrerad person inletts, får dock uppgifter stå kvar till dess att

undersökningen har avslutats.

Register med uppgifter om DNA-analys i brottmål

23 § Register med uppgifter om resultat av DNA-analys får endast föras

för att underlätta identifiering av personer i samband med utredning om

brott.

24 § Ett register med personuppgifter får innehålla uppgifter om

resultatet av en DNA-analys som har gjorts under utredning om ett brott

och som avser en person som har dömts för

1. ett sådant brott mot en persons liv eller hälsa, personliga integritet

eller säkerhet som avses i 3, 4, 6, 8, 12 eller 17 kap. brottsbalken, om

brottet kan leda till fängelse i mer än två år,

2. ett allmänfarligt brott som avses i 13 kap. brottsbalken, om brottet

kan leda till fängelse i mer än två år eller

3. försök, förberedelse, stämpling, anstiftan eller medhjälp till ett

sådant brott som avses i 1 eller 2.

Regeringen får meddela föreskrifter om vilka brott som skall föranleda

registrering.

25 § Registreringen av ett analysresultat skall begränsas till uppgifter

som ger information om den registrerades identitet. Analysresultat som

kan ge upplysning om den registrerades personliga egenskaper får inte

registreras.

Utöver vad som sägs i första stycket får ett register med person-

uppgifter endast innehålla upplysningar som visar i vilket ärende

analysen har gjorts och vem analysen avser.

26 § Ett spårregister får innehålla uppgifter om resultatet av en DNA-

analys som har gjorts under utredning om ett brott. Uppgifterna får inte

kunna hänföras till en viss person. Därutöver får spårregister endast

innehålla upplysningar som visar i vilket ärende analysen har gjorts.

27 § Uppgifter i spårregister får endast jämföras med analysresultat

1. som inte kan hänföras till en viss person (spåranalys),

2. som finns i DNAregister med personuppgifter eller

3. som kan hänföras till en person som är misstänkt för brott.

28 § Personuppgifter skall gallras senast tio år efter det att påföljden för

brott som avses i 24 § till fullo har verkställts eller annars upphört.

Uppgifter i spårregister skall gallras senast trettio år efter registre-

ringen.

29 § Om ett prov har tagits för DNA-analys i samband med en utredning

om brott, från någon som inte är misstänkt för brottet, får provet inte

användas för något annat ändamål än det för vilket det togs. Ett sådant

prov får inte heller sparas efter det att målet slutligt har avgjorts.

Fingeravtrycks- och signalementsregister

30 § Bestämmelserna i 31 och 32 §§ gäller endast sådana register med

uppgifter om fingeravtryck, signalement och särskilda kännetecken, som

förs för att underlätta identifiering av personer i samband med brott.

Register som förs för detta ändamål får användas för identifiering av

okända personer även i andra fall.

31 § Register som avses i 30 § får endast innehålla uppgifter om den

 som är misstänkt eller dömd för brott eller

 som har fått lämna fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om

särskild utlänningskontroll.

I sådant register får endast antecknas uppgifter om fingeravtryck,

signalement och särskilda kännetecken samt om ärendenummer och den

registrerades identitet.

32 § Uppgifter om en misstänkt person skall gallras när förundersökning

eller åtal mot honom läggs ned eller när åtal ogillas. Uppgifterna får dock

bevaras längre om andra uppgifter om den misstänkte skall bevaras med

stöd av 33 §. När dessa uppgifter gallras skall även uppgifter i

fingeravtrycks- och signalementsregister gallras.

Om den misstänkte döms får uppgifterna om honom bevaras till dess

att samtliga uppgifter om honom har gallrats ur det allmänna be-

lastningsregistret.

Regeringen får meddela föreskrifter om gallring av uppgifter avseende

den som har fått lämna fingeravtryck enligt lagen om särskild

utlänningskontroll.

Register över kvarstående brottsmisstankar

33 § Om en förundersökning mot en person har lagts ned på grund av

bristande bevisning får uppgifter om brottsmisstanken lagras i register

endast under förutsättning att

 den misstänkte enligt åklagares bedömning alltjämt är skäligen

misstänkt för brottet och

 uppgifterna behövs för att förundersökningen skall kunna tas upp på

nytt.

Uppgifterna skall gallras senast efter tre år, om inte särskilda skäl

föranleder annat.

34 § Uppgift om att en person är misstänkt för brott får inte lagras i

register om åtal mot den misstänkte har lagts ned eller om han genom

lagakraftvunnen dom har frikänts.

Register som förs för övervakning av personer

35 § Register som förs för att underlätta övervakning av personer som

kan antas komma att begå brott, får endast innehålla uppgifter om dömda

personer som antingen är allvarligt kriminellt belastade eller som kan

antas vara farliga för annans personliga säkerhet.

Personuppgifter skall gallras senast när samtliga uppgifter om

personen har gallrats ur det allmänna belastningsregistret.

Närmare föreskrifter om innehållet i registret meddelas av regeringen

eller den myndighet regeringen bestämmer.

Andra register

36 § Innan ett register inrättas skall registrets ändamål och innehåll

bestämmas samt tiden för gallring av uppgifterna i registret fastställas.

Registret skall ges en särskild benämning.

Regeringen får föreskriva att uppgifter i ett register får bevaras.

37 § Om ett register skall innehålla uppgifter som ger upplysning om att

en person är dömd för brott, är eller har varit misstänkt för brott eller kan

antas ta befattning med brottslig verksamhet skall registret tre veckor i

förväg anmälas till Datainspektionen för förhandskontroll.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999 då polisregisterlagen

(1965:94) upphör att gälla. Beträffande sådan behandling av person-

uppgifter som pågår vid denna tidpunkt skall den äldre lagen gälla till

den tidpunkt regeringen bestämmer, dock längst till den 1 oktober 2001.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 §, 7 kap. 17 och 18 §§, 9 kap. 17 §,

14 kap. 5 § och 16 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap. Sekretess med hänsyn främst till intresset att förebygga eller

beivra brott

 1 §

Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

1. förundersökning i brottmål,

2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

4. åklagarmyndighets, polismyndighets, tullmyndighets eller kust-

bevakningens verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott, eller

5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt

insiderlagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument,om det kan antas att

syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den

framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

För uppgift som hänför sig till

Säkerhetspolisens verksamhet för

att förebygga eller avslöja brott mot

rikets säkerhet eller förebygga

terrorism, gäller sekretess om det

inte står klart att uppgiften kan

röjas utan att syftet med beslutade

eller förutsedda åtgärder motverkas

eller den framtida verksamheten

skadas om uppgiften röjs.

Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, tullmyndighet eller

kustbevakningen med att uppdaga,

utreda eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om att

en gäldenär har begått brott som

avses i 11 kap. brottsbalken eller

annat brott som har samband med

gäldenärens näringsverksamhet.

Sekretess som avses i första och

andra styckena gäller i annan

verksamhet hos myndighet för att

biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, tullmyndighet eller

kustbevakningen med att uppdaga,

utreda eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för uppgift

som angår misstanke om att en

gäldenär har begått brott som avses i

11 kap. brottsbalken eller annat brott

som har samband med gäldenärens

näringsverksamhet.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år. Om särskilda skäl

föranleder det får dock regeringen

föreskriva att sekretessen enligt

andra stycket får gälla under längre

tid.

7 kap. Sekretess med hänsyn främst till skyddet för enskilds

personliga förhållanden

 17 §

Sekretess gäller i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

allmänt kriminalregister eller

register som förs enligt lagen

(1965:94) om polisregister m.m. för

uppgift som har tillförts registret.

Om utlämnande av sådan uppgift

gäller vad som är föreskrivet i lag

om register som nu har nämnts och

i säkerhetsskyddslagen (1996:627)

samt i förordningar som har stöd i

dessa lagar. Föreskrifterna i 14

kap. gäller inte i fråga om

sekretessen enligt denna paragraf.

Sekretess gäller för uppgift i

register som förs enligt lagen

(0000:00) om det allmänna

belastningsregistret och lagen

(0000:00) om misstankeregister, för

uppgift om enskilds personliga

förhållanden, om det inte står klart

att uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom

närstående lider men om uppgiften

röjs. I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år. Utan hinder av

sekretessen får uppgift lämnas ut

enligt vad som sägs i lagen

(0000:00) om det allmänna

belastningsregistret, lagen

(0000:00) om misstankeregister

och säkerhetsskyddslagen

(1996:627) samt i förordningar

som har stöd i dessa lagar.

 18 §

I annat fall än som avses i 17 §

gäller sekretess i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

register

1. för uppgift som har tillförts

särskilt register, som förs över

strafföreläggande och föreläggande

av ordningsbot, och inte hänför sig

till registrering som avses i 15 kap.

1 §,

2. för annan uppgift hos Riks-

polisstyrelsen, som angår brott

eller den som har misstänkts,

åtalats eller dömts för brott, om

uppgiften har lämnats dit för

databehandling inom rättsväsen-

dets informationssystem i annat

register än som avses i 1,

3. för belastningsuppgift som har

tillförts körkortsregistret,

4. för uppgift som har tillförts

särskilt register som författ-

ningsenligt förs hos myndighet

angående brott eller tjänste-

förseelser begångna av personer

som är eller har varit verksamma

hos myndigheten. Sekretessen

enligt första stycket 1 gäller inte i

ärende om straff-föreläggande eller

föreläggande av ordningsbot.

Sekretess gäller för uppgift i

särskilt register, som förs över

strafförelägganden och

förelägganden av ordningsbot, och

inte hänför sig till registrering som

avses i 15 kap. 1 §, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

att den enskilde eller någon honom

närstående lider men om uppgiften

röjs.

Sekretessen enligt första stycket

gäller inte i ärende om

strafföreläggande eller

föreläggande av ordningsbot.

Sekretess gäller för uppgift som

har tillförts särskilt register som

författningsenligt förs hos

myndighet angående brott eller

tjänsteförseelser begångna av

personer som är eller har varit

verksamma hos myndigheten.

Sekretess gäller hos luftfartsverket i verksamhet, som avser förande av

eller uttag ur certifikatregistret, för uppgift som angår brott eller enskilds

hälsotillstånd, om det kan antas att den enskilde eller någon honom

närstående lider men om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

9 kap. Sekretess med hänsyn till skyddet för enskilds förhållanden

av såväl personlig som ekonomisk natur

 17 §

Sekretess gäller, om inte annat

följer av 18 §, i

1. utredning enligt bestäm-

melserna om förundersökning i

brottmål,

2. angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verk-

samhet för att förebygga brott eller

som avser registerkontroll och

särskild personutredning enligt

säkerhetsskyddslagen (1996:627),

3. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott för uppgift

om enskilds personliga eller

ekonomiska förhållanden, om det

kan antas att den enskilde eller

någon honom närstående lider

skada eller men om uppgiften röjs.

Sekretess gäller för uppgift om

enskilds personliga och ekono-

miska förhållanden, om inte annat

följer av 18 §,

1. i utredning enligt

bestämmelserna om

förundersökning i brottmål,

2. i angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verk-

samhet för att förebygga brott,

3. i angelägenhet som avser

registerkontroll och särskild

personutredning enligt säker-

hetsskyddslagen (1996:627),

4. i åklagarmyndighets, polis-

myndighets, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott,

5. som ingår i register som förs

av Rikspolisstyrelsen enligt lagen

(0000:00) om polisens behandling

av personuppgifter m.m. eller som

annars behandlas där med stöd av

samma lag sam

6. i verksamhet som avser

databehandling inom rättsväsen-

dets informationssystem.

För uppgift om att en person

 är dömd för brott,

 är eller har varit misstänkt för

brott eller

 kan antas ta befattning med

brottslig verksamhet,

gäller sekretessen enligt första

stycket om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom

närstående lider men. För andra

uppgifter gäller sekretessen om det

kan antas att den enskilde eller

någon honom närstående lider men

om uppgiften röjs.

Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare. Uppgifter får vidare

lämnas ut enligt vad som sägs i

säkerhetsskyddslagen (1996:627)

och lagen (0000:00) om polisens

behandling av personuppgifter

m.m. samt i förordningar som har

stöd i dessa lagar

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

14 kap. Bestämmelser om vissa begränsningar i sekretessen och om

förbehåll

 5 §

Sekretess hindrar inte att sökande, klagande eller annan part i mål eller

ärende hos domstol eller annan myndighet tar del av handling eller annat

material i målet eller ärendet. Handling eller annat material får dock inte

lämnas ut, i den mån det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av

synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådant

fall skall myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad

materialet innehåller, i den mån det behövs för att han skall kunna ta till

vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som

sekretessen skall skydda.

Sekretess hindrar aldrig att part i mål eller ärende tar del av dom eller

beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess begränsning i

parts rätt enligt rättegångsbalken att få del av alla omständigheter som

läggs till grund för avgörande av mål eller ärende.

Första och andra styckena till-

ämpas inte, om avvikande be-

stämmelser har meddelats i lag.

Första och andra styckena till-

ämpas inte, om avvikande be-

stämmelser har meddelats i lag.

Andra stycket tillämpas inte heller i

mål om utlämnande av uppgifter

som förekommer i Säkerhets-

polisens verksamhet om det är

nödvändigt med hänsyn till rikets

säkerhet eller därför att det kan

antas att syftet med beslutade eller

förutsedda åtgärder annars

motverkas eller den framtida

polisverksamheten skadas.

16 kap. Om ansvar på tryckfrihetsförordningen och

yttrandefrihetsgrundlagens områden för brott mot tystnadsplikt

 1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap 1

§ första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i övrigt

är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

12. förbehåll enligt 9 a § lagen

(1965:94) om polisregister m.m.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i arkivlagen (1990:782)

Härigenom föreskrivs att punkt 4 i övergångsbestämmelserna till

arkivlagen (1990:782) skall upphöra att gälla den 1 januari 1999.

Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen (1996:627)

Härigenom föreskrivs att 12 §, 21 och 22 §§ samt 25 § säkerhets-

skyddslagen (1996:627) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

 12 §

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från polis-

register.

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från register som

omfattas av lagen (0000:00) om det

allmänna belastningsregistret,

lagen (0000:00) om misstanke-

register och lagen (0000:00) om

polisens behandling av personupp-

gifter m.m.

 21 §

Utlämnande av uppgifter från

polisregister vid registerkontroll får

omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig i

polisregister om den kontrollerade

och, om det är oundgängligen

nödvändigt, om make eller sambo,

och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i person- och

belastningsregistret hos

Rikspolisstyrelsen och i

Säkerhetspolisens register.

Utlämnande av uppgifter vid

registerkontroll får omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig

om den kontrollerade och, om det

är oundgängligen nödvändigt, om

make eller sambo, och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i det allmänna

belastningsregistret,

misstankeregistret och SÄPO-

registret.

 22 §

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i Säkerhetspolisens register

samt de uppgifter om den

kontrollerade som finns i person-

och belastningsregistret hos

Rikspolisstyrelsen om dom eller

misstanke om brott som avses i

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i SÄPO-registret samt de

uppgifter om den kontrollerade som

finns i det allmänna belastnings-

registret och misstankeregistret om

dom eller misstanke om brott som

avses i

 3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§ brottsbalken,

 4 kap. 1 6, 8 och 9 §§ brottsbalken,

 6 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken,

 8 kap. 4 6 §§ brottsbalken,

 9 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken,

 12 kap. 3 och 5 §§ brottsbalken,

 13 kap. 1 5 b och 7 §§ brottsbalken,

 16 kap. 1 3, 5, 6 och 8 §§ brottsbalken,

 17 kap. 1 § brottsbalken,

 18 kap. 1 och 3 5 §§ brottsbalken,

 19 kap. brottsbalken,

 1 och 3 §§ narkotikastrafflagen (1968:64), och

 9 kap. 1 § vapenlagen (1996:67).

Även uppgift om försök och förberedelse till dessa gärningar får

lämnas ut.

 25 §

Innan en uppgift som har kommit

fram vid registerkontroll eller

särskild personutredning får lämnas

ut för säkerhetsprövning, skall den

som uppgiften avser ges tillfälle att

yttra sig över uppgiften. Detta

gäller dock inte om uppgiften

omfattas av sekretess i förhållande

till den enskilde enligt någon annan

bestämmelse i sekretesslagen

(1980:100) än 7 kap. 17 §.

Även om uppgiften omfattas av

sådan sekretess, skall den som

uppgiften avser ges tillfälle att yttra

sig innan uppgiften lämnas ut, om

hans eller hennes intresse av att få

yttra sig skäligen bör ha företräde

framför det intresse som

sekretessen skall skydda.

Innan en uppgift som har kom-

mit fram vid registerkontroll eller

särskild personutredning får lämnas

ut för säkerhetsprövning, skall den

som uppgiften avser ges tillfälle att

yttra sig över uppgiften.

Om uppgiften omfattas av

sekretess i förhållande till den

enskilde gäller detta dock endast

om den enskildes intresse av att få

yttra sig skäligen bör ha företräde

framför det intresse som

sekretessen skall skydda.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Förslag till förordning om det allmänna belastningsregistret

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Med belastningsregister avses i denna förordning det register som

avses i lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret.

Innehåll

2 § Beträffande den som registreras enligt 3 5 §§ lagen (0000:00) om

det allmänna belastningsregistret skall registret tillföras uppgifter om

1. namn och personnummer eller de andra uppgifter som behövs för

identifiering av den registrerade,

2. domen eller beslutet,

3. de brott som den registrerade har begått och om påföljden,

4. att ett brott, för vilket någon har dömts till böter, villkorlig dom eller

skyddstillsyn, enligt domen har begåtts under påverkan av en sådan

allvarlig psykisk störning som avses i 30 kap. 6 § brottsbalken,

5. beslut om förlängning av prövotid,

6. förklaring att viss påföljd skall avse även annat brott, att den skall

undanröjas eller träda i stället för annan påföljd,

7. beslut om helt eller delvis förverkande av villkorligt medgiven

frihet,

8. domstols beslut om utvisning ur Sverige enligt 4 kap. 7 § utlän-

ningslagen (1989:529),

9. förordnande om omedelbar verkställighet eller om sådant till-

godoräknande som avses i 33 kap. 5 och 6 §§ brottsbalken,

10. företagen personutredning,

11. beslut enligt 34 kap. 10 eller 18 § brottsbalken eller jämlikt 19 §

andra stycket bötesverkställighetslagen (1979:189),

12. att dom eller beslut såvitt angår den ådömda påföljden har vunnit

laga kraft eller har överklagats,

13. tidpunkt för verkställighet av fängelse eller förvandlingsstraff för

böter, tidpunkt för frigivning från sådana straff samt, vid villkorlig

frigivning, prövotid och återstående strafftid,

14. intagning i eller utskrivning från sjukvårdsinrättning av den som

en domstol har överlämnat till rättspsykiatrisk vård,

15. förordnande om att övervakningen med anledning av en dom på

skyddstillsyn skall anstå eller att vidare verkställighet inte får äga rum,

16. att överrätt undanröjt dom eller beslut och visat målet åter till lägre

rätt,

17. att regeringen av nåd har efterskänkt eller ändrat straff eller annan

påföljd som har antecknats i registret samt om

18. att resning har beviljats i ett mål i vilket har dömts till påföljd som

har antecknats i registret.

3 § I registret skall också antecknas

1. beslut av myndighet i Danmark, Finland, Island eller Norge om

överflyttning till den staten av verkställighet av fängelse eller över-

vakning av den som villkorligt frigivits eller dömts till skyddstillsyn,

2. annat beslut av myndighet i främmande stat om verkställighet av här

i landet ådömd påföljd,

3. beslut av svensk domstol eller myndighet enligt 5, 10, 14, 17 eller

21 § lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och

Norge angående verkställighet av straff m.m., om verkställighet,

övervakning, undanröjande eller förverkande samt om

4. beslut av svensk domstol eller myndighet enligt 10 § lagen

(1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet.

Utlämnande av uppgifter

Inom riket

4 § Fullständigt utdrag ur belastningsregistret skall lämnas på begäran av

1. det statsråd som är föredragande i ärende enligt lagen (1991:572)

om särskild utlänningskontroll, i ärende om utlämning för brott eller om

nåd i brottmål, i ärende om upphävande av domstols beslut om utvisning

på grund av brott enligt utlänningslagen (1989:529) eller i ärende om

överförande av straffverkställighet enligt lagen (1972:260) om

internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom; eller

den statsrådet bemyndigar därtill, för utredning i sådant ärende och i

fråga om den som prövningen gäller,

2. det statsråd som är föredragande i ärende enligt lagen (1950:382)

om svenskt medborgarskap eller utlänningslagen (1989:529), eller den

statsrådet bemyndigar därtill samt Utlänningsnämnden, för utredning i

sådant ärende och i fråga om den som prövningen gäller,

3. chefen för Utrikesdepartementet eller den han bemyndigar, om

utdraget behövs för fullgörande av skyldighet som åvilar Sverige enligt

överenskommelse med främmande stat,

4. länsstyrelse, i ärende då länsstyrelsen enligt lag eller förordning

skall inhämta sådant utdrag,

5. Statens invandrarverk,

6. av myndighet, som äger besluta om frihetsberövande åtgärd enligt

lagarna om utlämning för brott eller utlänningslagen, med anledning av

ärende vari fråga uppkommit om sådan åtgärd,

7. Kriminalvårdsstyrelsen i fråga om den som styrelsen avser att

anställa inom kriminalvården eller anlita som övervakare inom frivården

eller som förtroendeman enligt lagen (1991:2041) om särskild

personutredning i brottmål, m.m.,

8. Kriminalvårdsstyrelsen, regionmyndighet, anstalt eller häkte inom

kriminalvården, när uppgiften behövs för prövning av en fråga enligt

lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt eller lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.,

9. Kriminalvårdsnämnden, när uppgiften behövs för prövning av en

fråga om villkorlig frigivning eller

10. Övervakningsnämnd eller frivårdsmyndighet, i ärende om

övervakning av den som villkorligt frigivits, dömts till skyddstillsyn eller

överförts till vård utom anstalt, i fråga om den som ärendet rör, eller

beträffande den som är intagen på anstalt men erhållit tillstånd att vistas

utom denna.

5 § Uppgift om brott som har föranlett annan påföljd än penningböter

skall lämnas på begäran av

1. Högskolans avskiljandenämnd, i fråga om den som nämnden vid

prövning enligt högskolelagen (1992:1434) överväger att avskilja från

utbildningen,

2. Riksbanken, i fråga om den banken avser att anställa som

bevaknings- och transportpersonal,

4. statlig, kommunal eller landstingskommunal myndighet som

beslutar om anställning av personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av

utvecklingsstörda eller vård av barn och ungdom, i fråga om den som

myndigheten avser att anställa,

5. Försvarsmakten, i fråga om den som myndigheten avser att anställa i

utlandsstyrkan,

6. Lotteriinspektionen, i fråga om den som myndigheten vid prövning

enligt lotterilagen (1994:1000) överväger att ge tillstånd att få anordna

roulettspel, tärningsspel och kortspel,

7. Sprängämnesinspektionen, i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt förordningen (1988:1145) om brandfarliga

och explosiva varor, överväger att ge tillstånd,

8. Socialnämnd, i ärende om adoption eller vårdnad om barn,

9. Socialnämnd, i ärende om medgivande att ta emot barn m.m. enligt

25 28, 30 och 31 §§ socialtjänstlagen (1980:620) samt åtgärder enligt

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall

10. Luftfartsverket, i fråga om den som myndigheten vid lämplig-

hetsprövning enligt luftfartsförordningen (1986:171), överväger att ge

tillstånd,

11. Vägverket, i fråga om den som myndigheten vid lämplighetspröv-

ning enligt 64, 68 och 69 §§ körkortsförordningen (1977:722), överväger

att ge tillstånd samt

12. Alkoholinspektionen, för införande i myndighetens register över

dem som har tillstånd enligt alkohollagen eller som är företrädare för

tillståndspliktig verksamhet samt i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt 7 kap. 1 § alkohollagen (1994:1738) över-

väger att ge tillstånd.

