Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lag om krigsmateriel.

Förslaget innebär att lagen (1983:1034) om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel, m.m. och lagen (1988:558)

om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. förs samman

till en lag i syfte att förtydliga de bestämmelser som skall

gälla för den samlade kontrollen över tillverkning och

tillhandahållande av krigsmateriel liksom med avseende på

samverkan med utlandet på området.

I den nya lagen införs regler om samverkan med utlandet

i fråga om tillverkning och utveckling av krigsmateriel,

m.m.

Propositionen innehåller en översyn och precisering av

riktlinjerna för prövning av ärenden rörande undantag från

lagens förbud, liksom av principerna för klassificering av

krigsmateriel.

Propositionen behandlar därutöver vissa frågor om

rutiner och kontrollåtgärder vid tillämpningen av de

föreslagna bestämmelserna, liksom vissa administrativa

frågor i sammanhanget.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1993.

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag (1992:000) om krigsmateriel

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag har avseende på vapen, ammunition

och annan för militärt bruk utformad materiel som enligt

regeringens föreskrifter utgör krigsmateriel.

Definitioner

2 § I denna lag förstås med

tillverkning: framställning av sådan materiel eller

delar därav som utgör krigsmateriel,

tillhandahållande: försäljning, upplåtelse,

utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller förmedling,

tillverkningsrätt: varje rätt att tillverka

krigsmateriel.

Tillverkning

3 § Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

detta tillståndskrav för

1. ändring eller ombyggnad av skjutvapen i de fall som

avses i 24 § första stycket vapenlagen (1973:1176),

2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition

för tillverkarens eget bruk.

Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana

statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillhandahållande

4 § Verksamhet som avser tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinningar rörande krigsmateriel och

metoder för framställning av sådan materiel får inte

bedrivas här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet bedriva sådan verksamhet utan regeringens tillstånd.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte

för sådana statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för

verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel till

svenska statliga myndigheter eller sådana tillverkare som

har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra

stycket, om verksamheten avser tillhandahållande av

krigsmateriel som tillhör tillståndshavaren och som finns

inom landet eller tillhandahållande av uppfinning eller

metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

tillståndskravet enligt första och andra styckena i fråga om

sådan handel med skjutvapen som regleras genom

föreskrifterna i vapenlagen (1973:1176) eller sådan

hantering av ammunition eller annan explosiv vara som

regleras genom föreskrifterna i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor.

5 § Svenska myndigheter, svenska företag samt den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här får inte utan

tillstånd av regeringen i det enskilda fallet till någon i

utlandet tillhandahålla krigsmateriel som finns i utlandet

eller uppfinning rörande krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel.

Utförsel

6 § Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan

tillstånd av regeringen, om inte annat följer av denna lag

eller annan författning. I fråga om programvara likställs

med utförsel överföring till utlandet genom

telekommunikation eller på annat liknande sätt.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller

som i övrigt inte är av större vikt får det statsråd som har

till uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel av

1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild

persons räkning samt skjutvapen och därtill hörande

ammunition för användning vid jakt, tävling eller övning

utom riket,

2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan

liknande åtgärd,

3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i

2,

4. sådana jakt- och tävlingsskjutvapen och tillhörande

ammunition som har förts in i landet i enlighet med

bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen (1973:1176).

Avtal om tillverkningsrätt m.m.

7 § Avtal som innebär upplåtelse eller överlåtelse

av tillverkningsrätt till någon i utlandet får inte ingås här i

landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

8 § Avtal med någon utom landet om att

gemensamt med denne eller för hans räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om att gemensamt tillverka krigsmateriel får

inte ingås här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

Ändring av avtal m.m.

9 § Avtal om tillägg till eller ändring av avtal av det

slag som kräver tillstånd enligt 7 eller 8 § får inte ingås utan

tillstånd av regeringen, om tillägget eller ändringen avser

1. den materiel som omfattas av avtalet,

2. vidareupplåtelse eller vidareöverlåtelse av rätt enligt

avtalet,

3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare som

inte angivits tidigare,

4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

5. bestämmelser om sekretess.

Militärt inriktad utbildning

10 § Militärt inriktad utbildning av personer som

inte är svenska medborgare får inte bedrivas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet yrkesmässigt bedriva sådan utbildning utan tillstånd

av regeringen.

Tillstånd behövs inte för utbildning som anordnas av

statliga myndigheter som inte är affärsverk eller som

anordnas i samband med försäljning av krigsmateriel eller

för de anställda i sådana företag som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel.

Marknadsföring m.m.

11 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall, i den ordning regeringen föreskriver,

lämna redovisning till regeringen

1. om den marknadsföring av krigsmateriel som bedrivs

i utlandet,

2. om åtgärder som syftar till avtal som är

tillståndspliktigt enligt 7 eller 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om

redovisningsskyldighet och om undantag från denna.

Regeringen får också i det enskilda fallet medge undantag

från sådan redovisningsskyldighet.

Anbudsgivning m.m.

12 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall underrätta regeringen innan anbud

lämnas, eller, där anbudsförfarande inte förekommer,

innan avtal ingås om

1. tillhandahållande av krigsmateriel till någon i

utlandet,

2. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt som

avses i 7 §, eller

3. tillverkning eller utveckling av krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel som avses i 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om senaste

tidpunkt för underrättelse och om undantag från

underrättelseskyldigheten. Regeringen får också i enskilda

fall medge undantag från underrättelseskyldighet.

I ärenden som inte är av större omfattning eller i övrigt

inte är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att

föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel medge

undantag i enskilda fall från föreskrifter om tid för

lämnande av underrättelse.

Regeringen får i det enskilda fallet förbjuda att sådant

anbud lämnas eller avtal ingås, som avses i första stycket.

Villkor m.m.

13 § Tillstånd enligt 3 eller 4 § för ett svenskt

aktiebolag får förenas med villkor om att endast en viss

andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av

utländska rättssubjekt. Ett tillstånd får också förenas med

villkor om att styrelseledamöter och suppleanter för dem

samt verkställande direktör i bolaget skall vara svenska

medborgare och bosatta i Sverige.

Tillstånd enligt 3 eller 4 § får även för handelsbolag

förenas med villkor avseende ägandet.

14 § Tillstånd enligt 3 -- 10 §§ får förenas med andra

villkor än som avses i 13 § samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser.

15 § Tillstånd enligt 3 och 4 §§ får meddelas för viss

tid eller tills vidare.

Återkallelse

16 § Tillstånd enligt 3 -- 10 §§ kan återkallas av

regeringen, om tillståndshavaren åsidosatt en föreskrift i

denna lag eller föreskrift, villkor eller bestämmelse som har

meddelats med stöd av lagen eller om det finns andra

särskilda skäl till återkallelse.

En återkallelse får inte avse tillstånd till avtal enligt

någon av 7 -- 9 §§ som redan ingåtts.

Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska rättssubjekt

17 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svensk statlig myndighet som bedriver motsvarande

verksamhet utan att behöva tillstånd skall, enligt de

föreskrifter som regeringen meddelar, lämna uppgifter till

regeringen om ägande i utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Tillsyn och uppgiftsskyldighet

18 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall stå

under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får meddela föreskrifter om tillsynen.

19 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall,

enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar, till

tillsynsmyndigheten lämna deklaration på heder och

samvete rörande den verksamhet för vilken tillstånd har

meddelats.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

skyldigheten att lämna deklaration.

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. den som har tillstånd enligt 6 § skall lämna uppgifter

om krigsmateriel som förts ut ur landet,

2. den som har tillstånd enligt 7 eller 8 § skall lämna

uppgifter om ingångna avtal.

20 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall

efter anmodan av tillsynsmyndigheten lämna de

upplysningar och handlingar som behövs för kontrollen

samt lämna tillsynsmyndigheten tillträde till lokaler där

verksamheten bedrivs. Tillsynsmyndigheten har rätt att

anlita biträde från andra statliga myndigheter i sin tillsyn.

21 § Den som har tillstånd enligt denna lag är

skyldig att vid ändring i förhållanden som tagits upp i

tillståndsansökan anmäla detta till regeringen i enlighet

med de föreskrifter som regeringen meddelar.

22 § För att täcka kostnaderna för

tillsynsmyndighetens organisation och verksamhet skall den

som har fått tillstånd enligt 3 § årligen betala en avgift som

regeringen bestämmer. Avgiften beräknas efter ett för

samtliga tillverkare lika förhållande till det fakturerade

värdet av försåld krigsmateriel.

Revisorskontroll

23 § Om en revisor i sin granskningsverksamhet

har anmärkt på ett företags efterlevnad av bestämmelserna

enligt denna lag och anmärkningen har framförts i en sådan

revisionsberättelse som sägs i 10 kap. 10 § aktiebolagslagen

(1975:1385) eller 4 kap. 10 § lagen (1980:1103) om

årsredovisning m.m. i vissa företag, skall han genast sända

in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen. En

revisor vid en svensk statlig myndighet har motsvarande

skyldighet.

Ansvarsbestämmelser m.m.

24 § Bestämmelser om olovlig utförsel och försök

därtill finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

25 § Den som bryter mot någon av 3 -- 5 §§ eller 7 --

10 §§ eller mot förbud som har meddelats med stöd av 12 §

döms,

1. om gärningen har skett uppsåtligen, till böter eller

fängelse i högst två år,

2. om gärningen har skett av oaktsamhet, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som uppsåtligen genom vilseledande förmår

regeringen att lämna tillstånd enligt någon av 3 -- 5 §§ eller

7 -- 10 §§ och därigenom föranleder att avtal fullföljs eller

tillhandahållande kommer till stånd döms till böter eller

fängelse i högst två år. Om gärningen har skett av

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

26 § Om brott enligt 25 § har begåtts uppsåtligen

och det är att bedöma som grovt skall dömas till fängelse i

lägst sex månader och högst fyra år.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas

om brottet avsett betydande värde, om brottet varit av stor

omfattning eller varaktighet eller om gärningen annars varit

av särskilt allvarlig art.

27 § Till böter eller fängelse i högst sex månader

döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. underlåter att underrätta regeringen enligt 12 § eller

att lämna uppgifter enligt 17 §,

2. underlåter att göra sådan anmälan som avses i 21 §,

3. i annat fall än som avses i 25 eller 26 § lämnar en

oriktig uppgift i ansökan om tillstånd eller i annan handling

som är av betydelse för prövningen av ett ärende enligt

denna lag eller som annars ges in till tillsynsmyndigheten,

4. åsidosätter ett villkor eller bryter mot en kontroll-

eller ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av

denna lag.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

28 § Till ansvar enligt denna lag skall inte dömas,

om gärningen är belagd med straff i brottsbalken.

29 § Utbyte av brott som avses i 25 eller 26 § skall

förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt.

30 § Allmänt åtal för brott mot 3 eller 4 § får väckas

endast efter medgivande av tillsynsmyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993, då lagen

(1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. och lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. skall upphöra att gälla.

Tillstånd som har meddelats med stöd av äldre lag skall

vid tillämpningen av den nya lagen anses som meddelat

enligt denna.

Bestämmelserna i 9 § skall tillämpas på avtal av det slag

som avses i 7 eller 8 §, även om avtalet på grund av äldre

bestämmelser inte krävt tillstånd.

2 Förslag till

Lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

Härigenom föreskrivs att 5, 28 a och 46 §§ vapenlagen

(1973:1176)1 skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 § Utan tillstånd enligt denna lag får inte någon

1. inneha skjutvapen,

2. införa skjutvapen eller ammunition till Sverige, eller

3. driva handel med skjutvapen.

Om ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen, som är avsett för

målskjutning, eller ett harpunvapen har en i förhållande till

andra jämförliga skjutvapen begränsad effekt skall första

stycket inte tillämpas på vapnet. En enskild person får dock

inte utan tillstånd inneha, införa till Sverige eller driva

handel med sådana vapen, om han inte har fyllt arton år.

Första stycket 1 gäller Första stycket 1 gäller

inte i fråga om verksamhet inte i fråga om verksamhet

som omfattas av tillstånd som omfattas av tillstånd

enligt lagen (1983:1034 ) om enligt 3-4 §§ lagen

kontroll över (1992:000) om krigsmateriel.

tillverkningen av Första stycket 2 gäller

krigsmateriel, m.m. Första inte i fråga om den som har

stycket 3 gäller inte i tillstånd att tillverka

fråga om verksamhet som eller tillhandahålla

avses i 3 § samma lag. motsvarande materiel enligt 3

 eller 4 § samma lag.

 Första stycket 3 gäller

 inte i fråga om verksamhet

 som avses i 4 § samma lag.

 Regeringen eller den

myndighet som

regeringen

bestämmer bemyndigas att föreskriva undantag från kravet

på tillstånd för att inneha start- eller signalvapen.

Bestämmelser om ytterligare undantag i i vissa fall från

skyldigheten att ha tillstånd finns i 13, 16, 21, 22, 25, 25 a,

26 och 45 §§.

28 a §

Skickas skjutvapen med posten, Postbefordras skjutvapen

skall försändelsen vara skall försändelsen

assurerad, om det inte är skickas som ESS-Brev Värde

fråga om vapen som avses i eller motsvarande lika

5 § andra stycket. säkert sätt, om det inte

 är fråga om vapen som

 avses i 5 § andra stycket.

 Den som transporterar

skjutvapen eller

ammunition åt

någon annan, skall vidta betryggande åtgärder för att

förhindra att någon obehörig kommer åt vapnen eller

ammunitionen.

46 §

Om den som är intagen på Om den som är intagen på

sjukvårdsinrättning sjukvårdsinrättning

för vård av en psykisk för vård av en psykisk

störning innehar eller kan störning innehar eller kan

tänkas inneha skjutvapen tänkas inneha skjutvapen

och det kan antas att han inte och det kan antas att han

inte

bör inneha ett sådant bör inneha ett sådant

vapen, skall den läkare som vapen, skall den läkare som

är ansvarig för den är ansvarig för den

psykiatriska vården psykiatriska vården

omedelbart anmäla omedelbart anmäla

förhållandet till förhållandet till

polismyndigheten i den ort polismyndigheten i den ort

där patienten är där patienten är

kyrkobokförd. folkbokförd.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

1 Lagen omtryckt 1991:1181.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 §1 Lagen gäller inte 2 § Lagen gäller inte

beslut av en sådan nämnd beslut av en sådan nämnd

vars sammansättning är vars sammansättning är

bestämd i lag och vars bestämd i lag och vars

ordförande skall vara eller ordförande skall vara eller

ha varit ordinarie domare. ha varit ordinarie domare.

Lagen gäller inte heller 1. Lagen gäller inte heller 1.

beslut av en arrendenämnd, beslut av en arrendenämnd,

hyresnämnd eller hyresnämnd eller

övervakningsnämnd, 2. övervakningsnämnd, 2.

beslut om svenskt beslut om svenskt

medborgarskap, 3. beslut om medborgarskap, 3. beslut om

utlänningars vistelse i utlänningars vistelse i

riket, 4. beslut om riket, 4. beslut om

värnpliktigas eller värnpliktigas eller

reservpersonals inkallelse reservpersonals inkallelse

eller tjänstgöring inom eller tjänstgöring inom

försvarsmakten, 5. beslut försvarsmakten, 5. beslut

enligt lagen (1966:413) om enligt lagen (1966:413) om

vapenfri tjänst, 6. beslut vapenfri tjänst, 6. beslut

som rör skatter eller som rör skatter eller

avgifter, 7. beslut enligt avgifter, 7. beslut enligt

lagen (1974:922) om lagen (1974:922) om

kreditpolitiska medel eller kreditpolitiska medel eller

beslut i frågor om beslut i frågor om

allmän allmän

likviditetsindragning eller likviditetsindragning eller

allmän prisreglering, 8. allmän prisreglering, 8.

beslut enligt lagen (1988:558) andra beslut enligt lagen

om förbud mot utförsel (1992:000) om krigsmateriel

av krigsmateriel, m.m., 9. än sådana som avser

andra beslut enligt lagen återkallelse av

(1983:1034) om kontroll tillstånd enligt 3 eller 4

över tillverkningen av §, 9. beslut om

krigsmateriel, m.m. än tillstånd till sådan

sådana som avser verksamhet som avses i 1 §

återkallelse av 3 -- 5 lagen (1984:3) om

tillstånd, 10. beslut om kärnteknisk verksamhet, 10.

tillstånd till sådan beslut enligt lagen

(1991:341)

verksamhet som avses i 1 § om förbud mot utförsel

3 -- 5 lagen (1984:3) om av vissa produkter som kan

kärnteknisk verksamhet, 11. användas i

beslut enligt lagen (1991:341) massförstörelsesyfte,

om förbud mot utförsel m.m.

av vissa produkter som kan

användas i

massförstörelsesyfte,

m.m.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

1 Senaste lydelse 1991:342

Utrikesdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4

juni 1992

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Dinkelspiel

Proposition med förslag till lag om krigsmateriel

1 Inledning

Den svenska tillverkningen, försäljningen och exporten

av krigsmateriel kontrolleras av statsmakterna.

Tillverkning och tillhandahållande regleras genom lagen

(1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. (tillverkningslagen, ändrad senast SFS

1991:1896) och förordningen (1983:1036, ändrad senast SFS

1989:565) i samma ämne. Båda författningarna trädde i

kraft den 1 januari 1984.

Regler om krigsmaterielexport finns i lagen (1988:558)

om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m.

(utförsellagen) och dithörande förordning (1988:561 ändrad

senast SFS 1992:215). Båda författningarna trädde i kraft

den 1 juli 1988.

Riksdagen godkände år 1971 regeringens proposition

(prop. 1971:146, UU 21, rskr. 343) med riktlinjer för

tillståndsprövningen. Riktlinjerna har sedermera bekräftats

genom godkännandet av proposition med förslag till lag om

förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. år 1982 (prop.

1981/82:196, UU 26, rskr. 345).

Då den nuvarande utförsellagen trädde i kraft den 1 juli

1988 innebar detta en kraftig skärpning av kontrollen över

krigsmaterielexporten, bl.a. genom reglering av den

svenska krigsmaterielindustrins marknadsföring utom riket

och utvidgning av dittills gällande regler om förbud mot

teknologiöverföring till utlandet. Lagen innebar vidare

möjligheter till effektivare kontroll av bestämmelsernas

efterlevnad.

I propositionen med förslag till nuvarande lag om förbud

mot utförsel av krigsmateriel, m.m. (prop. 1987/88:154, UU

30, rskr. 331) anmälde föredraganden sin avsikt att föreslå

regeringen att tillkalla en parlamentarisk kommitté med

uppgift att utreda bl.a. sambandet mellan en fortsatt

livskraftig svensk försvarsindustri och denna industris

export, konsekvenserna av och villkoren för

försvarsindustriellt samarbete med utlandet samt behovet

av ändringar i nu gällande riktlinjer jämte andra frågor på

krigsmaterielexportens område. Regeringen bemyndigade

den 22 juni 1988 förutvarande utrikeshandelsministern att

tillkalla en sådan kommitté med angivna uppgifter.

Utredningen arbetade under ordförandeskap av f.

ambassadören Lennart Myrsten och antog namnet 1988 års

utredning om krigsmaterielexporten

(krigsmaterielexportutredningen, KMU).

I anslutning härtill gavs i oktober 1988 två särskilda

ekonomiska experter, professorerna Peter Jennergren och

Lennart[REDACTED_EFTERNAMN], i uppdrag att var för sig belysa

ekonomiska aspekter på svensk krigsmaterielproduktion.

Utredningen överlämnade i december 1989 sitt

betänkande (SOU 1989:102) Utlandssamverkan på

krigsmaterielområdet, där de särskilda ekonomiska

rapporterna fogades som bilagor. Betänkandet har

remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels

utredningens sammanfattning av betänkandet som

bilaga 1a, dels utredningens lagförslag som bilaga

1b, dels ock utredningens förslag till nya riktlinjer som

bilaga 1c. Vidare bör en förteckning över

remissinstanserna och en sammanställning av

remissyttrandena fogas till protokollet som bilaga 1d.

I nyssnämnda proposition anfördes vidare att den

tekniska utvecklingen på krigsmaterielområdet utgjorde

skäl att se över krigsmaterielbegreppet med syftet att

åstadkomma en korrekt klassificering av civil resp. militär

materiel. Regeringen bemyndigade den 22 juni 1988

dåvarande utrikeshandelsministern att tillkalla en särskild

utredare för att se över krigsmaterielbegreppet och vissa

därmed sammanhängande frågor. Med stöd av detta

bemyndigande förordnades universitetskansler Gunnar
[REDACTED_EFTERNAMN] att vara särskild utredare.

Utredaren överlämnade i september 1989 sitt

betänkande, SOU 1989:66, Begreppet krigsmateriel

(begreppsutredningen). Betänkandet har

remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas, som bilaga

2a, utredningens sammanfattning av betänkandet.

Dessutom bör till protokollet fogas dels utredningens

lagförslag som bilaga 2b, dels utredningens förslag till

krigsmaterielförteckning som bilaga 2c, dels en

förteckning över remissinstanserna och en sammanställning

över remissyttrandena som bilaga 2d. Därtill bör till

protokollet fogas den nuvarande förteckningen över

krigsmateriel som bilaga 3.

Regeringen hade tidigare -- den 2 april 1987 --

bemyndigat dåvarande statsministern att tillkalla en

medborgarkommission för att granska vissa uppgifter om

olaglig svensk vapenexport, m.m.

Medborgarkommissionen överlämnade i april 1988 sin

rapport (SOU 1988:15) om svensk vapenexport. I

rapporten framfördes långtgående kritik mot de sedan år

1971 gällande riktlinjerna för krigsmaterielexport liksom

mot deras tillämpning genom åren.

Medborgarkommissionen lade därvid fram vissa förslag

angående riktlinjernas utformning.

Medborgarkommissionen redovisade även synpunkter

och förslag rörande bl.a. klassificering av krigsmateriel,

slutanvändarintyg, reglering av det försvarsindustriella

samarbetet liksom i frågan om sammanslagning av

tillverkningslagen och utförsellagen. KMU har i sitt

betänkande delvis behandlat medborgarkommissionens

förslag.

Det förslag till ny lagstiftning på krigsmaterielområdet

som jag nu lägger fram innebär att de nuvarande

bestämmelserna i lagarna om kontroll över tillverkningen

av krigsmateriel, m.m. och om förbud mot utförsel av

krigsmateriel, m.m. förs samman i en lag i syfte att

förtydliga de bestämmelser som skall gälla för den samlade

kontrollen över tillverkning och tillhandahållande av

krigsmateriel liksom med avseende på samverkan med

utlandet på området.

Därutöver föreslår jag ändringar i vapenlagen

(1973:1176) och i lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa

förvaltningsbeslut.

Regeringen har den 21 maj 1992 beslutat inhämta

lagrådets yttrande över utrikesdepartementets förslag till

1. lag om krigsmateriel (1992:000),

2. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

3. lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut.

De till lagrådet remitterade förslagen bör fogas till

protokollet i detta ärende som bilaga 4.

Lagrådet har den 1 juni 1992 avgivit yttrande. Lagrådets

yttrande bör fogas till protokollet i detta ärende som

bilaga 5. Lagrådet har i allt väsentligt godtagit det

remitterade förslaget till lag om krigsmateriel, men

föreslagit en ändring av den inledande bestämmelsen,

definitionsbestämmelsen och bestämmelsen om återkallelse

av tillstånd samt föreslagit en övergångsbestämmelse.

Lagrådets granskning har också lett till omdisponeringar

och redaktionella ändringar i lagtexten. Övriga lagförslag

har lämnats utan erinran.