6 § Uppgift om brott mot 8 11, 14 eller 15 kap. brottsbalken eller mot

skattebrottslagen (1971:69) skall, om uppgiften har föranlett annan

påföljd än penningböter, lämnas på begäran av

1. Finansinspektionen, i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning av större ägare enligt försäkringsrörelselagen

(1982:713), bankrörelselagen (1987:617), lagen (1991:981) om

värdepappersrörelse eller lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

överväger att ge tillstånd,

2. Fastighetsmäklarnämnden, i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt fastighetsmäklarlagen (1995:400), överväger

att ge tillstånd,

3. Revisorsnämnden, i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt lagen (1995:528) om revisorer, överväger att

ge tillstånd samt

4. kommun, i fråga om den som har anmält ett förvärv av hyres-

fastighet enligt lagen (1975:1132) om förvärv av hyresfastighet, om

förvärvstillstånd får vägras.

7 § Uppgift om brott mot 3 eller 4 kap., 6 kap. 1 eller 2 §, 8 kap. 5 eller 6

§, 12 kap. 3 § eller 13 kap. brottsbalken, 1 eller 3 § narkotikastrafflagen

(1968:64), 3 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel

eller 9 kap. 1 eller 2 § vapenlagen (1996:67) eller dess motsvarighet

enligt äldre lag skall lämnas på begäran av Totalförsvarets pliktverk och

Försvarsmakten i fråga om totalförsvarspliktiga som skrivs in eller är

inskrivna för värnplikt enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt.

Om uppgifter om något sådant brott förekommer, får också uppgifter om

andra antecknade brott lämnas ut, om de har föranlett annan påföljd än

böter.

8 § Utdrag enligt 5 7 §§ får inte innehålla uppgift som har antecknats

enligt 3 § 3 6 lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret. En

socialnämnd har dock rätt till uppgift om åklagares beslut att inte åtala

samt om besöksförbud.

9 § Rikspolisstyrelsen skall underrätta Vägverket om dom, beslut,

strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot i enlighet med vad

som sägs i 83 och 84 §§ körkortsförordningen (1977:772).

10 § Uppgift om brott som har föranlett annan påföljd än penningböter,

får på begäran lämnas till

1. larminstallationsföretag, som avses i lagen (1983:1097) med vissa

bestämmelser om larmanläggningar m.m., i fråga om den som företaget

avser att anställa för larminstallationer eller

2. enskild sammanslutning eller person som beslutar om anställning av

personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av utvecklingsstörda eller vård

av barn och ungdom, i fråga om den som den enskilde avser att anställa.

Utdrag får inte innehålla uppgift som har antecknats enligt 3 § 3 6

lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret.

Till utlandet

11 § Uppgifter om annan påföljd än böter vilka har tillförts be-

lastningsregistret och avser den som är medborgare eller har hemvist i

Danmark, Finland, Island eller Norge skall ofördröjligen meddelas

registreringsmyndigheten i den staten.

Sådana uppgifter om överflyttning av verkställighet som avses i 11 §

första stycket lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret, skall

genast redovisas till registreringsmyndighet i den stat från eller till vilken

verkställigheten har flyttats över.

Utlämnande myndighet

12 § Rikspolisstyrelsen får bestämma att utdrag enligt 10 § första stycket

lagen (0000:00) om det allmänna belastningsregistret eller 4 7 §§ eller

11 § denna förordning får lämnas av en polismyndighet.

Gallring

13 § En uppgift om utvisning på grund av brott, vilken har antecknats

enligt 2 § 8, skall inte gallras förrän den utvisade enligt beslutet har rätt

att återvända till Sverige.

Övrigt

14 § Den som i tjänsten tar del av uppgifter ur det allmänna belastnings-

registret och därvid får anledning anta att registrets innehåll är oriktigt,

skall genast anmäla det till Rikspolisstyrelsen.

15 § Rikspolisstyrelsen får meddela föreskrifter om hur utdrag ur

registret skall begäras och utformas.

Förslag till förordning om misstankeregister

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Med misstankeregister förstås i denna förordning det register som

avses i lagen (0000:00) om misstankeregister.

Innehåll

2 § Beträffande den som registreras enligt 3 § lagen (0000:00) om

misstankeregister skall registret tillföras uppgifter om

1. namn och personnummer eller de andra uppgifter som behövs för

identifiering av den registrerade,

2. de brott som misstanken avser,

3. ärendenummer och vid vilken myndighet som ärendet handläggs,

4. om åklagare har övertagit ledningen av en förundersökning som har

inletts av en polismyndighet,

5. om den misstänkte har underrättats om misstanke om brott enligt 23

kap. 18 § rättegångsbalken,

6. beslut att väcka åtal eller talan om förvandling av böter och

7. beslut som gäller anhållande, häktning eller intagning i anstalt eller

för vård enligt lagen (1991:1122) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen

(1988:870) om vård om missbrukare i vissa fall.

3 § Uppgifter om misstanke skall inte antecknas om misstanken gäller

1. vållande till kroppsskada eller sjukdom i samband med trafikolycka

enligt 3 kap. 8 § brottsbalken,

2. egenmäktigt förfarande bestående i olovlig uppställning av fordon

på någon annans parkeringsplats enligt 8 kap. 8 § brottsbalken eller

3. förargelseväckande beteende enligt 16 kap. 16 § brottsbalken.

4 § Rikspolisstyrelsen får föreskriva att registrering enligt 3 och 4 §§

lagen om misstankeregister skall begränsas utöver vad som följer av

denna förordning.

Utlämnande av uppgifter

5 § Fullständigt utdrag ur misstankeregistret skall lämnas på begäran av

1. det statsråd som är föredragande i ärende enligt lagen (1991:572)

om särskild utlänningskontroll, i ärende om nåd i brottmål, i ärende om

upphävande av domstols beslut om utvisning på grund av brott enligt

utlänningslagen (1989:529) eller i ärende om överförande av

straffverkställighet enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete

rörande verkställighet av brottmålsdom; eller den statsrådet bemyndigar

därtill, för utredning i sådant ärende och i fråga om den som prövningen

gäller,

2. det statsråd som är föredragande i ärende enligt lagen (1950:382)

om svenskt medborgarskap eller utlänningslagen (1989:529), eller den

statsrådet bemyndigar därtill samt Utlänningsnämnden, för utredning i

sådant ärende och i fråga om den som prövningen gäller,

3. länsstyrelse, i ärende då länsstyrelsen enligt lag eller förordning

skall inhämta sådant utdrag

4. Statens invandrarverk samt

5. Försvarsmakten, i fråga om den som myndigheten avser att anställa i

utlandsstyrkan.

6 § Uppgift om misstanke om brott för vilket åtal eller talan om

förvandling av böter har väckts, skall lämnas på begäran till

1. Kriminalvårdsstyrelsen i fråga om den myndigheten avser att an-

ställa inom kriminalvården eller anlita som övervakare inom frivården

eller som förtroendeman enligt lagen (1976:371) om behandlingen av

häktade och anhållna,

2. Kriminalvårdsstyrelsen, regionmyndighet, anstalt eller häkte inom

kriminalvården när uppgiften behövs för prövning av en fråga enligt

lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt eller lagen (1976:371) om

behandlingen av häktade och anhållna m.fl.,

3. Kriminalvårdsnämnden när uppgiften behövs för prövning av en

fråga om villkorlig frigivning,

4. Övervakningsnämnd eller frivårdsmyndighet i ärende om över-

vakning av den som villkorligt frigivits, dömts till skyddstillsyn eller

överförts till vård utom anstalt, i fråga om den som ärendet rör, eller

beträffande den som är intagen på anstalt men erhållit tillstånd att vistas

utom denna,

5. Riksbanken i fråga om den som myndigheten avser att anställa som

bevaknings- eller transportpersonal,

6. statlig, kommunal eller landstingskommunal myndighet som

beslutar om anställning av personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av

utvecklingsstörda eller vård av barn och ungdom, i fråga om den som

myndigheten avser att anställa,

7. Lotteriinspektionen i fråga om den som myndigheten vid prövning

enligt lotterilagen (1994:1000) överväger att ge tillstånd att få anordna

roulettspel, tärningsspel och kortspel,

8. Sprängämnesinspektionen i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt förordningen (1988:1145) om brandfarliga

och explosiva varor, överväger att ge tillstånd,

9. Socialnämnd i ärende om adoption eller vårdnad om barn,

10. Socialnämnd i ärende om medgivande att ta emot barn m.m. enligt

25 28, 30 och 31 §§ socialtjänstlagen (1980:620) samt åtgärder enligt

lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall,

11. Luftfartsverket i fråga om den som myndigheten vid lämplig-

hetsprövning enligt luftfartskungörelsen (1961:558), överväger att ge

tillstånd,

12. Vägverket i fråga om den som myndigheten vid lämplighets-

prövning enligt 64, 68 och 69 §§ körkortsförordningen (1977:722),

överväger att ge tillstånd,

13. Finansinspektionen i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning av större ägare enligt försäkringsrörelselagen

(1982:713), bankrörelselagen (1987:617), lagen (1991:981) om värde-

pappersrörelse eller lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag

överväger att ge tillstånd,

14. Fastighetsmäklarnämnden i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt fastighetsmäklarlagen (1995:400), överväger

att ge tillstånd,

15. Revisorsnämnden i fråga om den som myndigheten vid lämplig-

hetsprövning enligt lagen (1995:528) om revisorer, överväger att ge

tillstånd,

16. Totalförsvarets pliktverk och Försvarsmakten i fråga om total-

försvarspliktiga som skrivs in eller är inskrivna för värnplikt enligt lagen

(1994:1809) om totalförsvarsplikt,

17. Alkoholinspektionen, för införande i myndighetens register över

dem som har tillstånd enligt alkohollagen eller som är företrädare för

tillståndspliktig verksamhet samt i fråga om den som myndigheten vid

lämplighetsprövning enligt 7 kap. 1 § alkohollagen (1994:1738)

överväger att ge tillstånd samt

18. kommun, i fråga om den som har anmält ett förvärv av hyres-

fastighet enligt lagen (1975:1132) om förvärv av hyresfastighet, om

förvärvstillstånd får vägras.

7 § Uppgift om misstanke om brott för vilket åtal eller talan om

förvandling av böter har väckts, får på begäran lämnas till

1. larminstallationsföretag, som avses i lagen (1983:1097) med vissa

bestämmelser om larmanläggningar m.m., i fråga om den som företaget

avser att anställa för larminstallationer eller

2. enskild sammanslutning eller person som beslutar om anställning av

personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av utvecklingsstörda eller vård

av barn och ungdom, i fråga om den som den enskilde avser att anställa.

Utlämnande myndighet

8 § Rikspolisstyrelsen får bestämma att utdrag enligt 5 6 §§ denna

förordning får lämnas av en polismyndighet.

Övrigt

9 § Den som i tjänsten tar del av uppgifter ur det allmänna belast-

ningsregistret och därvid får anledning anta att registrets innehåll är

oriktigt, skall genast anmäla det till Rikspolisstyrelsen.

10 § Rikspolisstyrelsen får meddela föreskrifter om hur utdrag ur

registret skall begäras och lämnas.