Efter sammanfattande synpunkter i avsnitt 2 kommer

jag under avsnitt 3 att redogöra för gällande regelverk på

krigsmaterielområdet. Jag kommer därvid också att lämna

uppgifter om tillverkning och utförsel samt om den

internationella regleringen av vapenhandeln. Under samma

avsnitt gör jag också en utblick där den svenska regleringen

sätts in i sitt internationella sammanhang. Här behandlas

särskilt sådana frågor, som uppkommer i anledning av en

kommande svensk anslutning till den Europeiska

gemenskapen (EG).

Under avsnitt 4 kommer jag att redovisa mina

ställningstaganden och bedömningar med anledning av

begreppsutredningens betänkande. Under avsnittet

redovisar jag också de kompletterande analyser som på

vissa punkter tett sig nödvändiga.

Avsnitt 5 redovisar mina allmänna ställningstaganden

och bedömningar i fråga om krigsmaterielindustrins

utlandssamverkan mot bakgrund av

krigsmaterielexportutredningens betänkande i dessa delar,

inkl. de särskilda ekonomiska rapporterna.

Frågan om riktlinjer för tillstånd till krigsmaterielexport

och andra former av utlandssamverkan är grundläggande

för statsmakternas befattning med dessa frågor. I avsnitt 6

kommer jag att redovisa mina ställningstaganden i detta

hänseende och i samlad form redovisa de riktlinjer som

enligt min bedömning bör ligga till grund för

tillståndsprövningen.

Behovet av en ny lag om krigsmateriel tas upp under

avsnitt 7. Jag kommer i avsnitt 8 att närmare redovisa mina

förslag rörande tillverkning av krigsmateriel inkl.

statsmakternas kontroll över utländskt ägande i sådan

industri. I avsnitt 9 kommer jag att redovisa mitt förslag till

tillståndskrav för verksamhet avseende tillhandhållande av

krigsmateriel och i avsnitt 10 tillstånd till tillhandahållande

av krigsmateriel, uppfinning rörande krigsmateriel eller

metod för framställning av sådan materiel i enskilda fall.

Mitt förslag till bestämmelse om förbud mot utförsel av

krigsmateriel motsvarar den som finns i den nu gällande

utförsellagen och redovisas i avsnitt 11, som också tar upp

frågan om slutanvändaråtaganden från de länder som

mottar svensk krigsmateriel och bestämmelser som hänför

sig till överföring av programvara i vissa fall.

I avsnitten 12 och 13 redovisar jag mina förslag till

bestämmelser avseende dels teknologiöverföring i form av

upplåtelse av tillverkningsrättigheter, m.m., vilka i

huvudsak motsvarar bestämmelserna på detta område i den

nuvarande lagstiftningen, dels de nya bestämmelser som jag

vill föreslå för reglering av svenska företags

utlandssamverkan beträffande gemensam utveckling och

tillverkning av krigsmateriel. I avsnitt 14 behandlas förbud

mot ändring m.m. av avtal.

Bestämmelser rörande tillstånd för militärt inriktad

utbildning tas upp i avsnitt 15, där förslag ges till en

utvidgning och precisering av nuvarande reglering.

I avsnitt 16 tar jag upp mina förslag rörande redovisning

till regeringen av marknadsföring av krigsmateriel, vilka i

huvudsak motsvarar de bestämmelser som återfinns i den

nuvarande utförsellagen. Bestämmelser föreslås därtill

rörande redovisning av sådana marknadsföringsåtgärder

som syftar till ingående av samarbetsavtal på

krigsmaterielområdet.

Avsnitt 17 innehåller bestämmelser om underrättelse till

regeringen om avsikten att lämna anbud resp. ingå avtal i

vissa fall samt om regeringens rätt att förbjuda sådana

åtgärder. Avsnitten 18 och 19 behandlar villkor och

återkallelse av tillstånd resp. regeringens

tillsynsverksamhet och tillståndshavares uppgiftsskyldighet.

En redovisning av mina ställningstaganden i frågan om

revisorers ansvar enligt nu gällande utförsellagstiftning

finns i avsnitt 20.

Ansvarsbestämmelser m.m. behandlas i avsnitt 21.

Avsnitt 22 behandlar vissa organisatoriska frågor

rörande berednings- och tillsynsorganisationen inom

regeringkansliet liksom KMI:s verksamhet och

finansiering.

Avsnitten 23 och 24 behandlar arbetsformerna i den

rådgivande nämnden för krigsmaterielexportfrågor resp.

det teknisk-vetenskapliga rådet för klassificering av

krigsmateriel.

Avsnitt 25 behandlar bl.a. övergångsbestämmelser och

ikraftträdande.

Specialmotiveringen till lagförslagen återfinns i avsnitt

27.

2 Sammanfattande synpunkter

Sveriges säkerhetspolitik syftar ytterst till att bevara vårt

lands frihet och nationella oberoende. Denna

säkerhetspolitik formas väsentligen i ett samspel mellan

utrikespolitiken och försvarspolitiken. Ett viktigt inslag i

säkerhetspolitiken är, som regeringen fastslagit, att utåt

verka för avspänning, nedrustning, samarbete och

demokratisk utveckling.

Den svenska utrikes- och säkerhetspolitikens

utformning förändras i ett Europa som förändras. Det

europeiska samarbetet visar sin livskraft inte bara genom att

åstadkomma ekonomiska framsteg utan också genom att

verka som en motor för frihet och demokrati i hela Europa.

Den nya politiska situationen skapar nya möjligheter för

Sverige att delta i utrikes- och säkerhetspolitiskt samarbete

med andra europeiska stater. Regeringen har tidigare gjort

klart att vi fullt ut vill delta i den kommande Europeiska

unionen.

I Europa avtecknar sig ett dynamiskt mönster av

multilaterala och bilaterala kontakter som kan utgöra basen

för den framtida europeiska samarbets- och

säkerhetsstrukturen. Utgångspunkten för vår

säkerhetspolitik är fortfarande, som regeringen tidigare

fastslagit, den militära alliansfriheten med skyldighet att

upprätthålla en betryggande självständig försvarsförmåga

för att vi skall kunna vara neutrala i händelse av ett krig i

vårt närområde. Denna utgångspunkt, jämte de strategiska

realiteterna i vårt geografiska närområde, innebär att den

svenska säkerhetspolitiken under överskådlig tid förblir

inriktad på att vi på egen hand skall försvara vårt

territorium. Denna säkerhetspolitiska inriktning förutsätter

ett starkt försvar. Riksdagen tar i särskild ordning ställning

till regeringens förslag i dessa frågor i propositionen (prop.

1991/92:102) om totalförsvarets utveckling till och med

budgetåret 1996/97 samt anslag för budgetåret 1992/93.

Omsorgen om de grundläggande principerna om

mänskliga rättigheter, frihet och demokrati i alla världens

delar är en integrerad del av vår utrikespolitik. Förenta

Nationerna (FN) förblir en hörnsten i den svenska

utrikespolitiken.

När jag nu lägger fram förslag till ny lag om krigsmateriel

är det mot bakgrund av att svensk försvarsindustri enligt

min mening bör ges förutsättningar att kunna delta i sådant

utlandssamarbete och kunna genomföra sådan export, som

tillgodoser angelägna svenska försvarspolitiska mål och

samtidigt är i linje med de utrikespolitiska mål som

innefattas i en säkerhetspolitisk helhetssyn.

Förslaget innebär bl.a. att bestämmelserna i nu gällande

lag angående kontroll över tillverkningen av krigsmateriel,

m.m., jämte lagen om förbud mot utförsel av krigsmateriel,

m.m. samordnas i en lag i syfte att förtydliga de

bestämmelser som skall gälla för den samlade kontrollen

över tillverkning och tillhandahållande av krigsmateriel

inom riket och med avseende på samverkan med utlandet

på området.

Försvarsindustrins internationella verksamhet -- för

vilken jag använder den samlade beteckningen

utlandssamverkan -- har många olika former. Export är en

form av utlandssamverkan, licensgivning en annan. För att

tillförsäkra industrin och försvaret information om

teknikutveckling och teknologi som annars inte skulle vara

tillgänglig inom landet importeras komponenter, delsystem

och komplett utrustning. Vidare samarbetar svensk industri

med industrier och myndigheter i utlandet. Det kan gälla

t.ex. gemensam utveckling och produktion av materiel. Jag

kommer därför att nu föreslå bestämmelser som gör det

möjligt för regeringen att pröva också sådan gemensam

utveckling och produktion, utgående från en försvars-,

säkerhets- och utrikespolitisk helhetssyn.

Regeringen har fastslagit att den svenska

utrikespolitiken skall vara en klar röst för mänskliga

rättigheter, frihet och demokrati i världens alla delar. Beslut

om undantag från det principiella förbudet mot export av

krigsmateriel, eller annan samverkan med utlandet på

området, får inte stå i strid med principerna eller målen för

Sveriges utrikespolitik. Om således regeringen bedömer att

utlandssamverkan på krigsmaterielområdet är angelägen

för att bevara en livskraftig inhemsk försvarsindustri eller

för att trygga försvarets försörjning med materiel eller

kunnande, är det en principiell förutsättning för tillstånd att

sådan utlandssamverkan inte möter hinder av

utrikespolitisk natur. De riktlinjer som skall ligga till grund

för regeringens ställningstaganden bör utformas med

hänsyn härtill, liksom till våra allmänna utrikespolitiska

värderingar och inte minst kravet på respekt för de

mänskliga rättigheterna. När det gäller samverkan med

eller export till de nordiska länderna, de traditionellt

neutrala länderna i Europa och länderna inom EG saknar

dessa skäl betydelse. Samverkan med dessa länder får i

princip anses stå i överensstämmelse med Sveriges

säkerhetspolitik.

Sverige har under en lång tid varit en aktiv deltagare i

det internationella arbetet för fred och avspänning. Det

internationella nedrustningsarbetet bedrivs numera i en

förändrad atmosfär. Även på detta område är det

regeringens strävan att förankra arbetet för

rustningskontroll i ett ökat samarbete i Europa.

Arbetet inom FN förblir en väsentlig del i den svenska

utrikespolitiken. Detta gäller inte minst arbetet för att

ytterligare utveckla FN:s fredsskapande och

fredsbevarande verksamhet. I detta sammanhang fyller

också det multilaterala nedrustningsarbetet inom FN:s ram

en väsentlig uppgift. På senare tid har en rad viktiga initiativ

tagits i fråga om icke-spridning såväl rörande kärnvapen och

andra massförstörelsevapen som beträffande

konventionella vapen. Förutsättningarna för ett

konstruktivt arbete inom FN:s ram i dessa frågor har ökat

väsentligt. I detta sammanhang bör särskilt nämnas arbetet

för en ökad öppenhet i den internationella handeln med

konventionella vapen som ett led i ansträngningarna att

förhindra en okontrollerad spridning av vapen och militär

teknologi. Sverige stöder aktivt detta arbete, tillsammans

med många andra stater, bl.a. länderna inom EG.

Vårt defensivt inriktade försvar, liksom det svenska

värnpliktssystemet, geografiska och klimatiska

förhållanden, m.m., ställer särskilda krav på

vapensystemen. Vi måste under kris och krig själva kunna

tillverka, anpassa och underhålla vapen och annan materiel.

En inhemsk försvarsindustri utgör en väsentlig tillgång i den

svenska säkerhetspolitiken.

Sverige är för sin teknologiförsörjning på många

områden, inte minst på det försvarsteknologiska området,

hänvisat till olika former av internationellt samarbete.

Sverige har enligt regeringens bedömning ett starkt

säkerhetspolitiskt behov av att i ökad utsträckning delta i

det internationella forsknings- och utvecklingssamarbete

som härvid pågår, inte minst mellan länderna i EG.

I den proposition som låg till grund för nu gällande lag

om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. (prop.

1987/88:154), uttalade föredraganden att en närmare analys

borde göras av sambandet mellan den svenska

försvarsindustrins förmåga att tillgodose kravet på en ur

neutralitetspolitisk synvinkel acceptabel självförsörjning av

försvarsmateriel och denna industris beroende av

exportmöjligheter. Analysen borde genomföras i syfte att

ge underlag för en bedömning av möjligheterna att

ytterligare begränsa eller helt avbryta den svenska

krigsmaterielexporten. En analys av detta slag skedde inom

ramen för den utredning som tillkallades, och som avgav sitt

betänkande (SOU 1989:102) Utlandssamverkan på

krigsmaterielområdet.

Utredningen har, i likhet med flera tidigare utredningar

på försvarsmaterielområdet, pekat på sambandet mellan

försvarsindustrins förmåga att tillgodose det svenska

försvarets behov av materiel och industrins möjligheter att

kunna exportera. Endast härigenom kan kompetens och

kapacitet att inom landet utveckla och tillverka materiel för

det svenska försvaret säkerställas. Jag delar helt denna

uppfattning. Jag vill därtill understryka att upprätthållandet

av den svenska försvarsindustrins kompetens är en viktig

faktor för att denna industri skall kunna utgöra en intressant

partner för sådant internationellt samarbete som är av vikt

för våra egna försvarsbehov. Den svenska

försvarsindustrins internationella konkurrensförmåga ingår

i bedömningen utomlands av den svenska

försvarsförmågan.

Steget in i det europeiska samarbetet, genom arbetet för

att Sverige snarast möjligt blir medlem av EG och den

blivande Europeiska Unionen, påverkar snart sagt alla

samhällsområden. På krigsmaterielområdet ändrar dock

inte denna strävan behovet av eller förutsättningarna för en

på våra egna utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiska

grunder utformad reglering och kontroll. Denna reglering

förutsätter en tydlig avgränsning av sådan materiel som bör

omfattas av bestämmelserna. I den nämnda propositionen

(prop. 1987/88:154) uttalade föredraganden att en översyn

av krigsmaterielbegreppet borde ske med syftet att

genomföra de utvidgningar som kunde behövas för att

åstadkomma en korrekt klassificering av civil resp. militär

materiel. Föredraganden konstaterade också att den

gällande förteckningen varit i princip oförändrad under en

lång följd av år. Den utredare som senare tillkallades har

lagt fram sitt betänkande (SOU 1989:66) Begreppet

krigsmateriel. Utredningen framhåller att de

klassificeringskriterier som väljs skall resultera i korrekta

och konsekventa klassificeringar och föreslår att denna

klassificering bör ske med materielens funktion och

konstruktion som grund. Produkter med såväl civil som

militär användning bör klassificeras som krigsmateriel när

de i sin militära funktion har en förstörelsebringande effekt.

Utredningen har därutöver föreslagit en indelning av

krigsmaterielen i två kategorier med hänsyn till dess

förstörelsebringande effekt.

Jag delar i stort den uppfattning som utredningen har

gett uttryck för. Med utgångspunkt i utredningens förslag

har en fortsatt analys skett, bl.a. i ljuset av motsvarande

regler i EG-länderna. Jag kommer att föreslå att

regeringen, liksom hittills, skall föreskriva vad som skall

utgöra krigsmateriel. De bedömningar jag redovisar i denna

del bör utgöra utgångspunkter för regeringens arbete med

att fastställa en förteckning över vad som i lagens mening

skall utgöra krigsmateriel. Hänsyn måste därvid tas till såväl

våra nationella krav på en sådan förteckning som de som

gör sig gällande med hänsyn till vår strävan efter

medlemskap i EG. Det leder till att fler försvarsrelaterade

produkter än i dag kan komma att klassificeras som

krigsmateriel. Jag förutser att denna förteckning kan

komma att ses över med tätare mellanrum än vad som

hittills har varit fallet.

Med den lag om förbud mot utförsel av krigsmateriel,

m.m. som riksdagen antog år 1988 skärptes reglerna för

krigsmaterielexporten på en rad punkter, liksom systemet

för kontroll av reglernas efterlevnad. Min bedömning är att

dessa regler i huvudsak har visat sig väl fungerande och

ändamålsenliga, och jag föreslår därför att de i huvudsak

överförs till den nya lag jag här presenterar. På några

punkter kommer jag dock senare att föreslå regeringen

vissa förenklingar i föreskrifterna som gäller företagens

deklarationsskyldigheter i ljuset av de erfarenheter som har

vunnits under den tid den nuvarande regleringen har varit i

kraft.

Samverkan med andra länder på krigsmaterielområdet

förutsätter bl.a. en stadga i relationerna och en ömsesidig

förståelse för det andra landets syn i dessa frågor, som måste

bygga på ett förtroende länderna emellan. På motsvarande

sätt har krigsmaterielindustrin ett ansvar inför det svenska

samhället som bygger på dess ställning som huvudsaklig

försörjare av materiel för den svenska försvarsmakten. De

förslag jag nu lägger fram syftar till att skapa en ram för att

denna verksamhet kan äga rum i former som står i samklang

med de försvars- och utrikespolitiska mål som innefattas i

en säkerhetspolitisk helhetssyn. De skall därtill också

tillhandahålla ett lämpligt och effektivt kontrollsystem för

att tillämpningen sker i den ordning som riksdag och

regering föreskriver.

3 Allmänna utgångspunkter

3.1 Uppgifter om tillverkning och utförsel

I Sverige finns ca. 160 tillverkare av krigsmateriel.

Krigsmaterielinspektionen (KMI) har hand om tillsynen

över de företag som fått regeringens tillstånd att tillverka

sådan materiel. Statliga myndigheter omfattades tidigare

inte av kravet på tillverkningstillstånd, medan de däremot

måste ha tillstånd enligt utförsellagen för export av

krigsmateriel och därmed sammanhängande verksamhet.

Efter en lagändring den 1 juli 1989 inbegrips även statliga

myndigheter som är affärsverk i kontrollen av tillverkare.

Bland de företag som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel finns åtskilliga som inte är aktiva eller enbart

är underleverantörer till större tillverkare. Några som

främst handlar med jakt- och sportskyttevapen har

tillverkningstillstånd för s.k. handladdning av jakt- och

sportskytteammunition. De senaste åren har ett tjugotal

företag svarat för den absoluta huvuddelen av den svenska

krigsmaterielexporten.

I propositionen (1984/85:82) om ökad insyn och samråd

i frågor som rör krigsmaterielexport uttalade regeringen sin

avsikt att varje år lämna riksdagen en redogörelse för den

svenska krigsmaterielexporten. Härigenom skulle

riksdagen förses med en samlad information om

krigsmaterielexporten samtidigt som underlag skulle ges för

en bredare allmän debatt.

I enlighet härmed har regeringen sedan år 1985 förelagt

riksdagen en årlig skrivelse med redogörelse för den

svenska krigsmaterielexporten. Den senaste skrivelsen

(Skr. 1991/92:145) som avser den svenska

krigsmaterielexporten under år 1991 överlämnades till

riksdagen i mars i år.

Av redovisningen framgår bl.a. att utförseltillstånd för

försåld krigsmateriel under år 1991 lämnats till ett värde av

2 559 milj. kr. jämfört med 2 980 milj. kr. under år 1990.

Detta innebär räknat i fasta priser en minskning med 17%.

År 1990 skedde en minskning med 60 % i förhållande till

värdet av utförseltillstånd som meddelats under år 1989.

Svenska tillverkares faktiska krigsmaterielexport under

år 1991 uppgick till 2 705 milj. kr. mot 3 327 milj. kr under

år 1990. I fasta priser motsvarar detta en minskning med

21,5 %. Värdet av krigsmaterielexporten för år 1991 ligger

därmed på den nivå som förelåg under den första delen av

1980-talet.

Skrivelsen innehåller därutöver en redovisning av den

svenska krigsmaterielexportens fördelning på länder och

regioner liksom på materielkategorier, jämte vissa uppgifter

om upplåtelse av tillverkningsrättigheter m.m. Jag får i

dessa delar hänvisa till den nämnda skrivelsen.

3.1.1 Tillverkning av krigsmateriel -- nuvarande

reglering

Den svenska tillverkningen av krigsmateriel hade år

1991 ett saluvärde av ca. 8 miljarder kr. Den svenska

försvarsindustrin levererade dessutom en betydande mängd

utrustning som inte är krigsmateriel men som ingår i det

vidare begreppet försvarsmateriel. En mindre del av

krigsmaterielproduktionen -- för några år sedan skattad till

5 à 10 % av den fakturerade volymen -- utgör leveranser

mellan de svenska försvarsindustriföretagen och räknas av

det skälet två gånger.

Tillverkning av krigsmateriel liksom verksamhet som

består i förmedling och försäljning av krigsmateriel är

underkastad tillsyn och kontroll från statsmakternas sida

genom lagen (1983:1034, ändrad senast SFS 1991:1896) om

kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m. och

förordningen (1983:1036, ändrad senast SFS 1989:565) i

samma ämne. Båda författningarna trädde i kraft den 1

januari 1984. Enligt tillverkningslagen fordras regeringens

tillstånd för tillverkning av krigsmateriel. Regeringen får

meddela undantag från tillståndskravet i vissa fall.

Tillstånd fordras också för yrkesmässig försäljning och

förmedling av krigsmateriel, uppfinning avseende

krigsmateriel och metod för framställning av sådan

materiel. Tillstånd behövs dock inte för bl.a. försäljning

enbart till statliga myndigheter eller till tillverkare med

tillverkningstillstånd för materielen i fråga.

Ett tillstånd får förenas med villkor samt med kontroll-

och ordningsbestämmelser. Tillstånd kan meddelas för viss

tid eller tills vidare och kan återkallas bl.a. om givna villkor

har åsidosatts eller om det i annat fall finns skälig anledning

till det.

Tillståndshavare står under kontroll av KMI.

Tillståndshavare är skyldig att, enligt de närmare

föreskrifter som regeringen meddelar, till

kontrollmyndigheten lämna deklaration om sin verksamhet

liksom bl.a. om inneliggande beställningar, samt avseende

tillverkad och levererad krigsmateriel. I förekommande fall

skall även uppgifter lämnas om importerad materiel.

Tillståndshavare är skyldig att på anmodan av KMI

också lämna andra upplysningar och handlingar som kan

behövas för kontrollen.

3.1.2 Utförsel av krigsmateriel -- nuvarande riktlinjer

och reglering

I Sverige råder sedan länge ett förbud mot utförsel av

krigsmateriel utan regeringens tillstånd.

Regler om krigsmaterielexport finns i lagen (1988:558)

om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m.

(utförsellagen) och dithörande förordning (1988:561,

ändrad senast SFS 1992:215). Båda författningarna trädde i

kraft den 1 juli 1988.

Enligt utförsellagen krävs tillstånd till utförsel av varor

som utgör krigsmateriel. Tillstånd krävs vidare för att till

någon utom riket upplåta eller överlåta tillverkningsrätt

avseende krigsmateriel samt att utveckla krigsmateriel åt

någon i utlandet. Bestämmelser om vad som avses med

krigsmateriel finns i den nyssnämnda förordningen.

Tillstånd enligt utförsellagen krävs även, med vissa

undantag, för att inom riket bedriva militärt inriktad

utbildning av utländska medborgare.

Beslut i ärenden rörande undantag från utförsellagens

förbud fattas av regeringen. Prövningen sker med

utgångspunkt i de riktlinjer som har godtagits av riksdagen

(prop. 1971:146, UU 21, rskr. 343 och prop. 1981/82:196,

UU 26, rskr. 345). Riktlinjerna kan delas upp i ovillkorliga

och villkorliga exporthinder. De ovillkorliga exporthindren

är förpliktelser enligt internationella avtal, beslut av FN:s

säkerhetsråd och folkrättsliga regler om export från neutral

stat under krig. När hinder mot export av denna art

föreligger skall självfallet exporttillstånd vägras.

Riktlinjerna innebär i övrigt i korthet att utrikes- och

neutralitetspolitiska skäl saknar betydelse i fråga om

krigsmaterielexport till de nordiska staterna och till de

neutrala staterna i Europa. I fråga om andra stater måste,

enligt riktlinjerna, från fall till fall bedömas om de utrikes-

och neutralitetspolitiska skälen har så ringa vikt att export

bör tillåtas. Bedömningarna styrs av den övergripande

principen om restriktivitet. De principiella överväganden

som redovisades för riksdagen i 1971 års proposition leder

till att tillstånd inte bör beviljas för export till stat som

befinner sig i väpnad konflikt med annan stat, stat som är

invecklad i internationell konflikt som kan befaras leda till

väpnad konflikt, stat som har inre väpnade oroligheter eller

stat som kan komma att använda materielen för att

undertrycka mänskliga rättigheter.

Enligt utförsellagen är tillverkare av krigsmateriel

skyldiga att kvartalsvis redovisa den marknadsföring de

bedriver utomlands. Underrättelse måste även lämnas till

regeringen innan ett anbud lämnas eller ett avtal ingås om

försäljning eller annat tillhandahållande av krigsmateriel till

någon utom riket. Underrättelse skall också lämnas innan

anbud lämnas om rätt att utom riket tillverka krigsmateriel.

I enskilda fall får regeringen förbjuda att anbud lämnas eller

att avtal ingås.

Lagen ålägger tillverkare av krigsmateriel en skyldighet

att till regeringen lämna uppgift om ägande i utländska

rättsubjekt som bedriver utveckling, tillverkning,

marknadsföring eller försäljning av krigsmateriel.

Den som fått tillstånd att föra ut krigsmateriel ur landet,

liksom den som har fått tillstånd att till utländsk part

upplåta eller överlåta rättigheter för tillverkning av

krigsmateriel skall lämna uppgifter till regeringen om utförd

krigsmateriel och om upplåten eller överlåten

tillverkningsrätt avseende krigsmateriel.

Tillstånd får förenas med villkor samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser.

Tillstånd får återkallas av regeringen, om

tillståndshavaren åsidosatt föreskrifter, villkor eller

kontroll- eller ordningsbestämmelser eller om det finns

andra särskilda skäl.

3.2 Internationell reglering på krigsmaterielområdet

Efter det andra världskriget har flera försök gjorts att

genom FN reglera den internationella vapenhandeln.

Generalförsamlingen har antagit ett antal resolutioner,

framför allt med anledning av olika studier av denna

handel. I enskilda fall, där brott eller hot mot freden

konstaterats, har FN agerat genom beslut om sanktioner. Så

skedde bl.a. gentemot Sydafrika, där säkerhetsrådet år

1977 fattade ett bindande beslut om förbud mot all

vapenexport. Efter Iraks invasion av Kuwait i augusti 1990

fattades bindande beslut om handelsembargo, som givetvis

även omfattade krigsmateriel, gentemot Irak och Kuwait.

Förbudet mot vapenexport till Irak kvarstår även sedan dess

ockupation av Kuwait upphört. På senare tid har

säkerhetsrådet fattat beslut om vapenembargo mot

Jugoslavien, Somalia och Libyen. Jag kommer senare

(avsnitt 6) att närmare redogöra för min bedömning av

konsekvenserna för svensk del av FN:s befattning med

dessa frågor.

En väsentlig fråga, som har kommit att uppmärksammas

allt mer på senare tid, gäller s.k. transparens och öppenhet

vad avser den internationella vapenhandeln. Det har

tidigare visat sig svårt att definiera och vinna gehör för en

klar FN-roll på vapenhandelns område. Detta hänger delvis

samman med många länders, inte minst i den tredje

världen, starkt kända beroende av vapenimport för sin

nationella säkerhet. Bl.a. till följd av händelserna kring det

s.k. Gulf-kriget våren 1991, liksom utvecklingen i det forna

Sovjetunionen och avvecklingen av den tidigare Warszawa-

pakten, har dock förutsättningarna för FN:s roll på området

förändrats.

FN:s generalförsamling har i december 1991 antagit en

resolution som ställer långtgående krav på

medlemsländerna att redovisa såväl sin import som export

av tyngre konventionella vapen. Härigenom torde

öppenheten i fråga om internationella vapenöverföringar

komma att öka i väsentlig grad.

Regeringens skrivelse till riksdagen om

krigsmaterielexporten under år 1990 överlämnades till FN i

engelsk översättning. Även årets redogörelse överlämnas

till FN som ett led i vår strävan efter ökad öppenhet. KMI

kommer, i samråd med försvarets myndigheter, att för

innevarande år sammanställa de uppgifter som i enlighet

med den nyss nämnda FN-resolutionen nästa år skall

överlämnas till FN:s generalsekreterare.

3.3 Europaintegrationen, GATT-förpliktelser, m.m.

Min bedömning: Sveriges deltagande i den

europeiska integrationen ändrar inte behovet av eller

förutsättningarna för en på grundval av vår egen utrikes-,

försvars- och säkerhetspolitik utformad reglering och

kontroll på krigsmaterielområdet men bör ge ökade

möjligheter till samverkan, bl.a. vad avser forskning och

utveckling inom detta område.

Utredningarna: Tidigare utredningar om svensk

utlandsverksamhet på krigsmaterielområdet har redovisat

översikter vad gäller regler och riktlinjer för

krigsmaterielexporten i olika länder, främst i Europa och

Nordamerika (se bl.a. utredningen om svensk

utlandsverksamhet på krigsmaterielområdet, SOU 1987:8,

s. 25ff och medborgarkommissionens rapport SOU 1988:15,

s. 147ff). För samtliga redovisade stater gäller att tillstånd

krävs för export av krigsmateriel. Det stora flertalet har

ungefär samma typ av reglering som Sverige i fråga om

export. En helt rättvisande jämförelse mellan olika länders

vapenexportpolitik är emellertid knappast möjlig. Även om

reglerna formellt är likartade kan nämligen den praktiska

tillämpningen vara olika.

Krigsmaterielexportutredningen, KMU, som

refererar ovannämnda utredningar, anför att det

sammantagna intrycket från de gjorda kartläggningarna är

att Sverige har en mer rigorös tillämpning än de flesta andra

länder. Bortsett från de största exportländerna är t.ex.

Sverige i det närmaste ensamt om regler för upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrättigheter (licenser) och om

marknadsföring utomlands.

KMU har i sitt betänkande vidare berört den svenska

krigsmaterielexporten mot bakgrund av Sveriges åtaganden

inom Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT), liksom

inom den Europeiska frihandelssammanslutningen (EFTA)

och i förhållande till EG. KMU konstaterar att handel med

krigsmateriel är undantagen från de generella förpliktelser

som i övrigt följer av avtalen på det handelspolitiska

området. Grunden för dessa undantag är medlemsstaternas

egen bedömning av vilka åtgärder de anser nödvändiga för

att skydda sina väsentliga säkerhetsintressen, bl.a.

avseende handel med vapen, ammunition och annan

krigsmateriel.

I begreppsutredningens betänkande konstaterar

utredaren att det i Romfördraget görs uttryckligt undantag

för krigsmateriel i principen om fri varucirkulation.

Utredaren anför att vissa tecken tyder på att det nämnda

undantaget till följd av en artikel i Enhetsakten (European

Single Act) från år 1986 kan komma att tillämpas mindre

rigoröst i framtiden. Han anför dock vidare, att inget har

framkommit om någon framtida, gemensam EG-policy

beträffande krigsmaterielpolitiken. Utredaren drar därav

slutsatsen, att ingenting tyder på att ett genomförande av de

förslag som ges i betänkandet på någon punkt skulle komma

att försvåra Sveriges deltagande i det fortsatta

integrationsarbetet i Västeuropa.

Remissinstanserna har endast i mindre

utsträckning direkt tagit upp denna del av utredningarnas

redovisning. FOA påpekar dock att

omvärldsutvecklingen delvis sprungit ifrån

krigsmaterielexportutredningen och dess beskrivning av

dels struktur och samverkan inom försvarsindustrin, dels

''''''''den politiska kartan''''''''. EG-integrationens konsekvenser

borde enligt FOA ha kunnat diskuteras mer ingående.

KK påminner om att ett eventuellt kommande EES-

avtal kan tänkas komma att påverka Sveriges

handelspolitiska åtaganden och om de undantag i

säkerhetssyfte som internationella regelverk på detta

område brukar innehålla. Folkpartiets kvinnoförbund

(FPK) betecknar det som en brist i KMU:s betänkande

att ingen information där ges om de planer som finns inom

EG.

Skälen för min bedömning: Riksdagen

bemyndigade i december 1990 regeringen att ansöka om

medlemskap i EG. Den 1 juli 1991 överlämnade Sverige sin

ansökan om medlemskap.

Den 2 april i år undertecknades avtalet mellan EG och

dess medlemsstater och EFTA-länderna om ett europeiskt

ekonomiskt samarbetsområde (EES) där varor, kapital,

tjänster och personer fritt skall kunna röra sig över

gränserna. Avsikten är att EES-avtalet skall träda i kraft

den 1 januari 1993.

Genom EES-avtalet övertar Sverige de delar av EG:s

regelverk som har bedömts relevanta för att uppnå största

möjliga cirkulation av varor, kapital och tjänster liksom

personers fria rörlighet. Handel med och produktion av

krigsmateriel är undantagna från de gemensamma reglerna

enligt EES-avtalet genom en särskild klausul i avtalet

(artikel 123). Denna bestämmelse går tillbaka på det

förhållandet, att det inte heller inom EG föreligger någon

gemensam politik på krigsmaterielområdet. Enligt artikel

223 i Romfördraget har en medlemsstat rätt att vidta de

åtgärder den finner nödvändiga för att skydda väsentliga

säkerhetsintressen som har samband med produktion av

eller handel med krigsmateriel. Det finns för närvarande

inget som tyder på att denna princip kommer att förändras

under överskådlig tid.

För regleringen på krigsmaterielområdet spelar

deltagandet i det europeiska integrationsarbetet i dagsläget

därför en underordnad roll jämfört med vår nationella

lagstiftning. Däremot ser jag stora möjligheter för en

fördjupad samverkan med länderna inom EG, bl.a. vad

avser forskning och utveckling, till gagn för det svenska

försvarets behov. Jag återkommer närmare till denna fråga

under avsnitt 5.

Inte heller i förhållande till övriga medlemsländer inom

EFTA, eller i våra åtaganden inom GATT, finns för

närvarande någon förändring i de förhållanden som

utredningarna har redovisat. Jag konstaterar därför att

dessa åtaganden saknar relevans för de frågor som

innehålles i mina förslag till ny krigsmateriellag.

Jag kommer i det följande (avsnitt 4) att närmare

redovisa min bedömning vad avser krigsmaterielbegreppet

och principerna för klassificering av materiel. Denna fråga

har beröring med den praxis som finns hos EG-länderna.

Även om det förutsätts att medlemsländerna själva vidtar

de åtgärder de anser nödvändiga för att skydda sina

väsentliga säkerhetsintressen, finns det stora fördelar i att

enighet i huvudsak föreligger om vilka produktslag som i

praktiken skall omfattas av undantagsbestämmelserna

enligt artikel 223 i Romfördraget. På detta område pågår

för närvarande inom EG ett omfattande utrednings- och

samordningsarbete, vilket ännu inte är slutfört. Det finns

ingen anledning att förvänta att en sådan anpassning, som

för svensk del på sikt kan bli önskvärd, kommer att

innebära några principiella förändringar i den syn på

klassificeringsfrågorna som jag närmare redovisar i avsnitt

4.

Som kommer att framgå av redovisningen av mina

överväganden förutser jag dock att

krigsmaterielförteckningen kan komma att behöva ses över

med kortare mellanrum än vad som hittills har varit fallet.

Detta motiveras dels av den snabba tekniska utvecklingen,

dels -- och inte minst -- av de hänsyn i fråga om anpassning

till EG:s regelverk som jag nyss har nämnt.

4 Krigsmaterielbegreppet

4.1 Allmänt

Mitt förslag: I lagen anges att denna har avseende

på vapen, ammunition och annan för militärt bruk utformad

materiel som enligt regeringens föreskrifter utgör

krigsmateriel. Regeringen får således -- liksom nu --

föreskriva vad som skall avses med krigsmateriel enligt

lagen om krigsmateriel.

Utredningarna:

Krigsmaterielbegreppsutredningen erinrar om att

den nuvarande utförsellagen inte närmare anger vilka

varuslag regleringen avser utan ger ett bemyndigande åt

regeringen att lämna föreskrifter om detta. Utredningen

föreslår en ändring på så sätt att lagen byggs ut med en

beskrivning i klartext av vilka materielslag som omfattas av

regelsystemet. Härigenom, menar utredningen, får

riksdagen en mer ingående befattning än tidigare med

avgränsningen av lagens tillämpningsområde. Den mer

detaljerade förteckningen över berörda varuslag bör det

dock liksom hittills ankomma på regeringen att fastställa.

Härvid får regeringen enligt utredningens förslag undanta

enstaka produktslag som annars skulle ha omfattats.

KMU har i sitt betänkande tagit upp

begreppsutredningens förslag. KMU anför att den

respekterar motiven bakom utredarens förslag i dessa delar,

nämligen att riksdagen skall få en mer ingående befattning

med bestämmelsernas materiella innehåll men ifrågasätter

samtidigt förslaget att inkludera kategorierna i lagtexten.

KMU anser att syftet kan uppnås genom att beskrivningen

av vilka materielslag som omfattas av regelsystemet delges

riksdagen, exempelvis i samband med förslag till ändringar i

utförsellagen. Utredningen anser således att den nuvarande

ordningen bör bibehållas, dvs. att regeringen meddelar

föreskrifter om vad som skall avses med krigsmateriel enligt

utförsellagen.

Remissinstanserna: De remissinstanser som har

kommenterat begreppsutredningens förslag i denna del

delar i stort sett dess synpunkter. Kammarrätten i

Göteborg påpekar dock att effekten av förslaget skulle

urholkas av den nämnda undantagsbestämmelsen. RÅ

anför att det skulle förtydliga reglerna om lagen

innehåller en översiktlig uppräkning av vad som innefattas

i begreppet krigsmateriel, men anser det mindre lämpligt att

föra in själva förteckningen i lagtexten.

Granskningsnämnden för försvarsuppfinningar

erinrar om att definitionen av krigsmateriel enligt

utförselförordningen (1988:561) åberopas i förordningen

(1988:563) i fråga om vad som avses med krigsmateriel i

lagen (1971:1078) om försvarsuppfinningar. Nämnden

anser att den krigsmateriel som skall hänföras till

försvarsuppfinningar därför, om utredningens förslag

godtas, bör tas upp i en egen förordning med den

avgränsning och omfattning som i dag gäller.

Skälen för mitt förslag: Nu gällande lagar om

tillverkning resp. förbud mot utförsel av krigsmateriel

innehåller ett bemyndigande för regeringen att bestämma

vad som skall avses med krigsmateriel enligt lagen. I

enlighet härmed anges i den förteckning, som är fogad som

bilaga till förordningen (1988:561) om förbud mot utförsel

av krigsmateriel, m.m., vilken materiel som utgör

krigsmateriel och som därmed omfattas av utförsellagens

bestämmelser. Förteckningen upptar 16 huvudgrupper av

materiel. Dessa är i sin tur indelade i undergrupper. (Se

bilaga 3.)

I förordningen (1983:1036) om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel, m.m. ( i dess lydelse efter

ändring SFS 1988:562) anges att med krigsmateriel i

tillverkningslagens mening skall avses sådana varor, som är

upptagna i den nyssnämnda förordningen om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. med undantag för två av

förteckningens materielgrupper. Dessa två undantag utgörs

av för militärt bruk utformade kameror m.m. (position 12 i

förteckningen) samt maskiner, verktyg och utrustningar,

m.m. (position 16).

Det saknas såvitt jag bedömer skäl att ha skilda

definitioner av krigsmateriel vad gäller utförsel resp.

tillverkning. Samma krigsmaterielbegrepp bör tillämpas i

alla de avseenden som berörs av mitt förslag till ny lag om

krigsmateriel.

En förteckning som den förevarande kan aldrig göras

fullständig och entydig. Detta hänger delvis samman med

svårigheterna att exakt definiera gränsdragningen mellan

civil och militär materiel.

Den nu gällande förteckningen omfattar produkter som

inte under alla förhållanden är att betrakta som

krigsmateriel och som har större eller mindre användning

även inom civila verksamhetsgrenar. För att underlätta

klassificeringen i sådana fall används i förteckningen ofta

uttrycket ''''''''för militärt bruk utformad''''''''. Därmed anges att

materielen för att falla under lagens bestämmelser skall ha

konstruerats, utrustats eller ändrats på sådant sätt att den

påtagligt avviker från motsvarande civila materiel. Andra i

förteckningen förekommande uttryck är ''''''''speciella delar

till'''''''' eller ''''''''speciella tillbehör till''''''''. Dessa bestämningar

anger att materielen inte skall ha civil användning utan vara

särskilt konstruerad eller ändrad för att infogas i en

slutprodukt som är krigsmateriel.

Det anförs i begreppsutredningen att sådana allmänna

bestämningar kan lämna alltför stort utrymme för

varierande tolkningar. Strävan bör därför vara att definiera

produkterna i så konkreta termer som möjligt. Det är dock

enligt utredarens mening inte möjligt att helt undvika

specifikationer av mer allmän art. Jag delar utredarens

uppfattning och anser att sådana bestämningar bör kunna

användas där så är ändamålsenligt.

Som skäl för att införa en närmare beskrivning av vilka

materielslag som skall utgöra krigsmateriel i lagen anför

begreppsutredningen främst att tyngden i det samlade

regelverket ökar, om den lagstiftande församlingen i mer

konkreta termer anger vilket produktkollektiv som

omfattas.

Jag delar utredningens bedömning, som också

understryks av KMU, att det ligger en styrka i att riksdagen

ges en mer ingående befattning än tidigare med

avgränsningen av lagens tillämpningsområde. Det finns

därför starka skäl för att de principiella övervägandena för

klassificering av krigsmateriel redovisas klart och ges en

bred parlamentarisk förankring. Jag bedömer dock att det

inte är möjligt att i lagen införa sådana klara definitioner att

alla svårigheter vid gränsdragningen mellan civil och militär

materiel undanröjs. Det är enligt min bedömning en uppgift

som inte bör ankomma på riksdagen att göra de tekniska

bedömningar som leder fram till fastställandet av en

krigsmaterielförteckning.

Mot bakgrund av de svårigheter som kan uppkomma vid

gränsdragningen mellan civil och miltär materiel använder

sig krigsmaterielinspektören -- inom vars ansvarsområde

det ligger att göra bedömningar i klassificeringsärenden --

av möjligheten att inhämta synpunkter och råd från teknisk-

vetenskaplig expertis på skilda områden. Sedan mitten av

år 1984 har denna ordning fått fastare form genom att

regeringen utsett sex fristående experter med erfarenhet

från skilda tekniska och vetenskapliga områden. Dessa

experter -- det s.k. tekniskt-vetenskapliga rådet -- står till

KMI:s förfogande vid bedömningen av de

avgränsningsproblem som kan uppstå vid klassificeringen

av materiel. Jag återkommer (avsnitt 24) till min bedömning

av arbetsformerna inom det tekniskt-vetenskapliga rådet.

Jag vill dock redan nu säga att jag finner nuvarande ordning

väl motiverad och ändamålsenlig.

Jag föreslår mot denna bakgrund att det av lagens

inledande bestämmelse skall framgå att den har avseende

på vapen, ammunition och annan för militärt bruk utformad

materiel som enligt regeringens föreskrifter utgör

krigsmateriel. Därmed uppnås en ökad tydlighet i lagens

tillämpningsområde, samtidigt som jag således föreslår att

regeringen ges bemyndigande att även i fortsättningen

utfärda föreskrifter om vad som skall avses med

krigsmateriel enligt lagen om krigsmateriel. Samma

definition av krigsmaterielbegreppet bör därvid gälla för

samtliga moment som lagen omfattar. Liksom i dag bör

sådana varor som har tillverkats före år 1890 inte utgöra

krigsmateriel.

Jag avser att i följande avsnitt för riksdagens information

redovisa de principiella överväganden som regeringen bör

iaktta vid utfärdandet av dessa föreskrifter.

Vad beträffar begreppet krigsmateriel i vissa andra

sammanhang, bl.a. i lagen (1971:1078) om

försvarsuppfinningar samt i luftfartslagen (1957:297) och

dithörande förordningar och kungörelser bör i särskild

ordning föreskrivas vilken typ av produkter som bör

omfattas av bestämmelserna. Frågan om prövning av

försvarsuppfinningar är vidare för närvarande föremål för

översyn (se Ds 1991:60 Granskning av

försvarsuppfinningar).

4.2 Kriterier för klassificering

Min bedömning: Klassificering av krigsmateriel

bör ske med utgångspunkt i materielens funktion och

konstruktion. Produkter med såväl civil som militär

användning bör klassificeras som krigsmateriel när de i sin

militära funktion har en förstörelsebringande effekt.

Begreppsutredningen anför att valda

klassificeringskriterier skall resultera i korrekta och

konsekventa klassificeringar. Korrekta i den meningen att

de skall ge den tillämpande myndigheten tillräcklig

vägledning om lagstiftarens intentioner. Konsekventa

såtillvida att de skall innebära samma klassificering för

likartad materiel när t.ex. beslut har fattats vid olika

tidpunkter liksom för principiellt likartad materiel inom

olika produktgrupper. Materielen bör primärt identifieras

med utgångspunkt i dess potentiella användning i en process

vars operativa slutmål är att åstadkomma

förstörelsebringande vapenverkan. Ett funktionskriterium

blir därför den överordnade principen. Därtill bör ett

konstruktionskriterium tillämpas och klassificeringen

sålunda även grundas på produktens tekniska

sammansättning och prestanda.

Mot utnyttjandet av ett köparkriterium talar bl.a. att

detta skulle leda till att samma produkt klassificeras på olika

sätt vid leverans till olika köpare med åtföljande problem

för de kontrollerande myndigheterna och risk för

bulvanaffärer.

Utredningen anför i frågan om vilken hänsyn till en

produkts civila användning som skall tas vid

klassificeringen, att nästan all teknik kan användas för

militära syften och att kopplingen mellan teknisk utveckling

för civila och för militära ändamål är och alltid har varit

stark. Detta exemplifieras inom områdena datorer,

kärnteknik, reamotorer, elektroniska komponenter,

bioteknik, rymdteknik m.m. och leder till bl.a. slutsatsen

att militära produkters prestanda och innehåll av

högteknologi framgent inte blir lika specifika för dessa

produkter som hittills. Det anförs också att egenskaper och

funktion för ett antal produktgrupper i ökande omfattning

bestäms mer av den ingående programvaran än av det

materiella innehållet. Detta utgör enligt utredningen ett

starkt motiv för att koppla krigsmaterielbegreppet starkare

till den destruktiva vapenverkan hos materielen.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som

yttrat sig i fråga om klassificeringskriterier förordar

huvuddelen användandet av funktions- och

konstruktionskriterier enligt utredningens förslag. RÅ,

regionsåklagaren i Karlstad, KK, FFV och FIF

avstyrker således ett köparkriterium. För ett utnyttjande

av ett sådant kriterium uttalar sig SSU som anser att det är

viktigt att ''''''''på något sätt kunna ingripa om det är uppenbart

att köparen använder svenska produkter (underförstått som

utförts som ej krigsmateriel) i direkt stridsverksamhet.''''''''

SSU anför som ett alternativ till ett köparkriterium ett

förslag som tidigare har anförts av

medborgarkommissionen, nämligen att ge regeringen

befogenhet att tillfälligt förordna att en vara som inte

klassificerats som krigsmateriel men som fått militär

användning skall omfattas av bestämmelserna.