Förteckning över remissinstanserna över

slutbetänkandet

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av följande

instanser:

Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern, Domstolsverket, Riks-

åklagaren, Rikspolisstyrelsen, Statens kriminaltekniska laboratorium,

Kriminalvårdsstyrelsen, Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen,

Socialstyrelsen, Statskontoret, Generaltullstyrelsen, Statistiska central-

byrån, Riksrevisionsverket, Riksarkivet, Hovrätten för Västra Sverige,

Södra Roslags tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Kammarrätten i Stockholm,

Uppsala universitet, Juridiska fakulteten, Lunds universitet, Juridiska

fakulteten, Länsstyrelsen i Stockholms län, Länsstyrelsen i Östergötlands

län, Länsstyrelsen i Jönköpings län, Länsstyrelsen i Kronobergs län,

Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i Hallands län, Länsstyrelsen i

Göteborgs- och Bohus län, Länsstyrelsen i Värmlands län, Länsstyrelsen

i Dalarna, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Sveriges advokatsamfund,

Sveriges Domareförbund,

Yttranden har dessutom inkommit från följande instanser.

Läkemedelsverket, Vägverket, Seppo Isolto m.fl.,

Lagrådsremissens lagförslag

Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

Förslag till lag om belastningsregister

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett belastningsregister. Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för

behandlingen av personuppgifter i registret.

Ändamål

2 § Belastningsregistret skall föras för att ge information om sådana

belastningsuppgifter som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att förebygga, upptäcka och utreda

brott,

2. åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal samt för

utfärdande av strafföreläggande,

3. allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd eller

4. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i

författning.

Registret får användas också för att till enskild lämna uppgifter som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

Domar eller beslut som har meddelats i Sverige

3 § Registret skall innehålla uppgifter om den som

1. genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av

ordningsbot har ålagts påföljd för brott,

2. har ålagts förvandlingsstraff för böter,

3. med tillämpning av 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från

påföljd,

4. på grund av åklagares beslut enligt 20 kap 7 § rättegångsbalken, 9

eller 17 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga

lagöverträdare eller 46 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i

vissa fall inte har åtalats för brott,

5. skall utlämnas enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott eller

enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland,

Island och Norge eller

har meddelats besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud

Domar och beslut som har meddelats i utlandet

4 § Uppgifter om den som avses med en dom eller ett beslut som

meddelats i utlandet skall föras in i registret, om uppgiftens innehåll

motsvarar vad som sägs i 3 § och uppgiften

1. kommer från en myndighet i en stat som tillhör Internationella

kriminalpolisorganisationen, från denna organisation eller från

Europol och avser en svensk medborgare eller någon som har hemvist

i Sverige eller

2. lämnas från en stat enligt en överenskommelse mellan Sverige och

den staten.

Uppgifter som skall föras in i registret

5 § Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka uppgifter

registret skall innehålla om den som skall registreras enligt 3 och 4 §§.

Rätt att få uppgifter från registret

Svenska myndigheter

6 § Personuppgifter ur belastningsregistret skall lämnas ut om det begärs

av

1. Riksdagens ombudsmän, Justitiekanslern eller Datainspektionen för

deras tillsynsverksamhet,

2. polis-, tull, eller åklagarmyndighet eller allmän domstol för

verksamhet som avses i 2 § 1 3,

3. förvaltningsdomstol för prövning enligt 2 § 4, eller

4. myndighet i övrigt i den utsträckning regeringen för vissa slag av

ärenden föreskriver det eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det.

Regeringen får föreskriva att en myndighet som avses i första stycket

får ha direktåtkomst till registret.

7 § En myndighet som har rätt att få uppgifter ur registret skall, i varje

särskilt fall, noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta

del av uppgifter ur registret får göras endast om skälet till det uppväger

det intrång eller men i övrigt det innebär för den som berörs.

8 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Enskilda

9 § En enskild har rätt att på begäran utan avgift, en gång per kalenderår,

skriftligen få ta del av samtliga uppgifter ur registret om sig själv.

En enskild som behöver ett registerutdrag om sig själv för att kunna ta

till vara sin rätt i ett främmande land eller få tillstånd att resa in, bosätta

sig eller arbeta där, har rätt att få ett utdrag vars innehåll är begränsat

enligt föreskrifter som regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddelar.

En begäran om uppgifter ur registret skall vara skriftlig och

undertecknad av den sökanden själv.

10 § Om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande

eller beivrande av brott, har en enskild rätt att få uppgifter ur registret om

en annan enskild i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall

föreskriver det.

En enskild, som styrker att hans rätt är beroende av uppgifter ur

registret om en annan enskild, har rätt att få ta del av dessa uppgifter om

regeringen medger att uppgifterna får lämnas ut.

Utländska myndigheter

11 § Uppgifter ur registret får lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

12 § Uppgifter ur registret skall lämnas till domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i Danmark, Finland, Island eller Norge om det begärs

för utredning i brottmål.

Uppgifter får på begäran även lämnas till domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till Internationella

kriminalpolisorganisationen eller till denna organisation om det behövs

för att myndigheten eller organisationen skall kunna förebygga,

upptäcka, utreda eller beivra brott eller för ett utlänningsärende.

13 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. att uppgifter får lämnas till domstol eller polis- eller åklagarmyndighet

i en annan stat än som sägs 11 §, om det behövs för utredning i ett

brottmål eller ett utlänningsärende,

2. att uppgifter om den som är medborgare i en främmande stat eller som

har hemvist där, får lämnas till en myndighet i den staten och

3. att de uppgifter som får lämnas ut enligt 10 och 11 §§ skall begränsas.

14 § Uppgifter om den som avses med ett beslut om överflyttning skall

lämnas till den stat från eller till vilken överflyttning har skett

1. om verkställighet av annan påföljd än böter har förts hit från

Danmark, Finland, Island eller Norge eller till någon av dessa stater

härifrån,

2. i fråga om anteckning som gjorts rörande tillämpningen av 14 eller

21 § lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island

och Norge ang. verkställighet av straff m.m. och

3. om verkställighet av påföljd har förts hit från en annan stat eller till

någon annan stat härifrån enligt lagen (1972:260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen

(1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet.

Utlämnande myndighet

15 § En begäran om att uppgifter skall lämnas ut prövas av Rikspolis-

styrelsen. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får

dock meddela föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får pröva

frågan om att lämna ut uppgifter.

Gallring

16 § En uppgift skall gallras ur registret

1. om en överrätt genom dom eller beslut frikänt den registrerade för den

åtalade gärningen,

2. om en domstol efter resning har meddelat dom eller beslut som avses i

1,

3. om dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot

har undanröjts,

4. om överrätt har upphävt ett beslut om förvandlingsstraff för böter,

5. om åklagares beslut att meddela åtalsunderlåtelse har återkallats,

6. om besöksförbud har upphävts eller

7. när den registrerade har avlidit.

17 § Utöver vad som följer av 16 § skall uppgifter om

1. fängelse- eller förvandlingsstraff för böter gallras tio år efter

frigivningen,

2. fängelsestraff som skall anses helt verkställt genom tidigare

frihetsberövande eller från vilket någon genom beslut om nåd helt har

befriats gallras tio år efter domen eller beslutet,

3. fängelsestraff som har fallit bort enligt 35 kap. 8 eller 9 § brottsbalken

eller om förvandlingsstraff för böter som har fallit bort enligt 18 eller

21 § bötesverkställighetslagen (1979:189) gallras fem år efter det att

straffet föll bort,

4. skyddstillsyn eller villkorlig dom gallras sedan tio år efter domen eller

beslutet,

5. sluten ungdomsvård gallras tio år efter det att påföljden helt

verkställts,

6. överlämnande till vård inom socialtjänsten eller vård enligt lagen

(1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall gallras tio år efter

domen eller beslutet,

7. överlämnande till rättspsykiatrisk vård gallras tio år efter

utskrivningen,

8. uppgift om böter gallras sedan fem år förflutit från dom, beslut eller

godkännande av strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot,

9. uppgift om att någon enligt 30 kap. 6 § har förklarats fri från påföljd

gallras sedan tio år förflutit från dom eller beslut,

10. uppgift om åklagares beslut att inte åtala för brott gallras sedan tio år

förflutit från beslutet,

11. uppgift om beslut om besöksförbud gallras sedan tio år förflutit från

beslutet och

12. uppgift om beslut om utlämning för brott gallras sedan tio år förflutit

från beslutet

18 § Om det före utgången av den tid som anges i 17 § har gjorts en ny

anteckning enligt 3 eller 4§ beträffande samma person, skall ingen av

uppgifterna gallras så länge någon av dem skall finnas kvar i registret.

Detta skall dock inte gälla om den nya anteckningen avser penningböter.

En uppgift skall alltid gallras senast tjugo år efter den dom eller det

beslut som föranledde att uppgiften fördes in i registret. I fråga om

uppgift som avses i 17 § 1 eller 7 gäller detta endast om de tidsfrister

som anges där har gått ut.

Skall en uppgift som avses i 3 och 4 §§ gallras enligt denna paragraf,

skall även sådana uppgifter som har antecknats i anslutning till uppgiften

gallras, om inte regeringen föreskriver annat.

Tystnadsplikt

19 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja dessa uppgifter.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

20 § Personuppgiftslagens (1998:000) regler om rättelse och skadestånd

gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

________

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer, då lagen

(1963:197) om allmänt kriminalregister och lagen (1965:94) om

polisregister m.m. upphör att gälla.

2. Uppgifter i kriminal- och polisregister som förs enligt de upphävda

lagarna får stå kvar i högst tjugo år. Bestämmelserna i 7 och 10 §§

lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister skall fortfarande gälla

för dessa uppgifter.

3. 6 15 §§ samt 19 och 20 §§ i den nya lagen skall gälla även för

uppgifter i polis- och kriminalregister enligt punkt 2 samt för uppgifter

i körkortsregistrets belastningsdel.

Förslag till lag om misstankeregister

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Rikspolisstyrelsen skall med hjälp av automatiserad behandling föra

ett register med uppgifter om skälig misstanke om brott

(misstankeregistret). Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för

behandlingen av personuppgifter i registret.

Ändamål

2 § Misstankeregistret skall föras för att underlätta tillgången till sådana

uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos

1. polis- och tullmyndigheter för att samordna förundersökningar mot

en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott,

2. åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal och

3. polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig-

hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i

författning.

 Registret får användas också för att till enskild lämna uppgifter som är

av särskild betydelse i dennes verksamhet.

Innehåll

3 § Registret skall innehålla uppgifter om den som har fyllt femton år och

som enligt förundersökningsledarens bedömning är skäligen misstänkt

för

1. brott mot brottsbalken,

2. annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet eller

3. sådant brott utomlands som enligt svensk lag motsvarar brott enligt 1

eller 2, under förutsättning att frågan om lagföring för brottet skall

avgöras i Sverige.

Registret skall även innehålla uppgifter om den mot vilken allmän

åklagare har inlett utredning i mål om förvandling av böter och om den

som har begärts utlämnad för brott.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela

föreskrifter om att registreringen skall begränsas på visst sätt.

4 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om vilka uppgifter

registret skall innehålla om den som skall registreras enligt 3 §.

Rätt att få uppgifter ur registret

Svenska myndigheter

5 § Uppgifter ur misstankeregistret skall lämnas ut om det begärs av

1. polis-, tull-, eller åklagarmyndighet eller allmän domstol för

verksamhet som avses i 2 § 1 3,

2. myndighet i övrigt i den utsträckning regeringen för vissa slag av

ärenden föreskriver det eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det.

Regeringen får föreskriva att en myndighet som avses i första stycket

får ha direktåtkomst till registret.

Att uppgifter får lämnas ut i vissa andra fall framgår av 14 kap.

sekretesslagen (1980:100).

6 § En myndighet som har rätt att få uppgifter ur registret skall i varje

särskilt fall noga pröva behovet av information. Utdrag eller

upplysningar ur registret får begäras endast om skälet till det uppväger

det intrång eller men i övrigt det innebär för den som berörs.

7 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Enskilda

8 § Att sekretess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till den

registrerade själv framgår av 14 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100).

9 § Om det behövs för att pröva en fråga om anställning eller uppdrag i

en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande

eller beivrande av brott, har en enskild rätt att få uppgifter ur registret om

en annan enskild i den utsträckning regeringen för vissa typer av fall

föreskriver det.

En enskild, som styrker att hans rätt är beroende av uppgifter ur

registret om en annan enskild, har rätt att få ta del av dessa uppgifter om

regeringen medger att uppgifterna får lämnas ut.

Utländska myndigheter

10 § Uppgifter ur registret får lämnas till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

11 § Uppgifter får på begäran lämnas till polis- eller åklagarmyndighet i

en stat som är ansluten till Internationella kriminal-polisorganiationen

eller till denna organisation om det behövs för att myndigheten eller

organisationen skall kunna förebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott

eller för ett utlänningsärende.

Uppgifter får vidare lämnas ut enligt vad som framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

12 § Regeringen får meddela föreskrifter om

1. att uppgifter får lämnas till en domstol eller polis- eller

åklagarmyndighet i en annan stat än som sägs 10 §, om det behövs för

utredning i ett brottmål eller ett utlänningsärende,

2. att uppgifter om den som är medborgare i en främmande stat eller

som har hemvist där, får lämnas till en myndighet i den staten och

3. att de uppgifter som får lämnas ut enligt 9 och 10 §§ skall begränsas.

Utlämnande myndighet

13 § En begäran om att lämna ut uppgifter prövas av Rikspolis-styrelsen.

Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får dock meddela

föreskrifter om att en polismyndighet i vissa fall får pröva om uppgifter

kan lämnas ut.

Gallring

14 § En uppgift skall gallras

1. om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med

anledning av misstanken,

2. om åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts ned,

3. om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med

anledning av misstanken eller den misstänkte har godkänt

strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken eller

4. när en begäran om utlämning har avgjorts.

Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även

uppgifter om talan om förvandling av böter.

Tystnadsplikt

15 § Den som med stöd av denna lag har fått del av uppgifter om annans

personliga förhållanden får inte obehörigen röja dessa uppgifter.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i

sekretesslagen (1980:100).

Rättelse och skadestånd

16 § Personuppgiftslagens (1998:000) regler om rättelse och skadestånd

gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

_________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till polisdatalag

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Vid behandling av personuppgifter inom polisen gäller person-

uppgiftslagen (1998:000) om inte avvikande bestämmelser meddelas i

denna lag, lagen (1998:000) om belastningsregister eller lagen

(1998:000) om misstankeregister. De begrepp som används i denna lag

har samma betydelse som i personuppgiftslagen.

2 § Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet

för att

1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och

säkerheten,

2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar

därav samt ingripa när sådana har inträffat eller

3. bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under

allmänt åtal.

Lagen gäller också behandling av sådana uppgifter som avses i 27 och

28 §§.

3 § Bestämmelserna i 7 11 och 16 38 §§ gäller endast automatiserad

behandling av uppgifter.

Definitioner

4 § I denna lag avses med

underrättelseverksamhet: polisverksamhet som består i att samla,

bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig

verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör

förundersökning enligt 23 kap. rättegångsbalken,

kriminalunderrättelseverksamhet: annan underrättelseverksamhet än

den som bedrivs av Säkerhetspolisen,

allvarlig brottslig verksamhet: verksamhet som innefattar brott för

vilket är föreskrivet fängelse i två år eller däröver,

särskild undersökning: en undersökning i kriminalunderrättelse-

verksamhet som innebär insamling, bearbetning och analys av uppgifter i

syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda

åtgärder för att förebygga,förhindra eller upptäcka brott,

DNA-analys: varje förfarande som kan användas för analys av

deoxyribonukleinsyra.

Personuppgiftsansvarig

5 § Rikspolisstyrelsen är personuppgiftsansvarig för behandling av

uppgifter som avses i 25, 27 och 31 §§.

Behandling av känsliga personuppgifter

6 § Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad

som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter,

religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa

eller sexuella läggning.

Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna

kompletteras med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är

oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen.

Behandling av uppgifter om kvarstående misstankar

7 § Om en förundersökning mot en person har lagts ned på grund av

bristande bevisning får uppgifter om brottsmisstanken behandlas endast

under förutsättning att

1. den misstänkte enligt förundersökningsledarens bedömning fort-

farande är skäligen misstänkt för brottet och

2. uppgifterna behövs för att förundersökningen skall kunna tas upp på

nytt.

8 § Om åtal mot en person har lagts ned eller om han eller hon genom

lagakraftvunnen dom har frikänts får uppgifter om brottsmisstanken

behandlas endast

1. om förundersökningen tas upp på nytt eller

2. för prövning av ett särskilt rättsmedel enligt 58 kap. rättegångsbalken.

9 § Bestämmelserna i 7 och 8 §§ gäller inte för Säkerhetspolisen.

Obligatorisk anmälan av vissa behandlingar

10 § Om uppgifter som ger upplysning om att en person är dömd för

brott eller är eller har varit misstänkt för brott skall behandlas skall detta

tre veckor före behandlingen av uppgifterna anmälas till tillsyns-

myndigheten för förhandskontroll. Detta gäller dock inte om uppgifterna

behandlas av Säkerhetspolisen eller i samband med en förundersökning

eller särskild undersökning.

När en anmälan skall göras enligt första stycket skall ändamålet med

behandlingen samt tiden för gallring av uppgifterna anges.

Gallring

11 § Uppgifter som behandlas skall, om inte annat anges i denna lag,

gallras när de inte längre behövs för sitt ändamål. Detta gäller dock inte

uppgifter som behandlas i en förundersökning.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska, statistiska och

vetenskapliga ändamål.

Utlämnande av uppgifter

12 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

13 § Uppgifter får lämnas ut till en utländsk myndighet eller en

mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell

överenskommelse som Sverige efter riksdagens godkännande har tillträtt.

Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter på begäran får

lämnas till polis- eller åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till

Internationella kriminalpolisorganisationen eller till denna organisation,

om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna

förebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott.

Uppgifter får vidare lämnas ut enligt vad som framgår av 1 kap. 3 §

tredje stycket sekretesslagen (1980:100).

14 § Regeringen får meddela föreskrifter om att uppgifter får lämnas ut

även i andra fall än som sägs i 12 och 13 §§.

Rättelse och skadestånd

15 § Personuppgiftslagens (1998:000) bestämmelser om rättelse och

skadestånd gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag

eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen.

Kriminalunderrättelseverksamhet

16 § I kriminalunderrättelseverksamhet får personuppgifter behandlas

endast om

1. en särskild undersökning har inletts under ledning av

Rikspolisstyrelsen eller en polismyndighet och

2. det finns anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats eller

kan komma att utövas.

Uppgifter om en enskild person som det inte finns någon misstanke

mot skall förses med en upplysning om detta förhållande.

Personuppgifter får också behandlas i kriminalunderrättelseregister i

enlighet med 19 23 §§.

17 § Polismyndighetens eller Rikspolisstyrelsens beslut att inleda en

behandling av personuppgifter enligt 16 § skall innehålla uppgifter om

ändamålet med behandlingen och de villkor i övrigt som behövs för att

förebygga otillbörligt intrång i de registrerades personliga integritet.

Rikspolisstyrelsen skall föra en förteckning över samtliga beslut om

behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet.

18 § Uppgifter som behandlas enligt 17 § skall gallras senast ett år efter

det att beslutet om att inleda den särskilda undersökningen fattades. Om

det är av särskild betydelse för att den särskilda undersökningen skall

kunna avslutas får dock uppgifterna behandlas under längre tid.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska, statistiska och

vetenskapliga ändamål.

Kriminalunderrättelseregister

19 § Kriminalunderrättelseregister får föras endast för att

1. ge underlag för beslut om särskilda undersökningar avseende allvarlig

brottslig verksamhet eller

2. underlätta tillgången till allmänna uppgifter med anknytning till

underrättelseverksamhet.

20 § Kriminalunderrättelseregister får föras av Rikspolisstyrelsen eller av

en polismyndighet. Den myndighet som för registret är

personuppgiftsansvarig för behandlingen av personuppgifter i registret.

Innehåll

21 § Ett kriminalunderrättelseregister får innehålla uppgifter som kan

hänföras till en enskild person endast om uppgifterna ger anledning att

anta att allvarlig brottslig verksamhet utövats eller kan komma att utövas

och den som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha

utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsliga verksamheten.

Uppgifter om transportmedel eller varor som kan antas ha samband

med allvarlig brottslig verksamhet eller om hjälpmedel som kan antas ha

använts i samband med sådan verksamhet får registreras, även om

uppgifterna kan hänföras till en enskild person som det inte finns någon

misstanke mot. Uppgifterna skall därvid förses med upplysning om att

det inte finns någon misstanke mot denne.

22 § Om förutsättningarna för registrering enligt 19 § är uppfyllda får

registret innehålla

1. upplysningar om varifrån den registrerade uppgiften kommer och

om uppgiftslämnarens trovärdighet,

2. identifieringsuppgifter,

3. uppgifter om särskilda bestående fysiska kännetecken,

4. de omständigheter och händelser som ger anledning att anta att den

registrerade utövat eller kan komma att utöva allvarlig brottslig

verksamhet,

5. uppgifter om varor, brottshjälpmedel och transportmedel,

6. ärendenummer och

7. hänvisning till en särskild undersökning där uppgifter om den

registrerade behandlas och till register som förs av polis- eller

tullmyndighet i vilket uppgifter om den registrerade förekommer.

Gallring

23 § Uppgifterna i ett kriminalunderrättelseregister skall gallras senast tre

år efter det att uppgifter om att en person skäligen kan misstänkas för att

ha utövat eller komma att utöva allvarlig brottslig verksamhet senast

infördes. Om en särskild undersökning som rör en registrerad person har

inletts, får dock uppgifter stå kvar till dess att undersökningen har

avslutats.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska,

statistiska och vetenskapliga ändamål.

Register med uppgifter om DNA-analyser i brottmål

24 § Uppgifter om resultat av DNA-analyser får behandlas endast för att

underlätta identifiering av personer i samband med utredning om brott.

Rikspolisstyrelsen får föra register i enlighet med 25 29 §§ över de

uppgifter som behandlas.

Sådana uppgifter som avses i första stycket får även behandlas i

förundersökningar och särskilda undersökningar.

DNA-register

25 § Ett DNA-register får innehålla uppgifter om resultatet av DNA-

analyser som har gjorts under utredning om ett brott och som avser

personer som har dömts för

1. ett sådant brott mot en persons liv eller hälsa, personliga integritet

eller säkerhet som avses i 3, 4, 6, 8, 12 eller 17 kap. brottsbalken, om

brottet kan leda till fängelse i mer än två år,

2. ett allmänfarligt brott som avses i 13 kap. brottsbalken, om brottet

kan leda till fängelse i mer än två år eller

3. försök, förberedelse, stämpling, anstiftan eller medhjälp till ett

sådant brott som avses i 1 eller 2.

26 § Registreringen av ett analysresultat skall begränsas till uppgifter

som ger information om den registrerades identitet. Analysresultat som

kan ge upplysning om den registrerades personliga egenskaper får inte

registreras.

Utöver vad som sägs i första stycket får DNA-registret endast

innehålla upplysningar som visar i vilket ärende analysen har gjorts och

vem analysen avser.

Spårregister

27 § Ett spårregister får innehålla uppgifter om resultatet av en DNA-

analyser som har gjorts under utredning av brott. Uppgifterna får inte

kunna hänföras till en identifierbar person. Därutöver får ett spårregister

endast innehålla upplysningar som visar i vilket ärende analysen har

gjorts.

28 § Uppgifter i spårregister får endast jämföras med analysresultat

1. som inte kan hänföras till en viss person,

2. som finns i DNA-registret eller

3. som kan hänföras till en person som är misstänkt för brott.