Flera remissinstanser har yttrat sig avseende principen

för klassificering av materiel med såväl civil som militär

användning (dual use). FOA framhåller att det bör

göras tydligare att produkter av denna typ måste omfattas

av lagstiftningen om de har prestanda av väsentlig betydelse

för stridsförloppet. Chalmers tekniska fredsgrupp

menar att den politiska hanteringen av exportfrågor

försvåras av att viss ''''''''militärt relevant materiel'''''''' på grund av

civilt bruk klassificeras som ej krigsmateriel. Svenska

Freds- och Skiljedomsföreningen påpekar att

proportionerna mellan det militära och det civila

användandet av en produkt bör utnyttjas vid

klassificeringen och att vid prövningen av utförselärenden

såväl köpare, presumtiv användare som teknisk utformning

bör utgöra kriterier.

Skälen för min bedömning: Jag delar utredningens

uppfattning att klassificeringen av krigsmateriel bör

grundas på ett funktionskriterium jämte ett

konstruktionskriterium, samt på en anknytning av

funktionskriteriet till en förstörelsebringande vapenverkan.

Jag återkommer senare till mina bedömningar av hur olika

produkters närhet till det förstörelsebringande vapnet skall

återspeglas i krigsmaterielförteckningen.

Ytterligare två grunder för klassificering har varit

föremål för diskussion, nämligen dels om civil användning

av en produkt generellt skall innebära en klassificering som

ej krigsmateriel, dels om utnyttjandet i strid av en produkt

som klassificerats som ej krigsmateriel skall medföra

omklassificering. I den senare frågan har

medborgarkommissionen i sin rapport (SOU 1988:15)

föreslagit att man bör överväga att ge regeringen

befogenhet att tillfälligt förordna att en viss produkt

omfattas av bestämmelserna i utförsellagen.

Begreppsutredningen avvisar en sådan utvidgning av

utförsellagen bl.a. på grund av risken för påtryckningar på

den svenska regeringen från utländskt håll i fall då det skulle

vara av intresse för någon part att åstadkomma

inskränkningar i den fria handeln med en viss förnödenhet.

Jag delar utredningens bedömning som jag finner väl

motiverad och kommer inte att föreslå någon utvidgning av

lagens bestämmelser i detta avseende. Jag förutser dock att

krigsmaterielförteckningen kan komma att behöva ses över

med kortare mellanrum än vad som hittills varit fallet.

Detta motiveras dels av den snabba tekniska utvecklingen,

dels och inte minst av de hänsyn i fråga om anpassning till

bl.a. EG-ländernas regelverk som jag kommer att redovisa

närmare i det följande.

Vad avser produkter som används såväl militärt som

civilt, och som inte har särskilt utformats för militärt bruk,

bör enligt min mening den allmänna principen vara att de

inte skall utgöra krigsmateriel. För produkter med

förstörelsebringande effekt bör klassificeringskriteriet vara

kopplat till produktens militära användning.

Jag menar därmed att ammunition, vapen, raketer,

minor och andra liknande produkter som kan användas för

militär stridsinsats samt de explosivämnen som erfordras för

deras framställning bör klassificeras som krigsmateriel

oavsett att också civil användning kan påvisas i det enskilda

fallet. Däremot bör t.ex. inte andra explosivämnen för

sprängningsarbeten med dominant civil användning

klassificeras som krigsmateriel, även om en användning för

samma ändamål i militära sammanhang förekommer.

Jag vill också i detta sammanhang redovisa mina

överväganden rörande en utvidgning av

krigsmaterielbegreppet på området kunskapsöverföring i

form av bl.a. konsultverksamhet och systemkunnande.

I direktiven till krigsmaterielexportutredningen (Dir.

1988:41) angavs att utredningen borde överväga huruvida

även annan kunskapsöverföring än sådan som ingår i

begreppen upplåtelse och överlåtelse av

tillverkningsrättigheter, liksom utveckling av krigsmateriel

åt någon utom riket, m.m., borde regleras. I direktiven

angavs därvid särskilt konsultverksamhet eller

systemkunnande inom krigsmaterielområdet. I direktiven

till utredningen om krigsmaterielbegreppet (Dir. 1988:42)

angavs bl.a. att det borde utredas i vilken utsträckning

datorer och datorprogramvara skall klassificeras som

krigsmateriel.

De båda utredningarna har i sina betänkanden redovisat

överväganden härom. Begreppsutredningen har i fråga om

datorprogram kommit fram till att programvara i allmänhet

inte kan betraktas vare sig som krigsmateriel eller som

materiel i övrigt. Skälen bakom detta ställningstagande är

att programvara dels inte är ''''''''materiel'''''''' och därmed inte

möjlig att få och behålla säker kontroll över, dels inte har

någon destruktiv vapenverkan. I den mån utförsel av

programvara bör regleras, kan detta enligt utredaren ske på

samma sätt som när det gäller tjänster och andra

immateriella företeelser såsom tillverkningslicenser,

''''''''know-how'''''''' osv.

KMU för i sitt betänkande (s. 150-152) ett resonemang

kring begreppet kunskapsöverföring men avstår från att

föreslå att kunskapsöverföring underkastas ytterligare

reglering i annan mån än som kan bli följden av en

utvidgning av krigsmaterielbegreppet i detta avseende.

KMU finner det dock angeläget att främst KMI

uppmärksamt följer utvecklingen, och betonar det

önskvärda i att företagen rådgör med KMI i dessa frågor.

I proposition (1990/91:97) med förslag till förbud mot

utförsel av vissa produkter som kan användas i

massförstörelsesyfte, m.m. anförde föredraganden

beträffande utförselkontroll av programvara för vissa

produkter som omfattas av bestämmelserna, att denna är så

viktig för funktionen hos produkterna att en reglering inte

skulle nå avsett syfte, om inte även särskild programvara

reglerades.

För egen del vill jag anföra följande.

Kunskapsöverföring är ett vittgående begrepp som är svårt

att avgränsa med erforderlig klarhet. Sverige verkar allmänt

för att främja internationellt utbyte av kunnande och teknik

samt att så långt som möjligt avskaffa restriktioner och

hinder för detta. En utvidgad reglering av överföring av

kunskap går i motsatt riktning. Detta hindrar inte, att det

finns skäl att för vissa specificerade typer av

kunskapsöverföring till annat land ha en kontroll inom

krigsmateriellagstiftningens ram. Jag delar KMU:s

bedömning att en reglering på detta område i första hand

bör ske genom en utvidgning av krigsmaterielbegreppet.

Jag återkommer närmare till dessa frågor senare under

detta avsnitt (4.4).

Internationaliseringen och teknikutvecklingen har gjort

att kunskapsöverföring tar sig många olika former och

ekonomiskt blir allt viktigare. Liksom KMU finner jag det

angeläget att KMI uppmärksamt följer utvecklingen inom

detta område och att företagen rådgör med KMI i dessa

frågor. Jag återkommer också härtill i samband med mina

förslag i avsnitt 11 som även behandlar utförsel av

programvara, i avsnitt 12 rörande bestämmelser om

upplåtelse och överlåtelse av tillverkningsrätt samt under

avsnitt 15 om militärt inriktad utbildning.

4.3 Europaintegrationen

Min bedömning: Vid fastställandet av

krigsmaterielförteckningen bör hänsyn tas till det

krigsmaterielbegrepp som tillämpas av länderna inom EG.

Utredningarna har diskuterat

krigsmaterielfrågorna i förhållande till EG men inte lämnat

något förslag i denna del (jfr. avsnitt 3.3).

Skälen för min bedömning: Jag har tidigare under

avsnitt 3 redovisat min allmänna bedömning av bl.a.

Europaintegrationens konsekvenser för regleringen på

krigsmaterielområdet. Jag har också redovisat

utredningarnas synpunkter liksom remissynpunkter på

frågan. Jag har anfört som min bedömning, att Sveriges

deltagande i den europeiska integrationen inte ändrar

behovet av eller förutsättningarna för en på våra egna

utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiska grunder utformad

reglering och kontroll på krigsmaterielområdet, men att det

närmare samarbetet bör ge ökade möjligheter till

samverkan, bl.a. i fråga om forskning och utveckling på

området.

Någon gemensam politik eller reglering avseende

krigsmateriel föreligger inte inom EG. Som jag tidigare har

redovisat har en medlemsstat enligt artikel 223 i

Romfördraget rätt att vidta de åtgärder den finner

nödvändiga för att skydda väsentliga säkerhetsintressen

som har samband med produktion av eller handel med

krigsmateriel.

Jag har tidigare redovisat min bedömning vad avser

krigsmaterielbegreppet och principerna för klassificering av

materiel. Denna fråga har beröring med den praxis som

finns hos EG-länderna. Även om det förutsätts att

medlemsländerna själva vidtar de åtgärder de anser

nödvändiga för att skydda sina väsentliga

säkerhetsintressen, finns det stora fördelar i att enighet i

huvudsak föreligger om vilka produktslag som i praktiken

skall omfattas av undantagsbestämmelserna enligt artikel

223 i Romfördraget. På detta område pågår för närvarande

inom EG ett omfattande utredningsarbete, vilket ännu inte

är slutfört.

I EG finns olika förteckningar som tillämpas inom

krigsmaterielområdet. Redan år 1958 definierades i en

hemlig förteckning de krigsmaterielprodukter som

medlemsländerna för skydd av sina nationella intressen

enligt artikel 223 får undanta från EG-gemensamma

bestämmelser för upphandling m.m. Denna förteckning

betraktas dock numera som föråldrad. I stället tillämpas av

berörda länder nationella förteckningar som i huvudsak

baserar sig på COCOM-förteckningens ''''''''Munitions list''''''''

(ML)1.

ML är föremål för kontinuerlig översyn och omfattar för

närvarande 24 olika materielgrupper vilkas definitition i

förteckningen i vissa fall är mycket detaljerad. Listans tio

första materielgrupper, som omfattar huvuddelen av den

förstörelsebringande materielen, har i stort samma innehåll

som de tio första grupperna i den nuvarande svenska

krigsmaterielförteckningen. Ytterligare två positioner i ML

avser förstörelsebringande vapensystem, nämligen

strålvapen och kinetiska högenergivapen av typ

elektromagnetiska kanoner. Resterande tolv

materielområden omfattar icke förstörelsebringande

produkter av vilka några även finns i den svenska

förteckningen (störutrustning, fotografisk utrustning,

hjälmar och skyddsvästar, utbildningsmateriel och

produktionsutrustningar), medan andra inte återfinns i

denna.

Man kan således konstatera att medan stor

överensstämmelse råder beträffande den

förstörelsebringande materielen omfattar den nämnda

förteckningen i övrigt många produkter som för närvarande

inte betraktas som krigsmateriel i Sverige. Häribland

återfinns ett antal produkter som med utgångspunkt från

tidigare angivna kriterier inte kan anses utgöra

krigsmateriel. En sådan utvidgning av den svenska

krigsmaterielförteckningen skulle, med oförändrade

riktlinjer för tillståndsgivning, innebära en oönskad

förändring av den svenska utförselpolitiken.

Jag anser dock att det finns skäl att regeringen vid

fastställandet av krigsmaterielförteckningen tar hänsyn till

det krigsmaterielbegrepp som tillämpas av länderna inom

EG. Detta utgör enligt min bedömning ett starkt skäl till en

indelning av krigsmaterielen i två kategorier med

utgångspunkt från dess förstörelsebringande verkan.

4.4 Kategoriindelning av krigsmateriel

Min bedömning: Krigsmaterielen indelas i två

kategorier, krigsmateriel för strid och övrig krigsmateriel.

Begreppsutredningen finner det inte lämpligt att

föreslå en kategoriindelning av krigsmaterielen med

utgångspunkt i om dess karaktär är defensiv eller offensiv,

med därtill kopplad differentiering av besluten i

utförselärenden. Den föreslår däremot en indelning i två

kategorier med hänsyn till materielens förstörelsebringande

effekt, ''''''''Krigsmateriel'''''''' och ''''''''Med krigsmateriel jämställd

materiel''''''''. Till den första gruppen hänförs härvid vapen och

vapensystem, ABC-stridsmedel, vapenbärare, elektronisk

utrustning för inriktning och styrning av militära vapen samt

krut och sprängämnen.

Till den andra gruppen, dvs. produkter jämställda med

krigsmateriel, hänförs störnings- och röjningsmateriel, vissa

fortifikatoriska anläggningar och tillverkningsanläggningar,

vissa delsystem och insatsvaror samt viss övningsmateriel.

Utredningen betonar att avsikten med denna indelning

av krigsmaterielen i två huvudgrupper är att vid

utformningen av det nya regelverket använda ord och

beteckningar som i möjligaste mån ansluter till gällande

språkbruk.

Remissinstanserna: Frågan om kategoriindelning

har kommenterats av FOA, FFV och

försvarsindustriföreningen, som delar utredningens

förslag att någon indelning som grundar sig på en

bedömning av materielens defensiva/offensiva karaktär inte

bör ske.

1 COCOM -- Coordinating Committee for

Multilaterial Export Controls, se bl.a. betänkandena SOU

1989:102 s. 80 och SOU 1989:66 s. 29.

Vad uppdelningen i de två grupperna ''''''''krigsmateriel''''''''

resp. ''''''''med krigsmateriel jämställd materiel'''''''' beträffar är

reaktionen hos flertalet remissinstanser negativ. Det bör

dock uppmärksammas att invändningarna delvis hänför sig

till utredningens förslag att denna kategoriindelning även

skall införas i lagen. Svea hovrätt påpekar således att

lagtexten genom förslaget tyngs och förordar en grupp

''''''''krigsmateriel''''''''. RÅ delar denna uppfattning liksom

FOA, som framhåller att begreppet ''''''''jämställd med

krigsmateriel'''''''' i sig är mycket oklart och ifrågasätter om en

indelning av denna art behövs, särskilt som den inte av

utredningen föreslås vara kopplad till någon särskild princip

för tillståndsprövning.

Kammarrätten i Stockholm är positiv till den

föreslagna gruppindelningen liksom ÖB och

Sveriges socialdemokratiska kvinnoförbund.

Skälen för min bedömning: Som

begreppsutredningen har redovisat är den militärt använda

materielen mångskiftande och sträcker sig från rent civila

förnödenheter till mycket speciella förstörelsebringande

vapensystem. Jag har tidigare redovisat min bedömning av

de kriterier som bör tillämpas vid fastställandet av sådan

materiel som skall anses utgöra krigsmateriel. Hithörande

produkter kan naturligtvis uppdelas i

undergrupper/kategorier efter olika kriterier. Utredningen

har föreslagit att den icke direkt förstörelsebringande

materielen skall särskiljas genom att den benämns ''''''''med

krigsmateriel jämställd materiel''''''''.

I Sverige har vi sedan utförselförbud för krigsmateriel

infördes behandlat den i krigsmaterielförteckningen

upptagna materielen som en kategori produkter. I den

förteckning som gällde fram till år 1967 indelades

materielen dock i undergrupper enligt den statistiska

varuförteckningen eller teknisk samhörighet i övrigt.

KMU påpekar i sitt betänkande avseende

kategoriindelning att det i de rådande riktlinjerna har gjorts

skillnad på offensiv och defensiv materiel. Utredningen

föreslår att man som ett av flera led i bedömningen av ett

enskilt land bör väga in materielens art och vilken betydelse

den har för landets s.k. militära potential, dvs. dess

rustningsnivå och sammansättning av krigsmateriel. Denna

aspekt kan enligt utredningens mening även ha betydelse

som ett komplement till slutanvändarintyg eller

motsvarande när det gäller att förvissa sig om att materiel

avses för mottagarlandets egna behov. KMU anser vidare

att de utrikespolitiska skäl som kan anföras mot export av

krigsmateriel torde ha mindre tyngd i fråga om viss materiel

utan förstörelsebringande egenskaper.

Vilken funktion den enskilda produkten har i det totala

militära stridsförloppet bör, som jag tidigare har redovisat,

utgöra en av bedömningsgrunderna för frågan om en

produkt utgör krigsmateriel eller ej. En grundläggande

bedömning bör avse frågan om hur aktivt en viss produkt

medverkar till att uppnå stridsverksamhetens yttersta syfte,

dvs. att åstadkomma förstörelse.

Även inom de materielgrupper som med dessa och andra

bedömningsgrunder utgör krigsmateriel, finns det

skillnader i närheten till stridsförloppet. Detta motiverar

enligt min uppfattning en indelning av krigsmaterielen i två

kategorier. De förstörelsebringande vapnen och

vapensystemen, deras omedelbara stödsystem samt de krut

och sprängmedel och kemiska och biologiska substanser

som kan utgöra verkansmediet för sådana vapen skulle då

hänföras till en kategori ''''''''krigsmateriel för strid''''''''. Den

andra kategorin, som bör benämnas ''''''''övrig krigsmateriel''''''''

kommer då att omfatta resterande materiel, som inte har

förstörelsebringande egenskaper.

Som jag tidigare har framhållit finns det praktiska skäl

att vid fastställandet av krigsmaterielförteckningen också ta

hänsyn till det krigsmaterielbegrepp som tillämpas i andra

länder med vilka Sverige har mer omfattande samarbete,

bl.a. inom EG. Flera EG-länder, däribland Tyskland,

tillämpar en uppdelning av krigsmaterielen enligt

motsvarande principer som jag här redovisat. En liknande

uppdelning tillämpas också i Norge, USA m.fl. länder.

En kategoriindelning framstår också som önskvärd med

hänsyn till den internationella registrering av vapenhandeln

i FN-regi som införs under detta år. Enligt föreliggande

resolution skall denna registrering inledningsvis omfatta

vissa tyngre förstörelsebringande vapensystem.

Jag anser mot denna bakgrund att krigsmaterielen bör

indelas i två kategorier, krigsmateriel för strid resp. övrig

krigsmateriel. Jag kommer i följande avsnitt att redovisa

mina närmare bedömningar av vilka materielslag som bör

hänföras till de olika kategorierna. Den kategoriindelning

jag här föreslår skall också ses mot bakgrund av de förslag

till riktlinjer, baserade på vad som anförts av KMU, som jag

kommer att redovisa närmare i avsnitt 6.

4.4.1 Krigsmateriel för strid

 I kategorin krigsmateriel för strid bör enligt min

mening ingå materiel, ammunition och explosiva varor som

militärt kan utnyttjas för förstörelsebringande verkan i

strid. Som jag tidigare har anfört innebär detta att

huvuddelen av de produkter som upptas i de tio första

positionerna i den nuvarande förteckningen bör ingå i

denna kategori. Härutöver bör tillkomma strålvapen.

Vad avser finkalibriga vapen bör halv- och

helautomatiska gevär, kulsprutepistoler och kulsprutor ingå

i denna kategori, medan pistoler samt jakt- och

sportskyttevapen bör föras till kategorin övrig

krigsmateriel. Positionerna artilleripjäser, ammunition

samt robotar, raketer, torpeder, minor och bomber, ABC-

stridsmedel och sprängämnen anser jag med smärre

undantag bör föras till kategorin krigsmateriel för strid.

För gruppen materiel för stridsledning anser jag att en

uppdelning är motiverad. Denna bör innebära att

eldledningsutrustningar och styrsystem för vapen och

vapensystem förs till kategorin krigsmateriel för strid,

medan övrig stridsledningsmateriel som inte står i

omedelbart samband med en förstörelsebringande verkan

förs till kategorin övrig krigsmateriel. Uppdelningen bör i

princip följa den av krigsmaterielbegreppsutredningen

föreslagna definitionen.

Också inom produktområdena fartyg, flygplan och

fordon anser jag att en uppdelning bör ske. Till kategorin

krigsmateriel för strid bör föras sådana farkoster som är

beväpnade eller bepansrade för strid. Farkoster för andra

militära uppgifter såsom underhållstransporter, bärgning

etc. förs därmed till kategorin övrig krigsmateriel. Likaså

bör dit föras lättare beväpnade kustbevakningsfartyg m.m.,

som inte är utformade för militära stridshandlingar.

I EG-ländernas krigsmaterielförteckningar

utförselkontrolleras för vissa produktkategorier också

''''''''härför särskilt utformad programvara''''''''. Programvara har

inte specifikt angetts i vår nuvarande

krigsmaterielförteckning. I samband med

propositionsarbetet avseende utförselkontroll av vissa

produkter som kan användas i massförstörelsesyfte (prop.

1990/91:97) togs emellertid frågan om programvara upp till

behandling. Då gjorda överväganden resulterade i att

utförselkontroll infördes för viss programvara. Det finns

enligt min uppfattning inte anledning att välja en annan väg

när det gäller krigsmateriel. I remissbehandlingen av

begreppsutredningen har rikspolisstyrelsen anfört att

frågan om datorprogram bör uppmärksammas i den

fortsatta beredningen. Jag anser mot denna bakgrund att

särskilt utformad programvara för förstörelsebringande

produkter som missiler, bomber, granater och för

vapensystem bör utförselkontrolleras. Även för

programvara för vissa produkter inom gruppen ''''''''övrig

krigsmateriel'''''''' kan en utförselkontroll vara aktuell. Jag

återkommer närmare till denna fråga under avsnitt 11.

4.4.2 Övrig krigsmateriel

 Till denna kategori anser jag bör hänföras övrig

krigsmateriel enligt nuvarande krigsmaterielförteckning.

Den kommer därmed att förutom pistoler och icke

automatiska gevär för jakt och sportskytte omfatta bl.a.

följande produkter, i den mån de är utformade för militärt

bruk, nämligen:

viss utrustning för operativ och taktisk ledning, materiel

för störning och röjning, ubåtsbatterier, ubåts- och

torpednät, markutrustning och förarutrustning för

stridsflygplan, utrustning för flygburen trupp, militära

fordon andra än sådana som är beväpnade eller bepansrade

samt IR-utrustning (infrarött ljus), ljusförstärkare och

laseravståndsmätare som inte ingår i eldledningsutrustning,

viss fotomateriel, viss personlig skyddsutrustning mot

stridsmedel, viss övningsmateriel samt övningsammunition

och viss annan, icke förstörelsebringande ammunition.

Till kategorin övrig krigsmateriel bör också föras vissa

utrustningar för produktion m.m. av krigsmateriel liksom

flertalet delar och komponenter till krigsmateriel.

Produktområdet broar m.m. bör utgå helt ur förteckningen.

Endast Sverige tar för närvarande specifikt upp denna

produktgrupp i sin förteckning.

Krigsmaterielbegreppsutredningen har föreslagit att

också vissa fortifikatoriska anläggningar skall utgöra

krigsmateriel. Fortifikationsförvaltningen (FortF) har i sitt

remissyttrande anfört att en åtskillnad bör göras mellan

fastighetskomponenten i en fortifikatorisk anläggning och

de vapen, maskiner och utrustningar som ingår där. Endast

de senare bör enligt FortF kunna utgöra krigsmateriel.

FortF framhåller bl.a. att den s.k. fastighetskomponenten i

en fortifikatorisk anläggning inte primärt är konstruerad för

vapeninsats, utan för att skydda och ge uthållighet.

Utredningens förslag avser vissa men inte alla typer av

fortifikatoriska anläggningar. Det gäller de som primärt är

konstruerade för vapeninsats eller direkt ledning av sådan

insats. Enligt förslaget faller däremot inte t.ex.

ledningscentraler för taktisk ledning, skyddsrum för

personal och materiel eller lagringsanläggningar in under

denna definition.

Det ligger i sakens natur att det i praktiken knappast kan

bli aktuellt med fysisk utförsel av en anläggning av här

definierat slag. Klassificeringen kan däremot få betydelse i

den mån ett svenskt företag t.ex. skulle vilja etablera

licenssamarbete, genomföra konstruktionsuppdrag eller

ingå metodutvecklingsavtal eller liknande med en part i

annat land. Utredningen menar att regeringen härigenom

skulle beredas möjlighet att tillståndspröva

konstruktionsverksamhet avseende sådana anläggningar

utförda i landet för någon i utlandet. I den typ av

anläggningar som åsyftas är de skydds- och

uthållighetsfaktorer som FortF angett i sitt remissvar enligt

min mening en väsentlig del. Jag delar därför utredningens

uppfattning och anser att sådana anläggningar bör hänföras

till kategorin övrig krigsmateriel.

I föregående avsnitt har en EG-anpassning av

krigsmaterielförteckningen diskuterats. I avvaktan på en

slutlig gemensam EG-förteckning bör viss utrustning, som

inte utgör krigsmateriel enligt vår nuvarande förteckning,

men som ingår i EG-ländernas förteckningar, tillföras i

förteckningen över övrig krigsmateriel. I första hand berör

detta materiel inom områdena elektronik och

fordonsmateriel, där gränsen mellan civil utrustning och

krigsmateriel är diffus och där den norm som tillämpas

bland flertalet EG-länder är mer restriktiv än den svenska.

Även inom några andra områden bör en vidgning av

krigsmaterielbegreppet övervägas.

Således bör enligt min uppfattning för militärt bruk

utformad elektronik och elektro-optisk materiel för

observation, igenkänning och identifiering samt utrustning

för integrering av sådana sensorer utgöra krigsmateriel och

föras till kategorin övrig krigsmateriel. För militärt bruk

utformad materiel kännetecknas inom detta område härvid

bl.a. av att den är skyddad mot avsiktlig elektromagnetisk

störning eller att särskilda åtgärder vidtagits för att minska

risken för upptäckt av den emitterade elektromagnetiska

strålningen.

Inom fordonsområdet skiljer sig inte EG-ländernas

definition nämnvärt från den nuvarande svenska.

Tillämpningen synes dock i synnerhet på senare tid ha blivit

striktare. För svenskt vidkommande bör detta enligt min

uppfattning innebära att en klarare produktdefinition på

fordonsområdet bör eftersträvas som grund för

klassificeringen. Enligt min bedömning bör

produktgruppen beskrivas som för militärt bruk utformade

eller modifierade fordon, varvid med modifierad menas att

en strukturell, mekanisk eller elektrisk ändring skett som

inneburit att åtminstone en militär komponent tillförts.

Andra områden inom vilka en vidgning av

krigsmaterielbegreppet bör övervägas är:utrustning för

försvar mot biologiska och kemiska stridsmedel och för

upptäckt och identifiering av sådana stridsmedel. Häri

inbegrips bl.a. varnings- och identifieringsutrustningar och

motmedel mot nervgaser;kemiska produkter inom krut-,

sprängämnes- och det pyrotekniska området vilka har

militär använding eller utgör väsentliga halvfabrikat för

tillverkning av militära produkter inom området;viss

ubåtsutrustning, bl.a. ubåtsmotorer särskilt utformade för

militärt bruk samtviss övrig elektronisk utrustning

utformad för militärt bruk, bl.a. störutrustning inom

radioområdet, och viss kryptoutrustning för datorer och

signalverksamhet.

 I samtliga här uppräknade materielgrupper bör sådan

materiel som klassificeras som krigsmateriel hänföras till

kategorin övrig krigsmateriel.

Utformningen av den slutliga förteckningen bör beslutas

av regeringen. En sådan förteckning kan komma att

ytterligare anpassas t.ex. till EG:s normer, om

gemensamma sådana skulle beslutas.

Med de föreslagna nya klassificeringsreglerna kommer

vissa produkter, som hittills ej varit klassificerade som

krigsmateriel, att i framtiden kräva utförseltillstånd. Jag

anser att regeringen vid sin handläggning av ärenden

rörande tillstånd till utförsel av krigsmateriel och annan

utlandssamverkan därvid bör ta hänsyn till de

affärskontrakt som kan ha ingåtts före de nya

klassificeringsreglerna och att, där så är skäligt, tillstånd

övergångsvis beviljas till fortsatt utförsel enligt gällande

kontrakt, även om utförsel av ny materiel till vederbörande

mottagarland i övrigt inte kommer i fråga enligt de

utrikespolitiska riktlinjerna. Jag förutser samtidigt att

sådana övergångsvisa hänsyn kommer att aktualiseras

endast i begränsad omfattning.

hänsyn kommer att aktualiseras endast i begränsad

omfattning.

5 Den svenska krigsmaterielindustrin och behovet av

utlandssamverkan

Min bedömning: En inhemsk försvarsindustri

utgör en väsentlig tillgång i den svenska säkerhetspolitiken.

För att kunna upprätthålla för det svenska försvarsbehovet

nödvändig kompetens bör möjlighet finnas till

utlandssamverkan inom ramen för en försvars-, utrikes- och

säkerhetspolitisk helhetssyn.

Den pågående struktureringen av svensk försvarsindustri

måste äga rum på samma villkor som inom andra branscher.

Administrativa åtgärder, t.ex. omställningsfonder, bör

avvisas.

KMU konstaterar att riksdagen bedömt att en

livskraftig försvarsindustri är nödvändig för att fullfölja den

svenska försvars- och säkerhetspolitiken, men att vi, i

enlighet med våra strävanden att främja en fredlig

utveckling i vår omvärld, skall eftersträva en restriktiv

vapenexportpolitik. Utredningen gör bedömningen att

internationell samverkan är nödvändig för att

försvarsindustrins livskraft skall kunna vidmakthållas men

anser att sådan samverkan inte bör få leda till utveckling och

tillverkning enbart inriktad på utländska marknader. Det

svenska försvarets utvecklingsuppdrag och

seriebeställningar bör enligt KMU utgöra en regulator för

verksamhetens storlek. Varken en begränsning av

exportmarknaden, t.ex. till de nordiska länderna och de

neutrala staterna i Europa, eller av exporten av vissa

kategorier krigsmateriel, är realiserbara lösningar. KMU

konstaterar att så länge den traditionella inriktningen av

försvars- och utrikespolitiken består, är den nuvarande

avvägningen mellan skälen för och emot vapenexport rimlig

och ändamålsenlig. Därför bör enligt utredningen mer

omfattande ytterligare restriktioner för försvarsindustrins

utlandssamverkan övervägas endast om kravet på

upprätthållandet av en livskraftig inhemsk sådan industri

ändras i grunden. Utredningen understryker att staten, som

enda inhemske köpare och som tillståndsgivare när det

gäller viss utlandssamverkan har ett särskilt ansvar för

utvecklingen inom försvarsindustrin, bl.a. vad avser

sysselsättningen.

Utredningen konstaterar att den svenska vapenexporten

av konkurrensskäl kommer att minska med undantag för

tekniskt avancerad materiel, och att en sådan utveckling

innebär ökade kostnader och behov av utländsk teknik.

Man förutser därför att vapenexporten får ett ökat inslag av

internationellt samarbete och annat kunskapsutbyte.

Jämsides med krigsmaterielexportutredningen

utarbetades, som inledningsvis angetts, på särskilt uppdrag

två rapporter, ''''''''Företagsekonomiska effekter av svensk

vapenexport'''''''' av professor Peter Jennergren samt

''''''''Samhällsekonomiska synpunkter på svensk vapenexport''''''''

av professor Lennart[REDACTED_EFTERNAMN]. Rapporterna redovisas

i KMU:s betänkande.

I rapporten ''''''''Företagsekonomiska effekter av svensk

vapenexport'''''''' diskuteras dels bidragseffekten, dels

priseffekten. Det konstateras att om man önskar

upprätthålla en nationell försvarsindustri måste denna vara

större än vad som kan beläggas med beställningar enbart

från det svenska försvaret. Rapporten visar att det bidrag

krigsmaterielexporten ger för att täcka kostnaderna för

industrins upprätthållande är mycket stort, och att det inte

vore möjligt att bibehålla industrin genom bidrag i denna

storleksordning i stället för export. Detta skulle medföra en

''''''''drift i malpåse'''''''' och på lång sikt en avveckling av viktiga

kompetenser.

I rapporten diskuteras också om civil produktion inom

försvarsindustrin skulle kunna vara ett alternativ till

försvarsmaterielexport. Slutsatsen är att civil produktion

bara kan utgöra ett marginellt alternativ till export.

Effekten på det svenska försvarets

upphandlingskostnader om vapenexporten minskar eller

upphör är enligt rapporten svårbedömd. Denna priseffekt

konstateras vara principiellt mindre viktig än

bidragseffekten.

Rapporten ''''''''Samhällsekonomiska synpunkter på svensk

vapenexport'''''''' visar att skillnaden mellan

företagsekonomiska och samhällsekonomiska kostnader

för begränsningar i vapenexporten är mycket svår att

uppskatta numeriskt men att den sannolikt är liten. Det

framhålls att den omställning av produktionen som blir

följden av ett exportförbud kan leda till höga kostnader i

form av regional- och industripolitiska åtgärder.

Beträffande de försvarsekonomiska kostnaderna av ett

exportförbud konstateras i rapporten att det inte låter sig

avgöra i vilken grad försvarets utveckling och ekonomi

kommer att påverkas av variationer i storleken på den

svenska vapenexporten och vapenproduktionen. Det

existerar inget enkelt samband mellan försvarets ekonomi

och den svenska vapenproduktionens ekonomi. I rapporten

skisseras två scenarier i ett läge där huvuddelen av svensk

vapenindustri har lagts ner. I det ena, där försvaret kan

upphandla i fri internationell konkurrens, kan de

försvarsekonomiska effekterna bli positiva och därmed

uppväga andra negativa effekter. I det andra, där den

kvarvarande vapenindustrin skall subventioneras via

försvarsanslagen, blir effekterna för försvarets ekonomi

negativa.

Frågan om omställning av försvarsindustrin till civil

produktion har under det senaste årtiondet behandlats i

flera utredningar och rapporter. I detta sammanhang har

KMU enligt sina direktiv bl.a. behandlat rapporten ''''''''En

politik för nedrustning och utveckling'''''''' (Ds 1988:19). Där

framlades förslag till åtgärder för bl.a. en omställning från

militär till civil produktion som förberedelse till ett beslut

om begränsning av krigsmaterielexporten, med målet att

skapa en alternativ civil produktion som kan tillgripas när

försvarsbeställningarna inte är tillräckliga.

KMU har ingående behandlat frågeställningarna i

rapporten och tagit ställning till dess viktigare förslag.

Förslaget att företag inom försvarsindustrin skulle tvingas

avsätta medel till en strukturomvandlingsfond avvisas av

KMU, som hävdar att en strukturomvandling inom denna

industrisektor bör bedrivas på samma sätt som för annan

svensk industri. KMU påpekar att företagen här själva har

ett ansvar och goda möjligheter att i tid bedöma

marknadsförutsättningarna.

KMU ställer sig tveksam till förslag om att med statliga

bidrag stödja en alternativ civil/militär produktion och

pekar på att industriell verksamhet måste bedrivas

kontinuerligt, att det tar tid att etablera sig på en marknad,

samt att förutsättningarna för att vara kvar där är

kontinuerlig produktutveckling, marknadsbearbetning och

produktion. Detta innebär enligt KMU att den civila

produktionen därför normalt inte ens planenligt kan

överges för att tillverka krigsmateriel och sedan återupptas.

KMU kommer till slutsatsen att anpassningar i

försvarsindustrin -- vare sig de beror på teknisk utveckling

eller förändringar när det gäller svensk upphandling,

internationella marknads- och konkurrensförhållanden

eller svensk exportreglering -- inte kan betraktas

annorlunda än motsvarande situation i andra branscher.

Utredningen ställer sig därför inte bakom tanken på att få

till stånd en omställning av försvarsindustrin på

administrativ väg genom t.ex. omställningsfonder.

I den reservation av Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] som har fogats vid

betänkandet anför hon, mot bakgrund av att hon anser att

staten har ett särskilt ansvar för de anställda inom

försvarsindustrin, att samhället tillsammans med berörda

företag bör utarbeta konkreta handlingsalternativ och

skapa instrument för en stegvis genomförd omställning.

Reservanten föreslår även att omställningsfonder inrättas

som stöd för de företag och orter, där exporten har stor

betydelse, genom att viss procent av värdet av företagets

krigsmaterielexport avsätts för detta ändamål. Statens

ansvar skall, enligt reservantens förslag, manifesteras

genom ett kraftigt budgetanslag till dessa fonder.

Remissinstanserna: Till utredningens uppfattning

att upprätthållandet av en livskraftig svensk försvarsindustri

förutsätter olika former av utlandssamverkan, inkl. export,

ansluter sig ett stort antal remissinstanser. FOA,

Affärsverket FFV och ett antal länsstyrelser delar

således denna uppfattning liksom ÖB, som pekar på

försvarsindustrins betydelse för den svenska

säkerhetspolitiken. ÖCB betonar försvarsindustrins

betydelse även för den civila beredskapen och FMV

hävdar att pågående omstrukturering och den ökade

komplexiteten hos moderna försvarssystem ökar behovet av

utlandssamverkan. Även Industriförbundet,

Försvarsindustriföreningen, Statsanställdas förbund och

KK betonar behovet av utlandssamverkan.

Andra remissinstanser intar en mer kritisk hållning.

Forskningspolitiska institutionen vid Universitetet i
[REDACTED_EFTERNAMN] anser bl.a. inte att argumenteringen kring det

säkerhetspolitiska behovet av export är övertygande.

SSKF och SSU hävdar att utredningen inte

följt det mer restriktiva synsätt som angetts i direktiven,

utan att betänkandet snarast andas en vilja till ökad export.

SSU anser att utredningens förslag i detta avseende

kommer att få en internationalisering av den svenska

försvarsindustrin som oönskad effekt. SSU anser därför inte

att utredningen kan ligga till grund för ett ställningstagande

rörande inriktningen av den svenska vapenexporten.

FPK och IKFF anser att den svenska

krigsmaterielexporten bör minska och på sikt upphöra.

IKFF och Kristna fredsrörelsen anser, i motsats till

utredningen, att krigsmaterielexporten skadar Sveriges

trovärdighet inom nedrustningsarbetet.

Vad avser omställning till civil produktion ansluter sig

Affärsverket FFV och FOA till utredningens

synpunkter. Flera länsstyrelser liksom

Statsanställdas förbund betonar statens särskilda

ansvar för de anställda inom försvarsindustrin. CKF,

FPK, SSKF, SSU, IKFF, Kristna fredsrörelsen, Svenska

kyrkans centralstyrelse, Sveriges frikyrkoråd och

Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen uttalar sig

för etablerandet av omställningsfonder och för en

omställning av försvarsindustrin. SSKF anser inte att

utredningen i detta avseende följt sina direktiv och i

tillräcklig utsträckning beaktat de förslag som framförts i

''''''''En politik för nedrustning och utveckling''''''''. Man kräver att

2 % av vapenexportens värde avsätts till fonder för

utveckling av civil produktion. SSU motsätter sig att staten

ger stöd till försvarsmaterielföretagen i händelse av en

sviktande vapenmarknad.

Skälen för min bedömning: Sverige har en

avancerad krigsmaterielindustri som omfattar flertalet

materielområden. Sveriges självförsörjningsgrad med

försvarsmateriel har av tradition varit hög.

Försvarsindustrin genomgår för närvarande en period av

anpassningar och strukturförändringar. Regeringen har

nyligen lagt fram en proposition om totalförsvarets

utveckling till och med budgetåret 1996/97 (prop.

1991/92:102). Riksdagen tar i särskild ordning ställning till

vad som i propositionen redovisas om bl.a. regeringens syn

på försvarsindustrins betydelse för den svenska

säkerhetspolitiken.

Mot bakgrund av vad som har anförts i nämnda

proposition, och med hänsyn till vad utredningen har

kommit fram till i fråga om behovet av export och annan

utlandssamverkan på krigsmaterielområdet, liksom vad

remissinstanserna anfört, vill jag för egen del anföra

följande.

En inhemsk försvarsindustri utgör en väsentlig tillgång

i den svenska säkerhetspolitiken. En hög egen förmåga att

tillgodose det svenska försvarets behov av materiel bidrar

till att skapa respekt för Sveriges vilja och förmåga att föra

en fast och konsekvent utrikes- och säkerhetspolitik.

Den nya politiska situationen i ett Europa och en

omvärld i övrigt som förändras skapar nya möjligheter för

deltagande också i utrikes- och säkerhetspolitiskt samarbete

med andra europeiska stater. Regeringen har understrukit

att Sverige skall föra en politik med klar europeisk identitet.

Samtidigt kommer den svenska säkerhetspolitiken

under överskådlig tid att behöva inriktas på att vi på egen

hand skall försvara vårt territorium. Vårt defensivt

inriktade försvar, liksom det svenska värnpliktssystemet,

geografiska och klimatiska förhållanden m.m. ställer

särskilda krav på vapensystemen. Vi måste också under kris

och krig själva kunna tillverka och underhålla vapen och

annan materiel.

Den snabba utvecklingen av modern högteknologi

kännetecknas av höga kostnader och minskande skillnader

mellan militär och civil teknologi. En stark kompetens på

det högteknologiska området måste tillmätas stor

säkerhetspolitisk betydelse. Sverige är för sin

teknologiförsörjning på många områden emellertid

hänvisat till olika former av internationellt samarbete.

Detta gäller inte minst på det försvarsteknologiska

området. Sverige har enligt regeringens bedömning ett

starkt säkerhetspolitiskt behov av att i ökad utsträckning

delta i det internationella forsknings- och

utvecklingssamarbete som härvid pågår, inte minst mellan

länderna i EG. Här bör också erinras om vårt betydande

samarbete på teknologiområdet med Förenta Staterna.

En förutsättning för deltagande i internationellt

samarbete torde vara att varje part förmår tillföra

kompetens som bedöms som viktig för samarbetet som

helhet. Den svenska försvarsindustrin måste därför ges

förutsättningar att kunna upprätthålla en så hög kompetens

att den är intressant som samarbetspartner.

Det föreligger dock enligt min mening inte skäl för

svensk försvarsindustriell utlandssamverkan med mindre

denna tillgodoser väsentliga svenska försvars- och

säkerhetspolitiska mål och behov. Det ligger inte inom mitt

ansvarsområde inom regeringen att ange de kompetenser

och produktionsresurser som på sikt bör finnas inom landet.

Riksdagen tar i särskild ordning ställning till de förslag i

detta hänseende som regeringen har lagt fram (prop.

1991/92:102). Jag vill i detta sammanhang dock

understryka, att den svenska krigsmaterielindustrins

tillverkning och utveckling, antingen den sker på egen hand

eller i samverkan med utlandet, skall främja den tekniska

kompetens och kapacitet som kan nyttiggöras för vår egen

försvarsförmåga.

Flera tidigare utredningar på försvarsmaterielområdet

har, i likhet med vad som kommer till uttryck i nu

föreliggande betänkande, pekat på sambandet mellan

försvarsindustrins förmåga att tillgodose det svenska

försvarets behov av materiel och industrins möjligheter att

kunna exportera. Endast härigenom kan kompetens och

kapacitet att inom landet utveckla och tillverka materiel för

det svenska försvaret säkerställas. Jag finner inte skäl att

göra någon annan bedömning. Export av krigsmateriel och

annan utlandssamverkan bör kunna ske i den omfattning

som är betingad av våra försvars- och säkerhetspolitiska mål

och behov och inom ramen för Sveriges allmänna

utrikespolitiska principer. Jag kommer senare (avsnitt 6) att

närmare redovisa min bedömning av de riktlinjer som bör

iakttas.

Det kan konstateras att KMU, som därvid har beaktat

de särskilda ekonomrapporterna, har avvisat åtgärder för

att via förtida statliga åtgärder förbereda en omställning av

försvarsindustrin. KMU anser, med ett betonande av

statens särskilda ansvar för denna industrigren, att

försvarsindustrin vid behov skall strukturrationaliseras efter

samma principer som annan svensk industri.

Jag delar den uppfattning som utredningen gett uttryck

för. Som framgår av bl.a. regeringens proposition om

försvarets framtida inriktning, som tidigare har nämnts,

pågår för närvarande en omfattande strukturering av den

svenska försvarsindustrin. Den anpassning som kommer att

bli nödvändig -- till följd av teknisk utveckling, förändringar

när det gäller svensk upphandling, internationella

marknadsförhållanden eller regleringen av denna industris

utlandssamverkan -- sker på samma villkor som inom andra

branscher. Även med beaktande av att staten har ett särskilt

ansvar för denna industrigren måste åtgärder för att på

administrativ väg, genom t.ex. omställningsfonder, styra

denna strukturering avvisas.

6 Riktlinjer för krigsmaterielexport och annan

utlandssamverkan

Min bedömning: Tillstånd till utförsel av

krigsmateriel, eller till annan samverkan med någon i

utlandet avseende krigsmateriel, bör medges endast om

sådan utförsel eller samverkan

1. bedöms erforderlig för att tillgodose det svenska

försvarets behov av materiel eller kunnande eller i övrigt är

säkerhetspolitiskt önskvärd, samt

2. inte står i strid med principerna och målen för Sveriges

utrikespolitik.

Vid prövningen av ett tillståndsärende ankommer det på

regeringen att göra en totalbedömning av alla för ärendet

betydelsefulla omständigheter med utgångspunkt från de

nyss angivna grundläggande principerna.

Utrikespolitiska hinder föreligger inte i fråga om

samverkan med eller export till de nordiska länderna, de

traditionellt neutrala länderna i Europa och länderna inom

den Europeiska Gemenskapen. Samverkan med dessa

länder får i princip anses stå i överensstämmelse med

Sveriges säkerhetspolitik.

Tillstånd får endast avse stat, statlig myndighet eller av

staten auktoriserad mottagare; vidare bör vid utförsel av

materiel ett slutanvändarintyg eller ett intyg om egen

tillverkning (bearbetningsintyg) föreligga. En stat som trots

åtagande gentemot den svenska regeringen har tillåtit eller

underlåtit att förhindra vidareexport av svensk

krigsmateriel skall i princip inte komma i fråga som

mottagare av sådan materiel från Sverige så länge

omständigheterna kvarstår.

Tillstånd till utförsel eller annan utlandssamverkan enligt

krigsmateriellagen skall inte beviljas om det skulle strida

mot internationell överenskommelse som Sverige har

biträtt, mot beslut av FN:s säkerhetsråd eller mot

folkrättsliga regler om export från neutral stat under krig

(ovillkorliga hinder).

Tillstånd till utförsel av krigsmateriel, eller annan

utlandssamverkan som avser krigsmateriel, bör inte lämnas

om det avser stat där omfattande och grova kränkningar av

mänskliga rättigheter förekommer.

Tillstånd till utförsel av krigsmateriel för strid, eller till

annan utlandssamverkan som avser krigsmateriel för strid

eller övrig krigsmateriel, bör inte beviljas om det avser stat

som befinner sig i väpnad konflikt med annan stat, oavsett

om krigsförklaring har avgetts eller ej, stat som är invecklad

i internationell konflikt som kan befaras leda till väpnad

konflikt eller stat som har inre väpnade oroligheter.

Tillstånd bör ges till utförsel av materiel som klassificerats

som övrig krigsmateriel, förutsatt att mottagarlandet inte

befinner sig i väpnad konflikt med annan stat eller har inre

väpnade oroligheter, eller det i landet förekommer

omfattande och grova kränkningar av mänskliga rättigheter

och om inte ovillkorligt hinder möter.