Gallring

29 § Personuppgifter skall gallras senast när uppgifterna om den

registrerade gallras ur belastningsregistret.

Uppgifter i spårregister skall gallras senast trettio år efter

registreringen.

Prover från personer som inte är misstänkta för brott

30 § Om ett prov har tagits för DNA-analys från någon som inte är

misstänkt för brottet i samband med en utredning om ett brott, får provet

inte användas för något annat ändamål än det för vilket det togs. Ett

sådant prov får inte heller sparas efter det att målet slutligt har avgjorts.

Fingeravtrycks- och signalementsregister

31 § För att underlätta identifiering av personer i samband med brott får

Rikspolisstyrelsen behandla uppgifter om fingeravtryck, signalement och

särskilda kännetecken i fingeravtrycks- och signalementsregister. Ett

sådant register får användas för identifiering av okända personer även i

andra fall.

Sådana uppgifter som avses i första stycket får även behandlas i

förundersökningar och särskilda undersökningar.

32 § Fingeravtrycks- och signalementsregister får endast innehålla

uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått

lämna fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll. I ett sådant register får endast antecknas uppgifter om

1. fingeravtryck och signalement,

2. särskilda bestående fysiska kännetecken,

3. identifieringsuppgifter och

4. ärendenummer.

33 § Uppgifter om en misstänkt person skall gallras när förundersökning

eller åtal mot personen läggs ned eller när åtal ogillas. Uppgifterna får

dock bevaras längre om andra uppgifter om den registrerade skall

behandlas med stöd av 7 eller 8 §. När dessa uppgifter gallras skall även

uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregister gallras.

Om den registrerade döms skall uppgifterna i registret gallras senast

vid den tidpunkt då uppgifterna gallras ur det allmänna belastnings-

registret.

Regeringen får meddela föreskrifter om gallring av uppgifter om den

som har fått lämna fingeravtryck enligt lagen (1991:572) om särskild

utlänningskontroll.

SÄPO-registret

34 § Säkerhetspolisen skall föra ett register över Säkerhetspolisens

hantering av personuppgifter (SÄPO-registret). Registret har till ändamål

1. att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot

rikets säkerhet eller bekämpa terrorism och

2. att utgöra underlag för registerkontroll enligt säkerhetsskydds-lagen

(1996:627).

Säkerhetspolisen är personuppgiftsansvarig för behandlingen av

personuppgifter i registret.

Innehåll

35 § SÄPO-registret får innehålla uppgifter som kan hänföras till en

enskild person endast

1. om den uppgifterna gäller kan misstänkas för att ha utövat eller

komma att utöva brottslig verksamhet som innefattar hot mot rikets

säkerhet eller terrorism,

2. om personen har undergått registerkontroll enligt säkerhets-

skyddslagen (1996:627) eller

3. om det med hänsyn till registrets ändamål annars finns särskilda skäl

till det.

Av registret skall framgå på vilken grund registrering skett.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om vilka personuppgifter

som får registreras.

36 § Om förutsättningarna för registrering enligt 35 § är uppfyllda får

registret innehålla

1. identifieringsuppgifter,

2. uppgifter om grunden för registrering och

3. hänvisning till de ärenden där uppgifter om den registrerade

behandlas.

Gallring

37 § Uppgifter som registrerats enligt 35 § 1 och 3 skall gallras senast tio

år efter det att en sådan uppgift om personen som kan föranleda

registrering senast infördes. Om det finns särskilda skäl får dock

uppgifterna stå kvar under längre tid.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får

meddela föreskrifter om att uppgifter får bevaras för historiska,

statistiska och vetenskapliga ändamål.

Belastning- och misstankeregister

38 § Om skyldigheten för Rikspolisstyrelsen att föra belastnings- och

misstankeregister finns särskilda bestämmelser.

Det får inte föras något annat rikstäckande register över

brottmålsdomar än belastningsregistret.

_______

1. Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

2. För de personregister som den 24 oktober 1998 förs med

Datainspektionens tillstånd gäller datalagens (1973:289) bestämmelser

till och med den 30 september 2001. För ett sådant register skall

endast 12 14 §§ gälla.

Förslag till ändring i lagen (1978:801) om internationellt

samarbete rörande kriminalvård i frihet

Härigenom föreskrivs att 14 § lagen (1978:801) om internationellt

samarbete rörande kriminalvård i frihet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Om den främmande staten begär upplysning om hur den dömde har

förhållit sig under prövotiden, skall kriminalvårdsstyrelsen lämna

upplysning härom på grundval av uppgifter som styrelsen infordrar från

frivårdsmyndigheten.

Begår den dömde nytt brott och

döms han under prövotiden av

svensk domstol för brottet till

påföljd som avses i 2 § första

stycket lagen (1963:197) om

allmänt kriminalregister, skall

kriminalvårdsstyrelsen sörja för att

den främmande staten underrättas

om domen.

Begår den dömde nytt brott och

döms han under prövotiden av

svensk domstol för brottet till

påföljd som avses i 3 § första

stycket 1 eller 2 lagen (1998:000)

om belastningsregister, skall

kriminalvårdsstyrelsen sörja för att

den främmande staten underrättas

om domen.

Har den dömde i annat fall än som avses i andra stycket allvarligt

åsidosatt sina åligganden och finner övervakningsnämnden på grund

härav påkallat att åtgärd i fråga om den ådömda påföljden beslutas av

myndighet i den främmande staten, skall nämnden göra anmälan härom

till kriminalvårdsstyrelsen. Styrelsen skall sörja för att den främmande

staten underrättas om sådan anmälan.

_________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

Härigenom föreskrivs att 5 kap 1 och 5 §§, 7 kap. 17 och 18 §§, 9 kap

17 § samt 16 kap 1 § sekretesslagen (1980:100) skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap.

1 §

Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till

1. förundersökning i brottmål,

2. angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål

eller i annan verksamhet för att förebygga brott,

3. verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud,

4. åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, tullmyndig-

hets eller kustbevakningens verksamhet i övrigt för att förebygga,

upptäcka, utreda eller beivra brott, eller

5. Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt

insiderlagen (1990:1342) eller efterlevnaden av 7 kap. 1 § lagen

(1991:980) om handel med finansiella instrument,

om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder

motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs.

För uppgift som hänför sig till

sådan underrättelseverksamhet

som avses i 4 § polisdatalagen

(1998:000) eller som annars hänför

sig till Säkerhetspolisens

verksamhet för att förebygga eller

avslöja brott mot rikets säkerhet

eller förebygga terrorism, gäller

sekretess om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att syftet

med beslutade eller förutsedda

åtgärder motverkas eller den

framtida verksamheten skadas.

Motsvarande sekretess gäller i

annan verksamhet hos myndighet

för att biträda åklagarmyndighet,

polismyndighet, skattemyndighet,

tullmyndighet eller kustbevak-

ningen med att uppdaga, utreda

eller beivra brott samt hos

tillsynsmyndighet i konkurs och

inom exekutionsväsendet för

uppgift som angår misstanke om att

en gäldenär har begått brott som

avses i 11 kap. brottsbalken eller

annat brott som har samband med

gäldenärens näringsverksamhet.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

fyrtio år.

Sekretessen enligt första och

andra styckena gäller i annan

verksamhet hos myndighet för att

biträda åklagarmyndighet, polis-

myndighet, skattemyndighet, tull-

myndighet eller kustbevakningen

med att uppdaga, utreda eller beivra

brott samt hos tillsynsmyndighet i

konkurs och inom exekutions-

väsendet för uppgift som angår

misstanke om att en gäldenär har

begått brott som avses i 11 kap.

brottsbalken eller annat brott som

har samband med gäldenärens

näringsverksamhet.

I fråga om uppgift i allmän

handling som hänför sig till sådan

underrättelseverksamhet som avses i

andra stycket gäller sekretessen i

högst sjuttio år. I fråga om uppgift i

allmän handling i övrigt gäller

sekretessen i högst fyrtio år.

5 §

Sekretess gäller hos polis-

myndighet i verksamhet, som avser

förande av eller uttag ur vapen-

register, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess i verksamhet som avser

folkbokföringen för uppgift som

hänför sig till vapenregister.

Sekretess gäller hos polis-

myndighet i verksamhet, som avser

förande av eller uttag ur vapen-

register, för uppgift som har

tillförts registret, om det inte står

klart att uppgiften kan röjas utan

fara för att vapen eller ammunition

kommer till brottslig användning.

Under samma förutsättning gäller

sekretess hos Rikspolisstyrelsen för

uppgift som hänför sig till

vapenregister.

7 kap.

17 §

Sekretess gäller i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

allmänt kriminalregister eller

register som förs enligt lagen

(1965:94) om polisregister m.m. för

uppgift som har tillförts registret.

Om utlämnande av sådan uppgift

gäller vad som är föreskrivet i lag

om register som nu har nämnts och

i säkerhets-skyddslagen (1996:627)

samt i förordningar som har stöd i

dessa lagar.

Sekretess gäller för uppgift som

har tillförts register som förs enligt

lagen (1998:000) om belastnings-

regiser. Om utlämnande av sådan

uppgift gäller vad som är

föreskrivet i den lagen och i

säkerhetsskyddslagen (1996:627)

samt i förordningar som har stöd i

dessa lagar.

Sekretess gäller också i verksamhet som avser förande av eller uttag ur

register som förs enligt lagen (1997:1058) om register i Tullverkets

brottsbekämpande verksamhet. Om utlämnande av sådan uppgift gäller

vad som är föreskrivet i nämnda lag eller i förordning som har stöd i den

lagen.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen enligt

första stycket i högst sjuttio år.

Föreskrifterna i 14 kap. gäller inte i fråga om sekretessen enligt denna

paragraf.

18 §

I annat fall än som avses i 17 §

gäller sekretess i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

register

1. för uppgift som har tillförts

särskilt register, som förs över

strafföreläggande och föreläggande

av ordningsbot, och inte hänför sig

till registrering som avses i 15 kap.

1 §,

I annat fall än som avses i 17 §

eller 9 kap. 17 § första stycket 7

gäller sekretess i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur

register

 1. för uppgift som har tillförts

särskilt register, som förs över

strafföreläggande och föreläggande

av ordningsbot, och inte hänför sig

till registrering som avses i 15 kap.

1 §,

2. för annan uppgift hos

Rikspolisstyrelsen, som angår brott

eller den som har misstänkts, åtalats

eller dömts för brott, om uppgiften

har lämnats dit för databehandling

inom rättsväsendets

informationssystem i annat register

än som avses i 1,

3. för belastningsuppgift som har

tillförts körkortsregistret,

4. för uppgift som har tillförts

särskilt register som

författningsenligt förs hos

myndighet angående brott eller

tjänsteförseelser begångna av

personer som är eller har varit

verksamma hos myndigheten.

2. för annan uppgift hos

Rikspolisstyrelsen, som angår brott

eller den som har misstänkts, åtalats

eller dömts för brott, om uppgiften

har lämnats dit för databehandling

inom rättsväsendets

informationssystem i annat register

än som avses i 1,

3. för belastningsuppgift som har

tillförts körkortsregistret,

4. för uppgift som har tillförts

särskilt register som

författningsenligt förs hos

myndighet angående brott eller

tjänsteörseelser begångna av

personer som är eller har varit

verksamma hos myndigheten.

Sekretessen enligt första stycket 1 gäller inte i ärende om

strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot.

 Sekretess gäller hos luftfartsverket i verksamhet, som avser förande av

eller uttag ur certifikatregistret, för uppgift som angår brott eller enskilds

hälsotillstånd, om det kan antas att den enskilde eller någon honom

närstående lider men om uppgiften röjs.

I fråga om uppgift i allmän

handling gäller sekretessen i högst

sjuttio år.

9 kap.

17 §

Sekretess gäller, om inte annat

följer av 18 §, i

1. utredning enligt bestämmel-

serna om förundersökning i

brottmål,

2. angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verksamhet

för att förebygga brott eller som

avser registerkontroll och särskild

personutredning enligt säker-

hetsskyddslagen (1996:627),

3. åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighet,

tullmyndighets eller kustbevak-

ningens verksamhet i övrigt för att

förebygga, uppdaga, utreda eller

beivra brott, eller

4. Statens biografbyrås verk-

samhet att biträda Justitiekanslern,

allmän åklagare eller polismyndig-

het i brottmål,

för uppgift om enskilds

personliga eller ekonomiska

förhållanden, om det kan antas att

den enskilde eller någon honom

närstående lider skada eller men om

uppgiften röjs.

Sekretess gäller för uppgift om

enskilds personliga och ekonomiska

förhållanden, om inte annat följer

av 18 §

1. i utredning enligt bestäm-

melserna om förundersökning i

brottmål,

2. i angelägenhet, som avser

användning av tvångsmedel i

sådant mål eller i annan verksamhet

för att förebygga brott

3. i angelägenhet som avser

registerkontroll och särskild

personutredning enligt säker-

hetsskyddslagen (1996:627),

4. i åklagarmyndighets, polis-

myndighets, skattemyndighets,

Statens kriminaltekniska laborato-

rium, tullmyndighets eller

kustbevakningens verksamhet i

övrigt för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott,

5. i Statens biografbyrås verk-

samhet att biträda Justitiekanslern,

allmän åklagare eller polismyndig-

het i brottmål,

6. i register som förs av

Rikspolisstyrelsen enligt polisdata-

lagen (1998:000) eller som annars

behandlas där med stöd av samma

lag,

7. i register som förs enligt lagen

(1998:000) om misstankeregister,

om det inte står klart att

uppgiften kan röjas utan att den

enskilde eller någon honom

närstående lider men.

Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan

eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att

någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare.

Utan hinder av sekretessen får

uppgift lämnas till enskild enligt

vad som föreskrivs i den särskilda

lagstiftningen om unga lagöver-

trädare och i säkerhetsskyddslagen

(1996:627) samt i förordning som

har stöd i denna lag. Utan hinder

av sekretess får uppgift vidare

lämnas ut enligt vad som föreskrivs

i lagen (1998:000) om misstanke-

register och polisdatalagen

(1998:000) samt i förordningar

som har stöd i dessa lagar.

I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjuttio

år.

16 kap

1 §

Att friheten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 §

yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter i vissa

fall är begränsad framgår av 7 kap. 3 § första stycket 1 och 2, 4 § 1 8

samt 5 § 1 och 3 tryckfrihetsförordningen och av 5 kap. 1 § första stycket

samt 3 § första stycket 1 och 2 yttrandefrihetsgrundlagen. De fall av

uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt, i vilka nämnda frihet enligt 7

kap. 3 § första stycket 3 och 5 § 2 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap

1 § första stycket och 3 § första stycket 3 yttrandefrihetsgrundlagen i

övrigt är begränsad, är de där tystnadsplikten följer av

12. förbehåll enligt 9 a § lagen

(1965:94) om polisregister m.m.

____________

1. Denna lag träder i kraft såvitt avser 5 kap. 5 § den 1 juli 1998 och i

övrigt den dag regeringen bestämmer.

2.Vid tillämpningen av 7 kap 17 § skall med belastningsregistret även

avses person- och belastningsregistret till dess samtliga uppgifter utgått

ur detta register.

3. Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla

a) i verksamhet som avser folkbokföringen för uppgift som hänför sig

till vapenregister och som har tillförts folkbokföringen före

ikraftträdandet och

b) såvitt avser sådana förbehåll som avses i 16 kap. 1 § 12 som

medelats före ikraftträdandet.

Förslag till lag om ändring i arkivlagen (1990:782)

Härigenom föreskrivs att punkt 4 i övergångsbestämmelserna till

arkivlagen (1990:782) skall upphöra att gälla den dag regeringen

bestämmer.

Förslag till lag om ändring i säkerhetsskyddslagen (1996:627)

Härigenom föreskrivs att 12, 15, 21 och 22 §§ säkerhets-skyddslagen

(1996:627) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från polisregister.

Med registerkontroll avses att

uppgifter hämtas från ett register

som omfattas av lagen (1998:000)

om belastningsregister, lagen

(1998:000) om misstankeregister

eller polisdatalagen (1998:000).

Med registerkontroll avses också

att sådana personuppgifter hämtas

som Rikspolisstyrelsen eller Säker-

hetspolisen behandlar utan att det

ingår i ett sådant register som

avses i första stycket. Detta gäller

dock inte uppgifter som ingår i en

förundersökning eller särskild

undersökning i kriminalunder-

rättelseverksamhet.

15 §

Registerkontroll får göras efter

framställan av en annan stat, om

1. den person som framställan

gäller har eller har haft hemvist i

Sverige,

2. personen skall delta i en

verksamhet på det sätt som anges i

13 § första stycket, och

3. det för deltagandet gäller

regler i den andra staten om

registerkontroll som motsvarar

reglerna i denna lag.

Registerkontroll får göras efter

framställan från en annan stat, om

1. den person som framställan

gäller har eller har haft hemvist i

Sverige,

2. personen skall delta i en

verksamhet på det sätt som anges i

13 § första stycket, och

3. det för deltagandet gäller

regler i den andra staten om

registerkontroll som motsvarar

reglerna i denna lag.

Skall en person som har eller har haft hemvist i Sverige delta i en

säkerhetskänslig verksamhet hos en mellanfolklig organisation där

Sverige är medlem, får registerkontroll göras efter beslut av regeringen,

om organisationen har gjort framställan om kontroll.

21 §

Utlämnande av uppgifter från

polisregister vid registerkontroll får

omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig i

polisregister om den kontrollerade

och, om det är oundgängligen

nödvändigt, om make eller sambo,

och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i person- och

belastningsregistret hos Rikspolis-

styrelsen och i Säkerhetspolisens

register.

Utlämnande av uppgifter vid

registerkontroll får omfatta

1. för säkerhetsklass 1 eller 2:

varje uppgift som finns tillgänglig

om den kontrollerade och, om det

är oundgängligen nödvändigt, om

make eller sambo, och

2. för säkerhetsklass 3: uppgifter

om den kontrollerade i belast-

ningsregistret, misstankeregistret,

SÄPO-registret och uppgifter som

behandlas hos Säkerhetspolisen.

22 §

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i Säkerhetspolisens register

samt de uppgifter om den

kontrollerade som finns i person-

och belastningsregistret hos

Rikspolisstyrelsen om dom eller

misstanke om brott som avses i

 3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§

brottsbalken,

 4 kap. 1 6, 8 och 9 §§

brottsbalken,

 6 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken,

 8 kap. 4 6 §§ brottsbalken,

 9 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken,

 12 kap. 3 och 5 §§

brottsbalken,

 13 kap. 1 5 b och 7 §§

brottsbalken,

 16 kap. 1 3, 5, 6 och 8 §§

brottsbalken,

 17 kap. 1 § brottsbalken,

 18 kap. 1 och 3 5 §§

brottsbalken,

 19 kap. brottsbalken,

 1 och 3 §§ narkotikastrafflagen

(1968:64), och

 9 kap. 1 § vapenlagen

(1996:67).

Vid registerkontroll enligt 14 §

får utlämnandet omfatta alla

uppgifter om den kontrollerade som

finns i SÄPO-registret eller annars

behandlas hos Säkerhetspolisen

samt de uppgifter om den

kontrollerade som finns i belast-

ningsregistret och i misstanke-

registret om dom eller misstanke

om brott som avses i

 3 kap. 1, 2, 5 och 6 §§

brottsbalken,

 4 kap. 1 6 och 8 9 a §§

brottsbalken,

 6 kap. 1 och 2 §§ brottsbalken,

 8 kap. 4 6 §§ brottsbalken,

 9 kap. 3 och 4 §§ brottsbalken,

 12 kap. 3 § brottsbalken,

 13 kap. 1 5 b och 7 §§

brottsbalken,

 16 kap. 1 3, 5, 6 och 8 §§

brottsbalken,

 17 kap. 1 § brottsbalken,

 18 kap. 1 och 3 5 §§

brottsbalken,

 19 kap. brottsbalken,

 1 och 3 §§ narkotikastrafflagen

(1968:64), och

 9 kap. 1 § vapenlagen

(1996:67).

Även uppgift om försök och förberedelse till dessa gärningar får

lämnas ut.

________

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Vid

tillämpningen av de nya 21 och 22 §§ skall med belastningsregistret även

avses person- och belastningsregistret till dess samtliga uppgifter utgått

ur detta register.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-02

Närvarande: regeringsrådet Stig von Bahr, regeringsrådet Arne

Baekkevold, justitierådet Edvard[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 29 januari 1998 (Justitiedepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om belastningsregister,

2. lag om misstankeregister,

3. polisdatalag,

4. lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete

rörande kriminalvård i frihet,

5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100),

6. lag om ändring i arkivlagen (1990:782) och

7. lag om ändring i säkerhetsskyddslagen (1996:627).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Annika

Lowén.

Till Lagrådet har inkommit en skrivelse från docenten Seppo Isotalo.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om belastningsregister

 I 5 § finns ett bemyndigande för regeringen att meddela närmare

föreskrifter om vilka uppgifter registret skall innehålla om den som skall

registreras enligt 3 och 4 §§. Av 10 § första stycket framgår att

regeringen, under vissa förutsättningar, får meddela föreskrifter om

enskilds rätt att få uppgifter ur registret om en annan enskild. 13 §

innehåller ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter dels

om utlämnande av uppgifter till utlandet utöver vad som följer av 11 §,

dels att de uppgifter som får lämnas ut enligt 10 och 11 §§ (rätteligen 11

och 12 §§) skall begränsas. Enligt 15 § får regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att en

polismyndighet i stället för Rikspolisstyrelsen i vissa fall får pröva frågan

om att lämna ut uppgifter.

I remissen sägs inget om hur nämnda bemyndiganden förhåller sig till

reglerna om normgivning i 8 kap. regeringsformen (RF). Med hänsyn till

att rättsläget framstår som något oklart finns det enligt Lagrådets mening

skäl att i korthet behandla bemyndigandenas konstitutionella ställning.

En första fråga som bör besvaras är huruvida de ämnen som regleras i det

remitterade förslaget är av sådant slag att lagform krävs. Av intresse vid

denna bedömning är främst bestämmelsen i 2 kap. 3 § andra stycket RF

om att varje medborgare skall i den utsträckning som närmare anges i lag

skyddas mot att hans personliga integritet kränks genom att uppgifter om

honom registreras med hjälp av automatisk databehandling och

bestämmelsen i 8 kap. 3 § första stycket RF om att föreskrifter om

förhållandet mellan den enskilde och det allmänna som gäller bl.a.

ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden skall

meddelas genom lag. Enligt Lagrådets uppfattning kan möjligen

utrymme finnas för olika åsikter beträffande i vilken omfattning nu

nämnda bestämmelser kräver att föreskrifterna i det remitterade förslaget

ges i lagform. Övervägande skäl talar dock för att de föreslagna

föreskrifterna som ju gäller ett register hos en myndighet inte avser

ämnen som enligt RF måste regleras i lag (jfr prop. 1990/91:60 s. 56 ff

och 1990/91:KU11 s. 9 ff). Från konstitutionell synpunkt torde det alltså

ha varit möjligt att ta in föreskrifterna i en regeringsförordning. Detta

innebär givetvis inte att hinder föreligger mot att lagform ändå väljs (se 8

kap. 14 § första stycket RF).

Är vad Lagrådet nu uttalat riktigt är bestämmelserna i 8 kap. RF om

riksdagens rätt att delegera normgivning inte direkt tillämpliga på de

föreslagna bemyndigandena. Något krav på att dessa skall vara förenliga

med exempelvis bestämmelserna i 8 kap. 7 § RF kan således inte

uppställas. Lagrådet kan mot denna bakgrund godta vad som i remissen

föreslagits om bemyndiganden för regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter.