Ett meddelat tillstånd till utförsel bör återkallas, förutom

vid ovillkorliga exporthinder, om den mottagande staten

kommer i väpnad konflikt med annan stat eller får inre

väpnade oroligheter. Undantagsvis bör, i de två senare

fallen, återkallande av tillstånd kunna underlåtas om det är

förenligt med de folkrättsliga reglerna och med principerna

och målen för Sveriges utrikespolitik.

Tillstånd bör ges till utförsel av reservdelar till tidigare,

med vederbörligt tillstånd exporterad krigsmateriel, om

inte ovillkorligt hinder möter. Detsamma bör gälla andra

leveranser, t.ex. av ammunition, som har samband med

tidigare utförsel eller där det annars vore oskäligt att inte ge

tillstånd.

Vad särskilt angår avtal med utländsk part om gemensam

utveckling eller tillverkning av krigsmateriel skall

tillståndsbedömningen utgå från de angivna grundläggande

kriterierna. Utförsel till samarbetslandet, som följer av

avtalet, bör medges om inte ovillkorligt hinder uppstår. Om

ett samarbetsavtal med utländsk part förutsätter export från

samarbetslandet till tredje land bör fråga om sådan export,

i den mån slutprodukten i fråga har en övervägande svensk

identitet, bedömas i enlighet med riktlinjerna för sådan

export från Sverige.

Beträffande materiel som har övervägande utländsk

identitet bör export från samarbetslandet till tredje land

medges inom ramen för samarbetslandets exportregler.

Föreligger ett starkt svenskt försvarspolitiskt intresse av att

samarbetet kommer till stånd, och det är en förutsättning

från samarbetspartnerns sida att viss utförsel får ske från

samarbetslandet kan efter omständigheterna export till

tredje land även i övrigt medges inom ramen för

samarbetslandets exportregler.

När det gäller mer omfattande och för Sverige viktigare

utlandssamverkan på krigsmaterielområdet bör en

regeringsöverenskommelse träffas mellan Sverige och

samverkanslandet. Innan överenskommelser av detta slag

ingås, bör utrikesnämnden höras.

Utredningarna: Medborgarkommissionen

föreslog att det principiella förbudet mot

krigsmaterielexport skulle bibehållas och att de

hittillsvarande riktlinjerna skulle ersättas med två allmänna

kriterier, vilka båda måste vara uppfyllda för att undantag

från exportförbudet skall kunna medges. Till skillnad från

riktlinjerna borde dessa kriterier enligt

medborgarkommissionens uppfattning intas i lag.

Medborgarkommissionens förslag till kriterier var att

export av krigsmateriel bör kunna tillåtas förutsatt att

1) den bedöms nödvändig för att trygga en erforderlig

försörjning med materiel till det svenska försvaret,

2) den är förenlig med principerna och målen för svensk

utrikespolitik.

KMU, som i denna fråga har tagit upp

medborgarkommissionens förslag till behandling, föreslår

två grundläggande kriterier, som till sitt sakinnehåll

överensstämmer med medborgarkommissionens förslag (se

betänkandet SOU 1989:102 s. 153). KMU anser dock inte --

till skillnad från medborgarkommissionen -- att dessa kan

ersätta de hittillsvarande riktlinjerna, även om kriterierna i

fråga återger två element som bör vara grundläggande i den

svenska krigsmaterielexportpolitiken. KMU kommer till

slutsatsen att ett principiellt förbud, kompletterat med

riktlinjer för tillståndsprövningen, bör bibehållas. KMU

påpekar i detta sammanhang att regeringens politiska

ansvar är av mer avgörande betydelse än ett juridiskt ansvar

och att det bör vara en strävan att göra det politiska ansvaret

tydligare. Enligt KMU bör förutsättningarna för undantag

från lagens förbud om utförsel mot denna bakgrund inte

lagfästas. I den till betänkandet fogade reservationen av

Gunnel[REDACTED_EFTERNAMN] anför hon att de två övergripande

kriterierna bör tas in i utförsellagen. Reservanten finner att

dessa därigenom bl.a. ges ökad tyngd, och hänvisar vidare

till vad Europarådets parlamentariska församling uttalat

beträffande kriterier för vapenexport (se betänkandet

ss.170-171).

KMU finner vidare anledning att se över riktlinjerna och

på vissa punkter omformulera och precisera dessa.

Utredningens förslag till riktlinjer innehåller bl.a. en

strängare bedömning av stater där mänskliga rättigheter

kränks.

Utredningens förslag överensstämmer i sina huvuddrag

med min bedömning. Utredningen har tagit upp frågan om

indelning av krigsmaterielen i två kategorier men i övrigt

huvudsakligen utgått från det gällande

krigsmaterielbegreppet. Utredningen har dock anfört att i

fråga om viss materiel utan förstörelsebringande

egenskaper torde det utrikespolitiska huvudkriteriet ha

mindre tyngd.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har

tillstyrkt KMU:s förslag till nya samlade riktlinjer för

regeringens tillståndsgivning eller lämnat detta utan

erinran. Några remissinstanser, bl.a. RRV, har dock

framhållit att de föreslagna huvudkriterierna kan vara svåra

att tillämpa, om de inte preciseras. Några remissinstanser,

bl.a. FMV, Kungl. krigsvetenskapsakademien och

försvarsindustriföreningen anser att det första av de

av KMU föreslagna huvudkriterierna -- bedöms nödvändigt

för att tillgodose det svenska försvarets behov av materiel

eller kunnande eller i övrigt är säkerhetspolitiskt

önskvärd -- är för snävt formulerat. Dessa remissinstanser

framför att det svenska försvarets behov måste bedömas på

lång sikt.

SSKF anser att utredningens föreslagna

huvudkriterier inte kan godtas eftersom de är otydliga.

Även Svenska kyrkans centralstyrelse finner

formuleringen av riktlinjerna oprecis. Liksom Kristna

fredsrörelsen yrkar styrelsen på en regel om att svensk

vapenexport endast bör ske till demokratiska stater vars

militärmakt inte befinner sig utanför det egna landets

gränser, med vissa undantag.

Remissinstanserna har huvudsakligen ställt sig bakom

utredningens förslag att inte införa riktlinjerna i lagen.

Centerns kvinnoförbund har dock anfört att lagen

bör förses med kravet att dispenser från förbud mot utförsel

m.m. inte får stå i strid med principerna och målen för

svensk utrikespolitik. Även åklagarmyndigheten i

Göteborg har uttalat att en lagfästning kunde minska

risken för oklarheter (se vidare remissammanställningen,

bilaga 1d, avsnitt 4).

Folkrättsdelegationen har anfört att betänkandets

analys av de folkrättsliga aspekterna är bristfällig.

Delegationen pekar framför allt på frågan om de

folkrättsliga krav som ställs på en neutral stats vapenexport

i krig liksom på konsekvenserna av FN-stadgans

folkrättsliga regler. Delegationen utgår från att regeringen

under propositionsarbetet kommer att närmare behandla

de frågeställningar som är relevanta i ett folkrättsligt

perspektiv.

Av de remissinstanser som yttrat sig i fråga om den del

av utredningens förslag till nya riktlinjer som avser

följdleveranser och reservdelar menar Svenska freds-

och skiljedomsföreningen att hela detta stycke skall

utgå. Föreningen ser detta som en mycket allvarlig

liberalisering av den svenska vapenexportpolitiken. Inte

heller SSKF och SSU säger sig kunna

acceptera utredningens förslag vad avser följdleveranser.

SSU ifrågasätter förenligheten med Haag-konventionens

neutralitetsbestämmelser. FFV anser å andra sidan

att även vissa underhållstjänster bör jämställas med

följdleveranser.

Av de remissinstanser som yttrat sig över frågan om

utredningens förslag till riktlinjer för bedömningen av avtal

om gemensam utveckling och tillverkning framhåller

FFV att om den svenska regeringen har synpunkter

på samarbetslandets val av mottagarländer för vidareexport

av gemensamt utvecklad/tillverkad krigsmateriel bör en

regeringsöverenskommelse träffas härom. FFV förutsätter

att hänsyn tas till inblandade parters nationella lagstiftning.

Försvarsindustriföreningen påpekar vikten av en

samlad bedömning i varje enskilt fall. Länsstyrelsen i

Kalmar län framhåller att det vore av värde att göra en

distinktion mellan olika avtalstyper. Här åsyftas skillnaden

mellan samarbete som innebär gemensam nyutveckling och

sådant samarbete som avser redan framtaget svenskt

systemkunnande. Några remissinstanser, däribland

Sveriges kristna socialdemokraters förbund (SKSF)

m.fl., vänder sig emot att samarbetsprojekt skall kunna

leda till tredjelandsexport som inte överensstämmer med de

svenska exportreglerna (se remissammanställningen, bilaga

1d, avsnitt 6). SSU framhåller att det bör vara ett

absolut krav att vidareexport regleras i avtal mellan

samarbetslandet och Sverige, och att den svenska

utgångspunkten skall vara att de svenska riktlinjerna för

vapenexport skall gälla. Folkpartiets kvinnoförbund

(FPK) anser att samarbetsavtal bör överensstämma med

de svenska utförselriktlinjerna i dessa fall av

utlandssamarbete. FPK säger sig vidare inte kunna

acceptera att samarbetsavtal skall kunna komma till stånd

primärt för att garantera leveranssäkerhet även i händelse

av att samarbetslandet råkar i krig. I detta sammanhang

åberopas de åtaganden som gjorts i

regeringsöverenskommelsen med Indien om fälthaubitsar.

Riksåklagaren har liksom

regionåklagarmyndigheten i Karlstad anfört att ett

åläggande bör övervägas för berörda svenska företag att

underrätta regeringen i fall man misstänker att motparten

inte följer samarbetsavtalets förpliktelser.

Skälen för min bedömning: De element i Sveriges

utrikespolitik som av tradition ligger bakom det principiella

förbudet mot vapenexport, nämligen en önskan att stå

utanför andra länders konflikter, liksom arbetet för

rustningskontroll, äger alltjämt full giltighet. Häremot står

de säkerhets- och försvarspolitiska hänsyn som, i enlighet

med vad jag tidigare har anfört i avsnitt 5, enligt min

bedömning gör utlandssamverkan nödvändig.

Frågan om riktlinjer för prövningen av ärenden om

krigsmaterielexport och övrig utlandssamverkan är

grundläggande för statsmakternas befattning med dessa

frågor. Jag har tidigare (i avsnitt 3) redogjort för

huvuddragen i de i dag tillämpade riktlinjerna för

regeringens prövning av ansökningar om undantag från

förbudet mot export av krigsmateriel. Riktlinjernas

innehåll är i sina huvuddrag detsamma som då de

formulerades år 1971 och grundar sig på principer som

etablerats långt tidigare. Min uppfattning, som också delas

av såväl medborgarkommissionen som KMU, är att

riktlinjerna inte helt motsvarar dagens krav. Innebörden av

riktlinjerna har heller inte i alla delar klargjorts med

erforderlig tydlighet. Det finns därför, enligt min

uppfattning, anledning att i samband med att jag nu lägger

fram förslag till en ny lag om krigsmateriel göra en översyn

av riktlinjernas innehåll och närmare förtydliga vad de i

praktiken bör innebära för regeringens beslut i dessa frågor.

Jag vill framhålla att det enligt min mening är av största

vikt att regeringens politiska ansvar för de enskilda beslut

som fattas står klart. Det är inte möjligt att i lag föra in alla

de kriterier som skall vägas in i en totalbedömning inför ett

beslut om undantag från förbud mot utförsel eller annan

samverkan med någon i utlandet.

Jag vill erinra om att KMU har konstaterat att det på

grund av stadgandet i 11 kap. 8 § regeringsformen (RF) inte

är förenligt med vår grundlag att riksdagen fullgör den

förvaltningsuppgift som det innebär att besluta om

utförseltillstånd. Med hänsyn till att avgörandena berör

utrikes- och försvarspolitiska frågor kan inte heller annan

ordning än den nuvarande komma i fråga, dvs. att

regeringen skall fatta besluten. Det bör i detta sammanhang

också erinras om föreskriften i regeringsformen att

regeringen i utrikesärenden av större vikt före avgörandet

skall överlägga med utrikesnämnden, om det kan ske (10

kap. 6 § RF), samt om den rådgivande nämnden i

krigsmaterielexportfrågor. Jag återkommer till frågan om

den rådgivande nämndens arbetsformer i avsnitt 23.

Det är samtidigt min bedömning att det finns mycket

starka skäl, såväl inrikes- som utrikespolitiska, för att de

allmänna, principiella övervägandena för att ge dispenser

från förbuden skall vara klarlagda så långt det går. Dessa

skall inte bara tjäna som ledning för regeringens beslut utan

även rikta sig till bedömare inom och utom landet. Jag ser

därutöver en betydande styrka i att dessa grundläggande

kriterier har bredast möjliga parlamentariska förankring.

Tillsammans med de förslag till bestämmelser som jag nu

lägger fram, finner jag det därför naturligt att inför

riksdagen i samlad form redovisa min syn på dessa riktlinjer.

Riktlinjerna bör tillämpas vid bedömningen av sådana

frågor som hänför sig till vad som enligt KMU samlat

betecknats som försvarsindustriell utlandssamverkan.

Detta innefattar export, upplåtelse eller överlåtelse av

tillverkningsrättigheter liksom samarbete avseende

gemensam utveckling och produktion av materiel.

Riktlinjerna bör också tillämpas vid bedömningen av frågor

om tillstånd till militärt inriktad utbildning och i fråga om

tillhandahållande som riktar sig mot utlandet.

Jag anser, i likhet med KMU, att det finns skäl att förse

riktlinjerna med två övergripande kriterier för när undantag

från de generella förbuden kan medges:

dels att utlandssamverkan är erforderlig för att

tillgodose det svenska försvarets behov av materiel eller

kunnande eller i övrigt är säkerhetspolitiskt önskvärd,

dels att samverkan inte står i strid med principerna och

målen för Sveriges utrikespolitik.

Som jag tidigare har framhållit under avsnitt 5 utgör en

inhemsk försvarsindustri en väsentlig tillgång i den svenska

säkerhetspolitiken. För att kunna upprätthålla för det

svenska försvarsbehovet nödvändig kompetens bör

möjlighet finnas till utlandssamverkan inom ramen för en

försvars-, utrikes- och säkerhetspolitisk helhetssyn. Den

ena övergripande principen när det gäller att inom ramen

för regeringens dispensbefogenhet ta ställning till om sådan

verksamhet kan medges bör därför vara att den kan anses

erforderlig för att trygga det svenska försvarets behov av

materiel eller kunnande.

Såväl lång- som kortsiktiga bedömningar bör göras.

Frågan om utlandssamverkan bedöms nödvändig för att en

livskraftig inhemsk försvarsindustri skall kunna bevaras och

utvecklas är till stor del av långsiktig karaktär. Som jag

anfört i avsnitt 5 är industrins kompetens och kapacitet

beroende av att export, samarbete och annan

utlandssamverkan kan komma till stånd. Vidare är det en

ekonomisk förutsättning för betydande delar av industrin

att den genom utlandssamverkan får möjligheter till en mer

kontinuerlig beläggning. I sammanhanget vill jag erinra om

vikten av att försvarsmaktens försörjning vid kris och krig

säkras. Detta motiv har avgörande betydelse främst för

kapaciteten när det gäller vissa materielslag, t.ex.

ammunition, liksom för olika slags underhållsarbeten och

kunnande i detta sammanhang.

En faktor som enligt min mening också bör tillmätas

betydelse är om export eller annan samverkan fordras för

att i vid mening trygga import av materiel eller kunnande

som den svenska försvarsmakten behöver. En sådan

bedömning får inte ske på alltför kortsiktig grund. Jag vill i

detta sammanhang gärna ta fasta på de remissynpunkter

som har framkommit, och understryka vikten av att

regeringens bedömningar, som bör ske i samråd med

försvarets myndigheter, ges en tillräcklig långsiktighet.

I vissa fall framstår, till följd av klara prioriteringar i

försvarsbeslut eller på annat sätt, skälen för att på grund av

det svenska försvarets behov av materiel eller kunnande

tillstyrka export eller utlandssamverkan som självklara. I

andra fall kan bedömningarna vara betydligt svårare. Det

kan, för vissa materielslag eller inom ett särskilt

teknikområde, förekomma situationer där begränsningar

av utlandssamverkan avsevärt skulle försvåra möjligheterna

att på längre sikt upprätthålla en för Sveriges försvarsbehov

erforderlig tillverkning eller kompetens i den egna

krigsmaterielindustrin. Till detta kommer allmänna

säkerhetspolitiska överväganden. Att export eller annan

utlandssamverkan kommer till stånd kan i sin tur i vissa fall

påverka möjligheterna att göra utländsk kvalificerad

försvarsteknologi tillgänglig för svenska försvaret. I sådana

situationer kan, som ett led i försörjningen av det svenska

försvaret, särskild tyngdpunkt behöva läggas vid det första

huvudkriteriet.

Om således regeringen för att bevara en livskraftig

inhemsk försvarsindustri eller för att trygga försvarets

försörjning med materiel eller kunnande bedömer att

undantag bör medges från de principiella förbuden, måste

detta vägas mot det andra villkoret. Ett tillstånd till utförsel

eller annan utlandssamverkan får inte stå i strid med

principerna och målen för Sveriges utrikespolitik. Främst

gäller, liksom tidigare, att utlandssamverkan inte bör

äventyra att Sverige hålls utanför andra länders konflikter.

Vid den sammanvägning av försvarspolitiska och

utrikespolitiska hänsyn som skall ske inom ramen för en

säkerhetspolitisk helhetssyn bör Sveriges historiskt

betingade nära och långvariga relationer till länderna i

Norden samt till de av tradition neutrala länderna i Europa

beaktas. Därtill kommer Sveriges avsikt att fullt ut delta i

det europeiska integrationsarbetet, vilket kommit till

uttryck i den svenska ansökan den 1 juli 1991 om

medlemskap i EG. Utlandssamverkan på

krigsmaterielområdet med dessa länder, dvs. våra nordiska

grannländer, Österrike, Schweiz samt länderna inom EG,

bör därför i princip anses stå i överensstämmelse med

Sveriges säkerhetspolitik.

Flera skäl talar för att svensk utlandssamverkan på

krigsmaterielens område på sikt kommer att ändra

karaktär. En sannolik utveckling, som redan kan skönjas,

är att merparten av utlandssamverkan kommer att

koncentreras till ett mindre antal högt industrialiserade

länder, samt att den efter hand kan komma att

kännetecknas av minskad direkt export och mer inriktas på

olika samarbetsformer.

Det är i det nyss nämnda perspektivet enligt min mening

av särskild vikt att betona betydelsen av den utrikespolitiska

bedömningen när det gäller samverkan med ett land med

vilket sådan samverkan inte tidigare har ägt rum, eller på

lång tid inte har förekommit, och landet i fråga ligger

utanför den krets av länder som jag nyss har beskrivit. Detta

anknyter till den sedan länge tillämpade övergripande

principen om särskild restriktivitet i bedömningarna i fråga

om nya länder. Det kan ofta finnas skäl att ta upp ett sådant

ärende i utrikesnämnden. Det bör också kunna komma i

fråga att, till klargörande av olika förutsättningar, ställa som

villkor att en mellanstatlig överenskommelse träffas mellan

länderna. Jag återkommer senare till denna fråga.

Jag vill i detta sammanhang framhålla att långvariga

relationer på krigsmaterielområdet med ett land inte i sig

självt regelmässigt bör anses medföra att det

utrikespolitiska kriteriet är uppfyllt. Förutsättningarna för

samverkan kan ändras över tiden. Ett givet land kan

komma i fråga som mottagare av viss materiel från Sverige,

medan andra materielslag bör undantas. Det bör

understrykas att regeringens tillämpning av riktlinjerna sker

vid det bedömningstillfälle då utförseln är aktuell.

Jag vill här i korthet beröra frågan om regeringen bör

upprätta och publicera förteckningar över länder till vilka

export kan medges eller med vilka samverkan på

krigsmaterielområdet är möjlig. Frågan har rests i KMU:s

betänkande och i Gunnel Jonängs reservation till detta.

KMU avvisar en sådan länderlista, medan reservanten

anför att en sådan lista bl.a. skulle tjäna till ledning för

företagens agerande och minska risken för att ett företag

igångsätter marknadsföring i ett land, till vilket

utförseltillstånd eller motsvarande senare inte skulle

beviljas. Jag delar reservantens uppfattning, att sådana

situationer i möjligaste mån bör undvikas. Jag anser

emellertid att de regler för företagens marknadsföring, som

bl.a. innebär en redovisning till regeringen av sådana

aktiviteter, som återfinns i den nuvarande utförsellagen och

som jag kommer att föreslå ingå även i den nya lagen om

krigsmateriel, är tillräckliga. Jag bedömer, i likhet med

KMU, att en länderförteckning snarare riskerar att

föregripa regeringens politiska ansvar för de enskilda beslut

den har att fatta. Jag har därför inte för avsikt att föreslå att

någon sådan förteckning upprättas.

I detta sammanhang vill jag föra fram frågan om

materielens tekniska karaktär. I de rådande riktlinjerna

görs en skillnad mellan defensiv och offensiv materiel.

Denna skillnad har i praktiken visserligen utgjort en av flera

bedömningsgrunder vid beredningen av utförselärenden,

men har inte haft någon avgörande betydelse vid

regeringens totalbedömningar. Jag föreslår inte att denna

skillnad i sig skall ges någon utökad vikt i dessa

bedömningar. Det saknas däremot inte fog att, som ett av

flera led i bedömningen av ett enskilt land, väga in

materielens art och vilken betydelse den skulle ha på

landets s.k. militära potential, dvs. dess rustningsnivå och

sammansättning av krigsmateriel. Denna aspekt kan även,

som KMU påpekar, ha betydelse som ett komplement till

slutanvändaråtaganden när det gäller att förvissa sig om att

materielen är avsedd för mottagarlandets egna behov. I

vissa fall kan det vara motiverat att även väga in

rustningsnivån i regionen.

Därutöver anser jag att det i fråga om sådan materiel,

som klassificeras som övrig krigsmateriel enligt de

bedömningsgrunder jag tidigare redovisat (avsnitt 4), i vissa

fall inte kan sägas stå i strid med principerna och målen för

svensk utrikespolitik att exportera materielen i fråga, även

om hinder mot export av krigsmateriel avsedd för strid

bedöms föreligga. Detta gäller t.ex. viss radio- och

telekommunikationsutrustning och annan elektronisk

utrustning, fordon som inte är avsedda för stridsinsatser,

övningsmateriel, skyddsutrustning och annan materiel utan

förstörelsebringande egenskaper. I vissa fall, exempelvis i

fråga om skyddsutrustning, kan tvärtom humanitära skäl

för att medge export anses överväga.

KMU har som sin mening gett till känna att det andra

huvudkriteriet, dvs. den utrikespolitiska bedömningen, i

fråga om materiel utan förstörelsebringande egenskaper

torde ha mindre tyngd än annars. Det skulle enligt KMU

svårligen kunna anses vara en utrikespolitisk belastning att

exportera materiel av en sådan beskaffenhet. Jag delar

utredningens bedömning. Enligt min mening kan således de

utrikespolitiska skälen mot export inte göras gällande med

samma tyngd när det gäller sådan materiel som klassificeras

som övrig krigsmateriel som när det gäller utförsel av

krigsmateriel avsedd för strid. Export av övrig krigsmateriel

bör därför kunna medges, enligt min mening, om de

försvars- och säkerhetspolitiska skälen talar för detta, om

mottagarlandet inte befinner sig i väpnad konflikt med

annan stat eller har väpnade inre oroligheter, eller

omfattande och grova kränkningar av de mänskliga

rättigheterna förekommer, och ovillkorligt hinder mot

export inte föreligger.