7 §

Enligt andra meningen får en begäran om att få ta del av uppgifter ur

registret göras endast om skälet till det uppväger det intrång eller men i

övrigt det innebär för den som berörs.

Ordet "intrång" används i annan lagstiftning som beteckning för ett

obehörigt ingrepp i en rättighet som skyddas av lagen, se 23 § namnlagen

(1982:670), 58 § patentlagen (1967:837) och 11 § lagen (1992:1685) om

skydd för kretsmönster för halvledarprodukter. I 21 §

kreditupplysningslagen (1973:1173) och 17 § i förslaget till polisdatalag

förekommer uttrycket "otillbörligt intrång" med samma innebörd.

Vid den intresseavvägning som skall göras enligt andra meningen i

förevarande paragraf är det inte fråga om något sådant otillbörligt intrång

som avses i de nyss nämnda bestämmelserna. Ordet "intrång" bör av det

skälet undvikas i detta sammanhang. Inte heller uttrycket "men i övrigt"

är särskilt lämpligt; det för närmast tanken till en skada av enbart ideellt

slag jfr 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen (1972:207) medan

avsikten givetvis är att även olägenheter av ekonomisk natur skall

beaktas vid intresseavvägningen.

Med hänsyn till det sagda förordar Lagrådet att uttrycket "intrång eller

men i övrigt" byts ut mot ordet "olägenhet".

Förslaget till lag om misstankeregistser

6 §

Med hänvisning till vad Lagrådet har anfört vid 7 § i den föreslagna

lagen om belastningsregister förordar Lagrådet att uttrycket "intrång eller

men i övrigt" i förevarande paragraf byts ut mot ordet "olägenhet".

8 §

I paragrafen anges att det av 14 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100)

framgår att sekretess till skydd för enskild inte gäller i förhållande till

den registrerade själv. Paragrafen är enligt Lagrådets mening

vilseledande såtillvida att den ger intryck av att den enskilde alltid har

rätt ta del av uppgifterna i fråga. Bestämmelsen i 14 kap. 4 §

sekretesslagen avser emellertid endast sekretess till skydd för den

enskilde. För misstankeregistret kommer att gälla inte bara sekretess till

skydd för enskild (9 kap. 17 § sekretesslagen) utan också

förundersökningssekretess enligt 5 kap. 1 § första stycket 1

sekretesslagen. Enligt sistnämnda lagrum gäller sekretess för uppgift som

hänför sig till förundersökning i brottmål om det kan antas att syftet med

beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida

verksamheten skadas om uppgiften röjs. Denna sekretess gäller också i

förhållande till den som är registrerad i misstankeregistret.

Förundersökningssekretessen avser sålunda inte sekretess till skydd för

enskild utan enligt kapitelrubriken sekretess med hänsyn främst till

intresset att förebygga eller beivra brott. Sekretessen i 5 kap. påverkas

följaktligen inte av bestämmelsen i 14 kap. 4 § sekretesslagen. Mot

denna bakgrund bör erinran om sistnämnda lagrum i förevarande

paragraf slopas. Paragrafen kan till följd härav utgå.

Förslaget till polisdatalag

Lagen innehåller dels bestämmelser som allmänt gäller behandling av

personuppgifter i polisens verksamhet, dels bestämmelser som gäller

endast automatiserad behandling av sådana uppgifter. Enligt Lagrådets

mening uppnås en bättre överblick och systematik om bestämmelserna

om automatiserad behandling (7-11 och 16-38 §§) förs samman. De

allmänna bestämmelserna i 12-15 §§ kan därvid antingen placeras

närmast före bestämmelserna om automatiserad behandling eller placeras

efter dessa sist i lagen. Båda alternativen ger en bättre överblick än den

föreslagna ordningen. Lagrådet förordar det förstnämnda alternativet,

som alltså innebär att även de allmänna bestämmelserna förs samman

och placeras före särbestämmelserna om automatiserad behandling. För

att tydligt särskilja de två avsnitten bör dessa förses med huvudrubriker,

Allmänna bestämmelser respektive Bestämmelser om automatiserad

behandling. Som Lagrådet återkommer till under 1 § bör vidare

föreskrifterna i den paragrafen delvis slopas och delvis föras in i den

paragraf som enligt förslaget utgör 4 §.

Lagrådet förordar i enlighet härmed att 2-6 §§ bildar 1-5 §§, att 12-15 §§

bildar 6-9 §§, samt att 7-11 §§ och 16-38 §§ dvs. särbestämmelserna om

automatiserad behandling bildar 10-37 §§.

Godtas inte Lagrådets förslag till ändrad paragrafindelning, förordar

Lagrådet i vart fall att bestämmelserna i 7-11 §§ förtydligas på så sätt att

rubriken närmast före 7 § ges lydelsen "Automatiserad behandling av

uppgifter om kvarstående misstankar", att rubriken närmast före 10 § ges

lydelsen "Obligatorisk anmälan av vissa automatiserade behandlingar"

samt att efter ordet "behandlas" i 7, 8, 10 och 11 §§ läggs till orden "på

automatisk väg" (jfr prop. 1997/98:44 s. 240 f). Ett motsvarande tillägg

bör samtidigt göras efter ordet "behandlas" i 16 § första och tredje

styckena samt 24 § första och andra styckena. Som en följd av dessa

ändringar bör slutligen bestämmelsen i 3 § ges följande lydelse:

"Bestämmelserna om register i 19-38 §§ gäller endast automatiserad

behandling av uppgifter".

1 §

I paragrafens första mening anges att, vid behandling av personuppgifter

inom polisen, personuppgiftslagen gäller om inte avvikande

bestämmelser meddelas i förevarande lag, lagen om belastningsregister

eller lagen om misstankeregister. Av personuppgiftslagen (i lydelse

enligt prop. 1997/98:44) framgår att den gäller vid behandling av

personuppgifter om inte avvikande bestämmelser meddelas i annan

författning. Förevarande bestämmelse är således inte nödvändig för att

reglera förhållandet mellan förevarande lag och personuppgiftslagen utan

detta följer redan av personuppgiftslagen. Det är vidare att märka att

förevarande lag gäller all behandling av personuppgifter medan

personuppgiftslagens tillämpningsområde enligt 5 § lagen är begränsat

till automatiserad behandling och till viss manuell behandling av

personuppgifter. Hänvisningen till personuppgiftslagen blir därför något

missvisande. Någon motsvarande hänvisning har inte föreslagits i lagen

om belastningsregister eller lagen om misstankeregister. Mot denna

bakgrund bör enligt Lagrådets mening den föreslagna hänvisningen till

personuppgiftslagen slopas.

När det sedan gäller förhållandet mellan å ena sidan förevarande lag och

å andra sidan lagen om belastningsregister och lagen om

misstankeregister framgår inte av den aktuella bestämmelsen vad som

skall gälla. Detta framgår inte heller av regleringen i övrigt.

Registerutredningens förslag (SOU 1997:65) innehöll däremot en

bestämmelse (3 §) om att förevarande lag inte skulle gälla vid behandling

av personuppgifter som företas enligt de två särskilda registerlagarna.

Om detta är meningen bör en bestämmelse härom tas in i den i remissen

föreslagna 2 §.

Andra meningen av paragrafen bör lämpligen tas in som ett andra stycke

i 4 § i det remitterade förslaget.

4 §

Det nya andra stycke i förevarande paragraf som Lagrådet nyss förordat

bör lämpligen ges följande lydelse: "De begrepp som i övrigt används i

denna lag har samma betydelse som i personuppgiftslagen."

10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om obligatorisk anmälan av vissa

behandlingar. Om uppgifter som ger upplysning om att en person är

dömd för brott eller är eller har varit misstänkt för brott skall behandlas,

skall detta tre veckor före behandlingen av uppgifterna anmälas till

tillsynsmyndigheten för förhandskontroll. Denna anmälningsskyldighet

gäller dock inte om uppgifterna behandlas av Säkerhetspolisen eller i

samband med en förundersökning eller särskild undersökning.

Av den allmänna motiveringen och författningskommentaren framgår att

den föreslagna anmälningsskyldigheten tar sikte främst på befintliga

register hos polisen som innehåller uppgifter om brottsmisstanke,

exempelvis brottsanmälansregistret och beslags- och analysregistret. På

grund av svårigheten att vid automatiserad behandling av personuppgifter

avgöra när ett nytt register inrättats har det emellertid inte ansetts

lämpligt att knyta anmälningsskyldigheten till registerbegreppet.

Skyldigheten att göra anmälan har i stället kopplats till behandlingen av

de integritetskänsliga uppgifterna, dvs. till behandlingen av uppgifter om

att en person är dömd eller misstänkt för brott.

Enligt Lagrådets uppfattning har den avsedda innebörden inte kommit till

klart uttryck i den föreslagna lagtexten. Behandling av personuppgifter

omfattar enligt 3 § förslaget till personuppgiftslag (prop. 1997/98:44)

varje åtgärd eller serie av åtgärder som vidtas i fråga om personuppgifter,

t.ex. insamling, registrering, lagring, inhämtande och användning. Läst

enligt sin ordalydelse föreligger således anmälningsskyldighet så snart en

polismyndighet exempelvis inhämtar uppgifter om brottsmisstanke ur

misstankeregistret, kriminalunderrättelseregister eller DNA-register.

Detta framstår som orimligt. Paragrafen bör därför omarbetas så att

anmälningsskyldigheten inte omfattar fler behandlingar än de som

åsyftas enligt den allmänna motiveringen och författningskommentaren.

Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100)

7 kap. 18 §

I paragrafen föreskrivs absolut sekretess för uppgifter i verksamhet som

avser förande av eller uttag ur vissa register, nämligen bl.a. för vissa

uppgifter hos Rikspolisstyrelsen som lämnats dit för databehandling

inom rättsväsendets informationssystem. Enligt förslaget undantas från

paragrafens tillämpningsområde fall som avses i 9 kap. 17 § första

stycket 7, dvs. uppgifter i register som förs enligt lagen om

misstankeregister. Även uppgifter som avses i första stycket 6 i

sistnämnda paragraf dvs. uppgifter som behandlas hos Rikspolisstyrelsen

med stöd av polisdatalagen torde komma att ingå i rättsväsendets

informationssystem. Sådana uppgifter synes böra behandlas på samma

sätt som uppgifterna i misstankeregistret och således undantas från

förevarande paragrafs tillämpningsområde.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 12 mars 1998

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden, Freivalds,
[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: Laila Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:97 Polisens register

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om

belastningsregister

5, 10,13 och 15 §§

Lag om misstankeregister

3, 4, 5 och 11 §§

Polisdatalagen

7, 8, 13, 16, 21, 31, 33

och 35 §§

 Senaste lydelse 1988:287.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:64.

 Senaste lydelse 1990:1016.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1997:1026.

 Senaste lydelse 1997:1059.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:43.

 Lydelse enligt prop 1997:43. Ändringen innebär att punkt 12 upphävs.

 Senaste lydelse 1996:1018.

 Senaste lydelse 1996:181.

 Senaste lydelse 1996:1016.

 Lagen omtryckt 1992:1474.

 Senaste lydelse 1997:1026.

 Senaste lydelse 1997:1059.

 Lydelse enligt prop. 1997/98:43.

 Senaste lydelse 1997:737.

Prop. 1997/98:97

24

1

Prop. 1997/98:97

Bilaga 1

193

Prop. 1997/98:97

Bilaga 1

184

Prop. 1997/98:97

Bilaga 2

268

269

Prop. 1997/98:97

Bilaga 3

Prop. 1997/98:97

Bilaga 4

Prop. 1997/98:97

Bilaga 5

Prop. 1997/98:97

Bilaga 6

Prop. 1997/98:97

Bilaga 7

Prop. 1997/98:97

269

269