Jag avser att nu övergå till att redovisa min bedömning

av hur de riktlinjer bör fastställas som i övrigt skall tjäna

som vägledning för regeringen i dess överväganden, i

samband med den sammanhållna helhetsbedömning som

skall äga rum under beaktande av de övergripande

försvars-, utrikes- och säkerhetspolitiska kriterier som jag

nyss har redovisat. Jag redogör inledningsvis för min

bedömning avseende de ovillkorliga hindren, vilka utgörs

av folkrättsliga förpliktelser för Sverige.

Folkrättsdelegationen har i sitt remissvar med anledning

av KMU:s betänkande som sin mening anfört, att

betänkandets analys av de folkrättsliga aspekterna är

bristfällig. Delegationen pekar framför allt på frågan om de

neutralitetsrättsliga reglerna liksom på FN-stadgans

folkrättsliga regler. Jag har tagit fasta på delegationens

synpunkter i denna viktiga fråga. Jag kommer därför i det

följande ge en utförlig redovisning av såväl bakgrunden som

mina ställningstaganden i frågorna.

Internationella överenskommelser m.m.

Genom att ansluta Sverige till en internationell

överenskommelse förpliktar sig regeringen att fullgöra de

skyldigheter som följer av överenskommelsen. De

begränsningar för svensk utlandssamverkan på

krigsmaterielområdet som kan följa av en

överenskommelse som Sverige har biträtt iakttas i

praktiken genom att regeringen inte medger undantag från

lagens förbud i berörda delar. De ovillkorliga hindren i

riktlinjerna utgör således en erinran om att regeringen alltid

måste fullgöra sina internationella förpliktelser.

Jag tänker här framför allt på kärnvapenområdet, där

Sverige genom sin anslutning till 1968 års icke-

spridningsavtal har åtagit sig att medverka till att förebygga

spridningen av kärnvapen och att främja internationellt

samarbete för kärnenergins fredliga utnyttjande. Genom

anslutningen till 1972 års avtal om förbud mot utveckling,

tillverkning och lagring av biologiska stridsmedel föreligger

en förpliktelse också på detta område. Jag vill i

sammanhanget också nämna att Sverige sedan år 1991

deltar i arbetet inom den s.k. Australien-gruppen för

begränsning av spridningen av kemiska prekursorer m.m.

samt i Missile Technology Control Regime (MTCR) för

kontroll av missilteknologi. De exportbegränsningar som

ligger till grund för vår anslutning till dessa

överenskommelser regleras i lagen (1991:341) om förbud

mot utförsel av vissa produkter som kan användas i

massförstörelsesyfte, m.m.

Beslut av FN:s säkerhetsråd

Den viktigaste uppgiften för FN är, enligt dess stadga, att

verka för upprätthållande av internationell fred och

säkerhet. Inom FN-systemet är det säkerhetsrådet som

enligt stadgan bär huvudansvaret för detta. Om

säkerhetsrådet konstaterar förekomsten av hot mot freden,

fredsbrott eller angreppshandling, ger FN-stadgans kapitel

VII rådet möjlighet att fatta beslut om tvångsåtgärder mot

vederbörande stat. Tvångsåtgärderna skall i första hand

vara av en art, som inte innebär bruk av vapenmakt (art.

41). I den mån dessa åtgärder bedöms eller redan har visat

sig vara otillräckliga, har rådet rätt att även besluta om

militära sanktioner (art. 42). Verkliga tvångsåtgärder enligt

stadgans kapitel VII har inte kommit till användning mer än

vid ett fåtal tillfällen. Så skedde gentemot Irak efter det

folkrättsstridiga angreppet på Kuwait år 1990. De

ekonomiska sanktioner som därvid beslutades, och som

även innefattade embargo mot vapenexport i form av ett

allmänt handelsembargo mot Irak, gäller i huvudsak

fortfarande.

Det första bindande beslutet av FN:s säkerhetsråd om

ekonomiska sanktioner, som gällde Sydrhodesia, fattades år

1966. År 1977 fattade säkerhetsrådet det första bindande

beslutet om ett vapenembargo mot ett medlemsland, vilket

gällde Sydafrika. Härutöver har säkerhetsrådet vid olika

tillfällen utfärdat rekommendationer -- utan hänvisning till

stadgans kapitel VII -- om mer eller mindre omfattande

sanktioner av ekonomisk natur, bl.a. mot Sydafrika, och två

gånger -- i frågan om Korea år 1950 och Irak år 1991 -- av

militär art.

På senare tid har säkerhetsrådet fattat beslut om

vapenembargo mot Jugoslavien (september 1991), Somalia

(januari 1992) och Libyen (april 1992).

Bindande beslut om sanktioner har alltså förekommit i

relativt begränsad omfattning. En anledning härtill är

givetvis, att de fem ständiga medlemmarna av

säkerhetsrådet har vetorätt vid omröstningarna. För

svenskt vidkommande är det värt att erinra om att

stormakternas vetorätt i fråga om sanktionsbeslut var en

förutsättning för vårt medlemskap i FN. Inställningen får

ses mot bakgrund av den dåvarande svenska

säkerhetspolitiska huvudlinjen som sammanfattats i

uttrycket ''''''''alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig''''''''.

Det är från svensk synpunkt både naturligt och

nödvändigt att aktivt och solidariskt delta i det

mellanstatliga samarbetet inom FN och andra

internationella organisationer. Genom de permanenta

medlemmarnas vetorätt i säkerhetsrådet har vi ansett oss ha

en garanti för att inte tvingas medverka i tvångsåtgärder

mot en stormakt eller dennes intressen. Därutöver har det

från svensk sida alltid ansetts vara av grundläggande

betydelse att de beslut som fattas inom FN skall ha utsikter

att bli effektiva, detta med hänsyn både till själva

sakfrågornas behandling och till organisationens eget

anseende. Endast säkerhetsrådet har bedömts ha

förutsättningar att skapa detta utgångsläge i fråga om

internationella sanktioner.

Det förekommer också att generalförsamlingen antar

resolutioner som uppmanar medlemsländerna till

sanktioner av olika slag. Eftersom generalförsamlingen till

skillnad från säkerhetsrådet inte har befogenhet att fatta

några för medlemsstaterna bindande beslut, har en

resolution av den aktuella typen närmast en moralisk

verkan. Praxis för svenskt vidkommande har varit att

deltaga i diskussioner i generalförsamlingen om frågor

rörande internationell fred och säkerhet och att deltaga i

uppmaningar till säkerhetsrådet att verka i dessa frågor i

enlighet med FN-stadgan. Uppmaningar till sanktioner från

generalförsamlingen har dock avvisats på FN-

konstitutionella och effektivitetsmässiga grunder.

För att ovillkorligt hinder för export av krigsmateriel

eller annan samverkan som avser sådan materiel skall

föreligga bör, enligt min uppfattning, principen att beslut av

eller rekommendation i FN:s säkerhetsråd är en

förutsättning ligga fast. Detta hindrar icke, att situationer

kan uppträda där säkerhetsrådet av olika skäl inte har

anledning att behandla frågan, men där förhållandena är

sådana att annat hinder för krigsmaterielexport eller annan

samverkan enligt regeringens bedömning föreligger.

Även FN-beslut som inte innebär sanktioner kan i vissa

fall utgöra hinder mot export. Jag syftar här på artikel 2.5 i

FN-stadgan, som förpliktigar medlemsstaterna att inte

lämna bistånd till stater mot vilka FN vidtar förebyggande

åtgärder eller tvångsåtgärder.

Det kan också förekomma att beslut eller

rekommendationer om vapenembargo fattas inom andra

organisationer än FN. Sådana beslut eller

rekommendationer har bl.a. fattats inom ramen för

Konferensen om säkerhet och samarbete i Europa (ESK)

och inom EG. Även om sådana beslut eller

rekommendationer enligt min bedömning inte kan utgöra

ovillkorliga hinder för svensk krigsmaterielexport eller

samverkan, måste givetvis en bedömning ske av om det av

andra skäl skulle anses stå i strid med principerna och målen

för svensk utrikespolitik att bevilja ett tillstånd i sådana fall.

På grund av det nära utrikespolitiska samråd som föregår

beslut i ESK, resp. Sveriges nära relationer till länderna i

EG, torde för svenskt vidkommande i regel redan föreligga

utrikespolitiska hinder mot krigsmaterielexport, om dessa

organisationer fattar beslut om vapenembargo mot ett visst

land.

Regeringen har alltid skyldighet att mot bakgrund av

gällande riktlinjer göra en totalbedömning av alla relevanta

omständigheter innan beslut fattas i ett enskilt

exportärende. Jag återkommer till detta i det följande.

Neutralitetsreglerna

Det tredje elementet i de ovillkorliga hindren mot

svensk export av krigsmateriel utgörs av de folkrättsliga

reglerna om export från neutral stat under krig. De

folkrättsliga regler som här åsyftas är de som följer av 1907

års Haagkonventioner.

Neutralitet är ett begrepp som för sin formella

tillämpning förutsätter krigstillstånd. Den svenska militära

alliansfriheten har av tradition syftat till att i fredstid skapa

så goda förutsättningar som möjligt för att Sverige skall

kunna upprätthålla neutralitet vid krig i vår del av världen.

Genom alliansfrihet i fred skall vår strävan att vara neutrala

i krig göras trovärdig.

Neutralitetsrättens regler blir tillämpliga först i och med

ett krigsutbrott, såväl för de krigförande som för stater som

proklamerat sig neutrala. Om en väpnad konflikt utbryter,

bör den stat som önskar förhålla sig neutral i konflikten

normalt notifiera de krigförande och andra stater om ett

sådant ställningstagande. Sverige utfärdade i samband med

de båda världskrigens utbrott formliga

neutralitetsförklaringar. Det förekommer emellertid också,

att en stat icke förklarar sig neutral men trots detta

betraktar sig som icke-krigförande. Den berörs då inte av

neutralitetsrättens rättigheter och förpliktelser. En icke-

krigförande stat kan behålla speciella förbindelser med den

ena krigförande parten och även lämna visst understöd till

denna part. Sverige hade ställning som icke-krigförande

under finska vinterkriget åren 1939-1940.

1907 års Haag-konventioner om neutralitet, vilka

Sverige har biträtt, innehåller vissa neutralitetsrättsliga

restriktioner för tillhandahållande av krigsmateriel. Enligt

dessa får en neutral stat inte förse en krigförande stat med

örlogsfartyg, vapen eller annan krigsmateriel, men reglerna

kräver inte att den neutrala staten förbjuder sina undersåtar

att sälja krigsmateriel till en krigförande part. Beträffande

kontroll av exporten sägs i V Haag-konventionen i art. 7 att

''''''''En neutral makt är icke pliktig att förhindra utförsel

eller genomförsel för den ena eller andra krigförande

partens räkning av vapen, ammunition och överhuvudtaget

allt som kan vara till gagn för en armé eller flotta.''''''''

och i art. 9 att

''''''''Alla de av en neutral makt vidtagna åtgärder till

inskränkning eller förbud i de hänseenden, som omförmälas

i artiklarna 7 och 8, skola av densamma likformigt tillämpas

gentemot de krigförande.''''''''

Folkrättskommittén har i sitt betänkande Folkrätten i

krig (SOU 1984:56) anfört att innebörden av dessa regler

kan tolkas så, att opartiskheten endast skulle kräva att

tillstånd till resp. förbud mot exempelvis vapenexport

tillämpas lika för alla krigförande parter.

Folkrättskommittén säger dock vidare i sitt betänkande, att

det är tveksamt om dessa liberala regler behållit sin giltighet

i dagens läge. En neutral stats medborgare som exporterar

vapen m.m. på egen köl gör detta på egen risk. Krigförande

stater kan alltid beslagta s.k. absolut krigskontraband, dvs.

varor som är direkt användbara för krigsbruk.

Erfarenheterna från de två världskrigen visar, sägs i

folkrättskommitténs betänkande, att neutrala stater

knappast kan räkna med skydd för varor med fientlig

destination.

En fråga av särskild betydelse för tillämpningen av de

ovillkorliga riktlinjerna i regeringens handläggning av

ansökningar om utförseltillstånd är den gränsdragning som

görs i Haag-konventionerna mellan statligt och enskilt

tillhandahållande. Det har i detta sammanhang ifrågasatts

om det skulle anses rimligt att export från någon av de

privata krigsmaterieltillverkarna till den ena sidan i en

konflikt där Sverige har förklarat sig neutralt kan fortgå,

medan export från något företag som på olika sätt har

statligt majoritetsägande skulle innebära neutralitetsbrott

av Sverige. Frågan har bl.a. aktualiserats mot bakgrund av

att Sverige i vissa fall gjort utfästelser till annan stat --

exempelvis om leveransgarantier -- vars infriande enligt vad

som gjorts gällande skulle kunna innebära brott mot

reglerna.

Min bedömning på denna punkt är, att det torde

innebära ett brott mot neutralitetsreglerna om svenska

staten i eget namn överlät eller försålde krigsmateriel i den

situation som jag nyss beskrev. Detsamma skulle gälla

försäljning eller tillhandahållande genom en svensk statlig

myndighet eller affärsverk. När det däremot gäller den

krigsmaterieltillverkande industrin, som bedriver

verksamhet i bolagsform, har denna i övrigt att verka under

likartade förutsättningar oavsett ägarförhållanden. Att

staten, eller för den delen andra offentliga institutioner, kan

förekomma som ägare till industriföretag kan inte enligt

min mening innebära att någon åtskillnad i behandlingen i

detta avseende kan göras. Avgörande för bedömningen på

denna punkt är, enligt min uppfattning, huruvida företaget

i fråga utgör ett självständigt rättssubjekt och dess

affärsmässiga verksamhet således inte står under

regeringens kontroll. Det kan, enligt min bedömning, inte

hävdas att de neutralitetsrättsliga restriktionerna för

överlåtande av krigsmateriel från neutral stat bör tillämpas

på olika sätt för företag med olika ägarstruktur.

Om Sverige emellertid skulle komma att införa

restriktioner med hänvisning till de neutralitetsrättsliga

reglerna som jag här har redovisat, måste de tillämpas

likformigt med avseende på de krigförande. Om Sverige

däremot inte inför några sådana restriktioner, och då inte

heller mot den part med vilken man har en tidigare

överenskommelse om försäljning av t.ex. reservdelar,

berättigar detta inte någon annan part att utan vidare få

köpa krigsmateriel från Sverige. Den svenska regeringen

kan ha andra skäl, baserat på riktlinjerna för

krigsmaterielexporten, för att inte tillåta försäljning till

landet i fråga. Det kan enligt min mening inte anses utgöra

ett brott mot de folkrättsliga reglerna om Sverige, med

iakttagande av Haagkonventionerna, fortsätter att tillämpa

sin traditionella krigsmaterielexportpolitik i landets

intresse.

Jag vill i detta sammanhang också peka på det

förhållandet, som jag har berört nyss, att FN:s säkerhetsråd

i vissa situationer kan komma att fatta beslut som innebär

en uppmaning till medlemsstaterna att med olika medel

bistå en annan medlemsstat som utsätts för aggression.

Detta inträffade i samband med Iraks ockupation av

Kuwait. Det ligger i sådana fall som detta i vårt FN-

medlemsskap och i vår skyldighet att följa säkerhetsrådets

beslut att vi skall efterkomma sådana uppmaningar på ett

lojalt sätt. Jag vill här, i anslutning till vad jag nyss anfört

om de neutralitetsrättsliga reglerna om export, konstatera

att motiv och förutsättningar för Sverige att i en sådan

situation förklara sig neutralt inte föreligger, varför de

nämnda reglerna inte heller kan göras tillämpliga. Artikel

103 i FN-stadgan anger uttryckligen att medlemsstaternas

förpliktelser enligt denna gäller före varje annan

internationell förpliktelse. Det kan i sammanhanget erinras

om att dåvarande utrikesministern Östen Undén, när han

1946 föredrog frågan om Sveriges anslutning till FN i

riksdagens första kammare sade:

''''''''-- Vid ett krigsfall, som föranleder ett beslut av

säkerhetsrådet om sanktioner, finns för medlemsstaterna

ingen rätt att föra neutralitetspolitik. Den konsekvensen tar

alltså Sverige genom ett inträde. I själva verket tog Sverige

samma steg vid anslutningen till Nationernas förbund.''''''''

Övriga hinder mot utlandssamverkan och export

Utöver de ovillkorliga hinder mot utlandssamverkan och

utförsel av krigsmateriel från Sverige, som jag nyss har

redogjort för, finns det ytterligare faktorer som enligt min

bedömning bör utgöra hinder för att medge tillstånd till

samarbete eller export som gäller krigsmateriel. Sådana

hinder kan föreligga om det avser en stat där omfattande

och grova kränkningar av mänskliga rättigheter

förekommer, stat som har väpnade inre oroligheter, stat

som befinner sig i väpnad konflikt med annan stat eller stat

som är invecklad i en internationell konflikt som kan

befaras leda till väpnad konflikt.

Främjandet av respekten för mänskliga rättigheter är

inte enbart humanitärt betingat utan har också

säkerhetspolitiska bevekelsegrunder. Sambandet mellan

respekt för de mänskliga rättigheterna och en fredlig

utveckling erkänns numera allmänt. Detta har bl.a. tagit sig

uttryck i den europeiska säkerhets- och

samarbetskonferensens (ESK) behandling av frågan. Även

om sanktionsbeslut i FN:s säkerhetsråd enligt stadgans

kapitel VII inte kan fattas enbart på grundval av

konstaterade kränkningar av de mänskliga rättigheterna är

det numera internationellt accepterat att kritik mot

kränkningar av de mänskliga rättigheterna inte utgör en

otillåten inblandning i en stats inre angelägenheter. Detta är

ett uttryck för insikten att omfattande och grova

kränkningar av mänskliga rättigheter kan utgöra ett hot mot

stabiliteten såväl inom ett land som i dess omgivning.

I de hittillsvarande riktlinjerna sägs, att tillstånd inte bör

beviljas för utförsel till stat som på grund av deklarerade

avsikter eller rådande politiska förhållanden kan antas

använda den aktuella materielen för att undertrycka de

mänskliga rättigheter som anges i FN-stadgan. I praktiken

har, vid regeringens totalbedömning av förhållandena, den

del i de nuvarande riktlinjerna som utgör en bedömning av

om just den aktuella materielen kan antas kunna användas

tillmätts mindre vikt. Väsentligt är, anser jag, att med

utgångspunkt i de förslag till grundläggande kriterier som

jag har föreslagit, bedöma huruvida tillstånd kan medges

utan att detta står i strid med Sveriges utrikespolitiska mål

och principer. Det får enligt min mening betraktas som

klart, att det inte står i samklang med svensk utrikespolitik

att samarbeta på krigsmaterielområdet med stater som

grovt och på ett systematiskt sätt förtrycker de mänskliga

rättigheterna.

Det står på samma sätt klart att det inte är ett svenskt

utrikespolitiskt intresse att bedriva ett aktivt samarbete på

krigsmaterielområdet med länder som befinner sig i inre

eller yttre väpnad konflikt, eller som är invecklad i en

internationell konflikt som kan befaras leda till väpnad

konflikt. Det finns också i många fall skäl att vara särskilt

återhållsam då det gäller samarbete med eller leveranser av

krigsmateriel för strid till länder som befinner sig i

konfliktfyllda regioner, om det finns skäl att befara att ett

sådant land kan komma att dras in i konflikterna.

De här angivna hindren för krigsmaterielexport från

Sverige, och annan utlandssamverkan på området, har till

syfte att säkerställa att ett av de huvudsakliga ändamålen

med den lagstiftning jag nu föreslår tillgodoses, nämligen

att hålla Sverige utanför andra länders inre och yttre

stridigheter.

I bedömningen av tillståndsärenden som avser sådan

övrig krigsmateriel som inte har förstörelsebringande

egenskaper bör dock, som jag tidigare har anfört, de

försvars- och säkerhetspolitiska skälen kunna ges en större

vikt än de utrikespolitiska.

Det kan finnas skäl att i detta sammanhang också

understryka den generella förutsättning som bör gälla för

utförsel av krigsmateriel, nämligen att mottagaren är en

stat, en statlig myndighet eller en av mottagar- eller

samarbetslandet godkänd mottagare, t.ex. ett

krigsmaterieltillverkande företag. Det får således icke

förekomma att tillstånd ges till utförsel av krigsmateriel till

gerillarörelser i en stat. Vid utförsel av krigsmateriel från

Sverige bör slutanvändarintyg eller motsvarande (s.k.

bearbetningsintyg) föreligga. Jag återkommer till denna

fråga i avsnitt 11.

Det ligger i sakens natur att ett tillstånd till utförsel till

en viss stat innebär att denna stat ges fri förfoganderätt över

den aktuella materielen, med de begränsningar som följer

av de åtaganden som staten ikläder sig i slutanvändarintyg.

Det betyder bl.a. att krigsmateriel som anskaffats från

Sverige kan medföras av den mottagande statens väpnade

styrkor vid gruppering t.ex. på en militär bas i annat land,

så länge detta inte innebär någon överlåtelse till annan part

i strid med gällande slutanvändaråtagande.

Det är enligt min uppfattning en självklarhet att

krigsmateriel avsedd för strid inte bör säljas till länder som

begår folkrättsstridiga angrepp mot andra stater. Jag har

tidigare, under avsnittet om de folkrättsliga reglerna om

export av krigsmateriel, berört frågan om beslut i FN:s

säkerhetsråd om gemensamma aktioner för att upprätthålla

fred och säkerhet, t.ex. genom att bistå en medlemsstat som

utsätts för aggression av annan stat. Sådana beslut eller

rekommendationer från säkerhetsrådet om hjälp till en stat

i konflikt kan innefatta beslut om militära sanktioner mot

den angripande staten. Ett sådant beslut eller

rekommendation, som härrör från FN:s säkerhetsråd, tar i

princip över de nyss angivna skälen mot export beträffande

fortsatt tillståndsgivning till länder som deltar i den typ av

gemensamma aktioner som kan bli aktuella. En annan sak

är vilken form Sveriges bidrag till militära

sanktionsåtgärder bör få. Sådana avgöranden kan endast

fattas mot bakgrund av säkerhetsrådets faktiska beslut i det

enskilda fallet och regeringens totalbedömning av alla

relevanta omständigheter.

Återkallelse av tillstånd

Jag kommer senare (avsnitt 18) att närmare beröra

frågan om återkallelse av givna tillstånd. Sådan återkallelse

bör enligt mitt förslag, som i huvudsak överensstämmer

med gällande rätt, kunna ske om tillståndshavaren har

åsidosatt föreskrift i lagen eller föreskrift, villkor eller

bestämmelse som har meddelats med stöd av lagen eller om

det finns andra särskilda skäl till återkallande.

Sådana särskilda skäl kan vara att något av de

ovillkorliga exporthindren inträder. I övrigt bör ett

meddelat tillstånd endast återkallas om den mottagande

staten kommer i väpnad konflikt med annan stat eller får

inre väpnade oroligheter. Undantagsvis bör i sådana fall

indragning av tillståndet enligt min bedömning kunna

underlåtas, om det är förenligt med de folkrättsliga reglerna

och med principerna och målen för Sveriges utrikespolitik.

Frågan om indragning av utfärdat exporttillstånd togs

upp i 1971 års riktlinjer för krigsmaterielexporten.

Föredraganden anförde i denna del bl.a. att de svårigheter

som uppstår i företagens planering, om påbörjade eller

kontrakterade leveranser måste avbrytas, måste beaktas.

Föredraganden anförde i sammanhanget också att man

borde beakta de konsekvenser för sysselsättningen som kan

uppstå, även om sådana skäl inte borde anses avgörande.

Föredraganden anförde vidare att en utfärdad

exportlicens bör indragas, förutom vid ovillkorligt

exporthinder, endast om den mottagande staten kommer i

väpnad konflikt med en annan stat eller får inre väpnade

oroligheter. Även i fall av väpnad konflikt bör, enligt

föredraganden, indragning av licensen kunna underlåtas,

om det är förenligt med de neutralitetsrättsliga reglerna och

mottagarstaten deltar i konflikten endast symboliskt.

I propositionen (prop. 1987/88:154) med förslag till nu

gällande utförsellag citerade föredraganden vad som i

denna del anfördes i 1971 års proposition och angav att hon

i princip delade vad som där anförts som skäl för indragning

av ett givet exporttillstånd. Hon framhöll samtidigt att

sysselsättningskonsekvenser inte borde hindra ett

återkallande, om skäl för återkallelse annars skulle

föreligga.

KMU har i sitt samlade förslag till riktlinjer på denna

punkt angett att ett meddelat tillstånd till utförsel bör

återkallas om ovillkorligt hinder inträder samt om

mottagarlandet kommer i väpnad konflikt med annan stat

eller får inre väpnade oroligheter. Även i fall av väpnad

konflikt, sägs i utredningens förslag, bör indragning av

tillståndet kunna underlåtas om det är förenligt med de

neutralitetsrättsliga reglerna och mottagarstaten deltar i

konflikten endast symboliskt.

Min bedömning sammanfaller med KMU:s utom vad

avser formuleringen av det senare ledet i riktlinjen. Som jag

nyss anfört kan det förhållandet att en stat deltar i av FN

beslutade gemensamma aktioner för att upprätthålla fred

och säkerhet inte i sig innebära att hinder föreligger mot

fortsatt tillståndsgivning till denna stat. På motsvarande sätt

föreligger i sådant fall inte heller skäl för återkallelse av

tillstånd, även om staten i fråga faktiskt deltar i en väpnad

konflikt. Jag anser att det står i bättre överensstämmelse

med de situationer som sannolikt kan uppstå att därför ange

att det är de folkrättsliga reglerna som bör vara avgörande.

Jag anser vidare att frågan om en stat deltar i en given

konflikt endast symboliskt torde vara svår att bedöma

utifrån några objektiva kriterier. Enligt min bedömning är

det avgörande huruvida det kan anses vara förenligt med

våra utrikespolitiska mål och principer att i ett enskilt fall

avstå från att återkalla ett givet tillstånd.

Jag vill avslutningsvis i denna del säga, att jag instämmer

i vad som anfördes i 1971 års proposition om att det är

nödvändigt att beakta de svårigheter som uppstår för

företagen om avbrott inträder i löpande affärer. Vad särskilt

angår utförsel av reservdelar återkommer jag i det följande.

Jag instämmer också i vad föredraganden av 1987/88 års

proposition anfört om att sysselsättningskonsekvenser eller

andra liknande skäl inte borde hindra att återkallelse sker,

om skäl i övrigt talar för att så bör ske. Om återkallelsen

föranleds av att tillståndshavaren har åsidosatt någon

föreskrift eller något villkor får sådana omständigheter

anses betydelselösa. När det gäller sådana andra grunder

för återkallelse, som jag nyss har redogjort för, vill jag

understryka att beslut bör fattas först efter noggranna

överväganden, som särskilt tar fasta på den utrikespolitiska

bedömningen av omständigheterna i ärendet.

Reservdelar och följdleveranser

KMU föreslår att reservdelar till tidigare, med

vederbörligt tillstånd exporterad materiel, bör kunna få

exporteras om inte ovillkorligt hinder möter. Utredningen

ställer sig därmed bakom vad som i detta avseende sägs i de

nu gällande riktlinjerna och nämner därutöver särskilt

ammunition. Detsamma gäller enligt utredningen i många

fall beträffande dels s.k. följdleveranser, dels utrustning för

att modernisera och förbättra äldre materiel som tidigare

har exporterats från Sverige.

Utredningen tar också upp frågan om leveransgarantier.

Det framhålls att när det i särskilda fall finns skäl för sådana

garantier på längre sikt bör frågan regelmässigt tas upp i

utrikesnämnden och regleras mellan de båda regeringarna i

en särskild överenskommelse.

Som jag tidigare har redovisat har det under

remissbehandlingen framkommit kritik från flera håll mot

denna del av utredningens förslag. Det hävdas bl.a. från

Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen att detta skulle

utgöra en väsentlig liberalisering av exportreglerna. Några

remissinstanser ifrågasätter ingåendet av mellanstatliga

avtal för att garantera leveranser över en längre tid. Jag

delar utredningens uppfattning i denna fråga av de skäl som

jag kommer att redovisa i det följande.

Varje utförselärende skall prövas för sig av regeringen

med ledning av de riktlinjer som riksdagen ställt sig bakom.

Någon allmän skyldighet att ge tillstånd till nya leveranser

till ett land finns givetvis inte. Även med en sorgfällig

prövning i enlighet med riktlinjerna kan ändrade

förhållanden inträda. Undantagsvis kan dock en situation

uppstå där det, som en följd av tidigare leveranser eller av

andra skäl, vore obilligt att inte medge begränsade

engagemang, även om nya åtaganden inte kan komma i

fråga.

Jag vill här erinra om att föredraganden i 1971 års

proposition (1971:146) uttalade att det i fråga om

reservdelar till tidigare levererad krigsmateriel föreligger

särskilda förhållanden. Med en sträng restriktivitet för

urvalet av de stater till vilka krigsmaterielexport skall

medges är det osannolikt, framhölls i propositionen, att

tveksamhet uppstår i fråga om export av reservdelar till

materiel, för vilken licens en gång lämnats. Skulle detta

ändå inträffa, bör enligt dåvarande departementschefens

mening avgörande vikt fästas vid att reservdelarna är ett

komplement till materiel, som exporterats med vederbörligt

tillstånd.

Jag delar denna bedömning. För att svensk

krigsmaterielindustri skall kunna verka på

exportmarknaden inom de ramar som jag har angivit är det

angeläget att köparna har goda garantier för att de får

reservdelar till inköpt materiel. Följdleveranser av

reservdelar m.m. till tidigare inköpt materiel bör därför få

ske oavsett förhållanden som jag tidigare har angivit som

hinder för export, med undantag för de hinder som kan

föranledas av internationella avtal, beslut av FN:s

säkerhetsråd eller de folkrättsliga reglerna om export från

neutral stat under krig, dvs. de ovillkorliga hindren.

Återkallelse av ett givet tillstånd till export av reservdelar

m.m. bör ske endast om ovillkorliga hinder uppträder.

Jag vill i sammanhanget nämna det specialfall av

följdleveranser, som kan uppstå då viss materiel som

tidigare har levererats till ett land återsänds till den svenske

tillverkaren för reparation eller annan motsvarande åtgärd.

Det rör sig i det fallet om materiel som befinner sig i

köparlandets ägo. Icke desto mindre medför

bestämmelserna i den nuvarande utförsellagen att

regeringen måste pröva återutförsel av sådan materiel efter

att reparationen eller åtgärden har skett. Jag föreslår ingen

ändring av bestämmelserna. Regeringen bör dock enligt

min mening alltid bevilja tillstånd till återutförsel av

materiel i sådana fall, med mindre något av de ovillkorliga

hindren har uppstått.

I praktiken har regeringen bedömt utförsel av

ammunition till tidigare utförda pjäser m.m. på

motsvarande sätt som reservdelar. Jag bedömer att det av

riktlinjerna bör framgå att sådana leveranser jämställs med

reservdelsleveranser. Detta innebär ingen liberalisering

utan en bekräftelse av rådande praxis sedan lång tid

tillbaka. Motivet för att jämställa ammunition med

reservdelar ligger bl.a. i det förhållandet, att det till ett antal

typer av pjäser m.m. krävs speciell ammunition. Utan

tillgång till denna ammunition är den levererade materielen

i princip obrukbar. Det vore enligt min mening oskäligt att

inte medge rimliga leveranser av såväl reservdelar som

ammunition i sådana fall som här angetts, även om

förhållandena i övrigt skulle innebära hinder för annan

utförsel.

Vad beträffar frågan om s.k. leveranssäkerhetsavtal,

dvs. regeringsöverenskommelser i anslutning till avtal

mellan svensk och utländsk part om leveranser från Sverige

av krigsmateriel, vill jag till att börja med erinra om att

svenska regeringar i vissa fall har ansett det motiverat att

ingå sådana överenskommelser. Det rör sig sammantaget

om ett begränsat antal åtaganden under en lång följd av år,

i samtliga fall i anslutning till affärer som har eller skulle ha

inneburit mycket stora leveransåtaganden för den svenska

parten. KMU har i sitt betänkande noterat dessa

åtaganden, och också återgett de synpunkter i dessa frågor

som konstitutionsutskottet anfört i sitt betänkande

(1987/88:40, s. 38f), främst med anledning av den

regeringsöverenskommelse som ingicks med Indien i

anslutning till Bofors avtal om leverans av fälthaubitsar år

1986 (KMU s. 69).

Enligt min mening bör denna typ av överenskommelser

ingås endast efter synnerligen noggranna överväganden och

med stor urskiljning. Av avgörande betydelse för

regeringens ställningstagande skall självfallet vara

bedömningen, att de åtaganden som aktualiserat frågan om

en överenskommelse är i full överensstämmelse med de

riktlinjer som gäller för svensk krigsmaterielexport. Om det

finns önskemål om leveransgarantier, och regeringen i sin

totalbedömning finner att detta önskemål kan tillgodoses

inom ramen för de övergripande kriterierna, ser jag ingen

motsättning i att sådana överenskommelser kan ingås.

Även i sådana fall måste självfallet de ovillkorliga

exporthindren hävdas.

Jag kommer senare under avsnitt 11 att redovisa

regeringens praxis vad avser bruket av slutanvändarintyg.

Bruket av slutanvändarintyg har sedan den nu gällande

lagen om förbud mot utförsel av krigsmateriel beslutades,

och i anslutning till vad föredraganden då anförde (prop.

1987/88:154), byggts ut och effektiviserats. Som ett

komplement till slutanvändarintyg, och i synnerhet då det

gäller mycket omfattande leveranser av svensk

krigsmateriel, kan det i vissa fall finnas skäl att i en särskild

regeringsöverenskommelse med motparten bekräfta de

åtaganden som här är aktuella. Detta kan således vara ett

betydelsefullt element i den typ av

regeringsöverenskommelser som jag nyss har nämnt.

Det torde ha framgått av vad jag har anfört, att frågan

om ingående av regeringsöverenskommelser normalt

endast blir aktuell i ärenden som gäller endera

utlandssamarbete eller leveranser från Sverige till utlandet

av större omfattning. I sådana utrikesärenden av större vikt

skall regeringen före avgörandet överlägga med

utrikesnämnden, om så kan ske. I de frågor som här är

aktuella sker också ett löpande samråd med den rådgivande

nämnden i krigsmaterielexportfrågor.

Samarbete med utländsk part

Som jag tidigare har framhållit torde frågor om

samarbete med utländsk part om såväl utveckling som

tillverkning av krigsmateriel komma att öka i betydelse.

Denna utveckling bör bejakas, när det rör sig om samarbete

för att tillgodose väsentliga svenska försvars- och

säkerhetspolitiska intressen och det sker i enlighet med våra

allmänna utrikespolitiska mål.

För att kunna bedriva samarbete med andra länder

erfordras i många fall avtal och överenskommelser som

reglerar förutsättningarna för samarbetet. Detta gäller inte

minst samarbete av olika slag på krigsmaterielområdet. Jag

vill här erinra om behoven och önskvärdheten av att i vissa

fall ingå sekretess- och säkerhetsskyddsarrangemang liksom

samarbetsavtal eller överenskommelser om ett bredare

militärtekniskt samarbete. Jag vill också återknyta till vad

jag tidigare har anfört (avsnitt 5) om det svenska intresset

och behovet av ett utvidgat internationellt samarbete, inte

minst med länderna inom EG. Inom ramen för sådana på

regeringsnivå ingångna avtal eller överenskommelser kan

myndigheter och företag inom försvarssektorn, efter

regeringens godkännande, ingå de mer preciserade och

omfattande avtal som det aktuella samarbetet kräver.

Jag har tidigare angett att jag i detta sammanhang

kommer att föreslå att avtal om utlandssamverkan, i form

av gemensam utveckling och tillverkning av krigsmateriel

mellan ett svenskt företag och någon i utlandet, endast skall

få ingås med regeringens tillstånd. Jag återkommer närmare

till denna fråga senare (avsnitt 13). Jag har också angett att

de allmänna riktlinjer för utförsel och samverkan på

krigsmaterielområdet, som jag behandlar under detta

avsnitt, skall ligga till grund för regeringens prövning i dessa

frågor.

Vid prövningen av samarbetsavtal bör en

helhetsbedömning göras med utgångspunkt från de

riktlinjer jag här har angett. Valet av samarbetspartner och

därmed samarbetsland bör prövas grundligt. Kretsen av

länder som kan antas komma i fråga för det mest angelägna

samarbetet är begränsad. Det rör sig till övervägande del

om länder med vilka vi har långvariga relationer på

krigsmaterielområdet, i de flesta fall inom den krets av

länder där enligt vad jag tidigare har anfört inga

utrikespolitiska skäl föreligger mot utlandssamverkan. Det

finns i de flesta fall som torde bli aktuella lång erfarenhet

av samarbete, och sekretess- och säkerhetsskyddsfrågor har

regelmässigt diskuterats i myndighetskontakter och i flera

fall reglerats i särskilda överenskommelser. Detta medför

en ömsesidig förståelse för det andra landets syn på

krigsmaterielfrågor, stadga i relationerna och ett gott

underlag vid bedömningen av exportfrågor så att en praxis

kan etableras.

Krigsmaterielexportutredningen har ingående

behandlat denna fråga ur olika aspekter. KMU har kommit

till slutsatsen att villkoren för export från samarbetslandet

av samproducerad krigsmateriel om möjligt bör regleras i

samarbetsavtalet och därigenom underställas regeringens

prövning. Utredningen pekar vidare på möjligheten att

inom ramen för särskilda myndighetsöverenskommelser ta

särskild ställning till sådana frågor om vidareexport, som

kan uppkomma vid gemensam utveckling och produktion

av krigsmateriel.

Jag ansluter mig till KMU:s bedömning att villkoren för

export från samarbetslandet av samproducerad

krigsmateriel i första hand bör regleras i de samarbetsavtal

som ingås mellan berörda parter, t.ex. i form av en

länderlista. Saken kommer därigenom att underställas

regeringens prövning. Regeringen kan enligt de förslag jag

senare kommer att lägga fram att kunna förena ett tillstånd

med villkor, t.ex. om rapportering i anslutning till avtalets

praktiska tillämpning (se avsnitt 18). Härigenom kan

regeringen fortlöpande kontrollera att villkoren i avtalet,

t.ex. om export från samarbetslandet, respekteras.

Samarbetsavtal behöver inte alltid innebära att frågan

om utförsel, upplåtelse av tillverkningsrättigheter eller

annan liknande åtgärd från det svenska företaget blir

aktuell. Fråga härom kan i vissa fall uppkomma först i ett

senare skede. KMU anför i detta sammanhang att

regeringen i sådant fall skall pröva fråga om sådan utförsel

m.m. som senare kan uppkomma, i enlighet med

riktlinjerna. Jag ansluter mig till denna bedömning, men jag

bedömer samtidigt att sådan utförsel till samarbetslandet

för dess egen räkning, som är en konsekvens av

samarbetsavtalet, alltid bör medges om inte ovillkorligt

hinder uppstår.

Om samarbetsavtalet emellertid förutsätter export från

samarbetslandet till tredje land måste bedömningen enligt

min mening ske med hänsyn till flera faktorer.

Av avgörande betydelse är enligt min mening

slutproduktens nationella identitet. Som har framhållits av

utredningen, och ytterligare betonats av flera

remissinstanser, bör en skillnad göras mellan fall där det

svenska bidraget till samarbetet är av mer underordnad

betydelse och sådant samarbete som innebär att

slutprodukten har en utpräglad svensk identitet. Vid

bedömningen kan sådana faktorer som patent och

upphovsrätt till materielen tjäna som vägledning. Jag anser

inte att det är möjligt att på förhand fastställa någon

generell regel på denna punkt. Bedömningen måste göras

med beaktande av alla relevanta omständigheter.

I den mån slutprodukten i fråga bedöms ha en

övervägande utländsk identitet bör export till tredje land

medges inom ramen för samarbetslandets exportregler. Om

materielen däremot har en övervägande svensk identitet

bör frågor om export till tredje land avgöras i enlighet med

riktlinjerna för sådan export från Sverige. Undantag från

denna senare huvudregel bör kunna göras för de fall att

regeringen vid sin totalbedömning, och med beaktande av

de grundläggande kriterierna för utlandssamverkan,

kommer till slutsatsen att det är ett starkt svenskt

försvarspolitiskt intresse att visst samarbete kommer till

stånd. Det första huvudkriteriet, att det är försvars- och

säkerhetspolitiskt önskvärt att utlandssamverkan kommer

till stånd, bör i sådant fall ges en särskild tyngd i

bedömningen. En förutsättning är att den samverkan det

gäller i sig bedöms stå i samklang med Sveriges egna

utrikespolitiska principer och mål. Är det i ett sådant fall

en förutsättning från samarbetspartnerns sida att viss export

kan äga rum, bör i det enskilda fallet enligt min mening

export till tredje land kunna medges av regeringen inom

ramen för samarbetslandets exportregler, även om

slutprodukten inte har en övervägande utländsk identitet. I

de fall jag här anger kan det finnas skäl att ingå en särskild

överenskommelse mellan svenska och utländska

myndigheter, i viktigare fall mellan den svenska och den

utländska regeringen.

7 Ny lag om krigsmateriel

Mitt förslag: Bestämmelserna om krigsmateriel

som nu finns i lagen (1983:1034) om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel, m.m. och i lagen (1988:558)

om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. samlas i en

lag. I den nya lagen införs också vissa nya bestämmelser.

Utredningarnas förslag:

Medborgarkommissionens och KMU:s förslag

överensstämmer med mitt förslag såvitt gäller

sammanläggningen.

Remissinstanserna: Riksåklagaren ställer

sig bakom KMU:s uttalande och understryker därutöver

vikten av att enhetliga sanktionsregler kan skapas på

krigsmateriellagstiftningens område och på angränsande

områden. Även FOA förordar en samlad enhetlig

reglering av utlandssamverkan, inhemsk tillverkning samt

utförsel inom krigsmaterielområdet. FFV anser att

de gällande lagarna är svåröverskådliga och i vissa fall

svårtolkade och att en gemensam lag kanske skulle vara

fördelaktig från denna utgångspunkt.

Skälen för mitt förslag: Utförsel av krigsmateriel

är underkastad kontroll sedan år 1918. Regleringen har

byggts ut vid flera tillfällen. Nu gällande lag (1988:558) om

förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m. (utförsellagen)

trädde i kraft den 1 juli 1988.

Enligt utförsellagen ankommer det på regeringen att

meddela föreskrifter om vad som skall avses med

krigsmateriel. I förordningen (1988:561) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. (utförselförordningen)

anges att med krigsmateriel skall avses sådana varor som är

upptagna i en bilaga till förordningen. I förordningen finns

en förteckning över krigsmateriel som innehåller 16 grupper

materiel, vilka inom sig innehåller undergrupper. I

utförsellagen stadgas att krigsmateriel inte får föras ut ur

landet utan tillstånd av regeringen. Regeringens prövning

sker med utgångspunkt i de riktlinjer som har godkänts av

riksdagen.

Förutom utförsel regleras upplåtelse och överlåtelse av

tillverkningsrätt samt bedrivande av militärt inriktad

utbildning av utländska medborgare. Genom nu gällande

lag infördes också krav på tillstånd för att ingå avtal med

någon utom landet om att för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel. Slutligen är även marknadsföring av krigsmateriel

reglerad i lagen.

Tillverkning av krigsmateriel och därmed

sammanhängande förfaranden är under statsmakternas

kontroll sedan år 1935. En revision av bestämmelserna

gjordes genom den nu gällande lagen (1983:1034) om

kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m.

(tillverkningslagen). Den grundläggande bestämmelsen

innebär att det krävs regeringens tillstånd för att få tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel. I förordningen

(1983:1036) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. (tillverkningsförordningen) har

regeringen föreskrivit att i tillverkningslagen skall tillämpas

i huvudsak samma krigsmaterielbegrepp som i

utförsellagen.

De två ursprungsförfattningarna från år 1918 resp. år

1935 reglerade olika sidor av krigsmaterielområdet.

Utvecklingen har därefter varit sådan att de båda lagarna

allt mer har kommit att gå in i varandras områden.

För en sammanslagning av lagarna talar det förhållandet

att de med två undantag tillämpar samma

krigsmaterielbegrepp och att ärenden enligt båda lagarna

bereds av krigsmaterielinspektionen. Vidare bygger båda

lagarna på principiella förbud som det huvudsakligen

ankommer på regeringen att meddela undantag från.

Vidare talar det förhållandet att lagarna går in i

varandras tillämpningsområden för en gemensam reglering.

Exempelvis regleras i dag tillverkning i utlandet i form av

upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt i

utförsellagen (4 §) medan bestämmelser om tillstånd att

tillhandahålla krigsmateriel i utlandet återfinns i

tillverkningslagen (3 §).

Med hänsyn till vad jag nu har anfört samt för att öka

åskådligheten och klarheten med beaktande av att lagarna

huvudsakligen har en gemensam målgrupp föreslår jag att

tillverkning och tillhandahållande av krigsmateriel samt

utlandssamverkan på krigsmaterielområdet skall regleras i

en lag som har avseende på vapen, ammunition och annan

för militärt bruk utformad materiel, benämnd lagen om

krigsmateriel.

Till den nya lagen förs med vissa ändringar gällande

bestämmelser i tillverknings- resp. utförsellagen samt

tillkommande bestämmelser om överföring av programvara

och samarbetsavtal.

Den nya lagen är i stora drag uppbyggd enligt följande.

Efter en inledande bestämmelse om lagens

tillämpningsområde och ett bemyndigande till regeringen

att meddela föreskrifter om vad som skall avses med

krigsmateriel samt vissa definitioner återfinns

bestämmelser som huvudsakligen rör nationella

förhållanden, dvs. tillverkning av krigsmateriel och

tillhandahållande av krigsmateriel, tillverkningsrätt eller

metod för framställning av krigsmateriel. Härefter följer

bestämmelser om utlandssamverkan. Som sådan

samverkan betecknas dels utförsel av krigsmateriel inkl.

överföring av programvara genom telekommunikation etc.

och tillhandahållande av krigsmateriel som finns i utlandet,

dels upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt,

samarbetsavtal och militärt inriktad utbildning av utländska

medborgare. Av bestämmelserna är endast bestämmelserna

om överföring av programvara och om samarbete med

någon i utlandet nya. Beträffande andra bestämmelser har

i en del fall gjorts vissa jämkningar.

Därpå följer bestämmelser som har till syfte att

möjliggöra kontroll av efterlevnaden av lagen och

meddelade tillstånd. Dessa bestämmelser överensstämmer

i huvudsak med gällande rätt.

Avslutningsvis innehåller lagen ansvarsbestämmelser.

8 Tillverkning av krigsmateriel

8.1 Tillstånd att tillverka krigsmateriel

Mitt förslag: Det skall även i fortsättningen krävas

tillstånd av regeringen för att få tillverka krigsmateriel, och

ett sådant tillstånd skall även i fortsättningen kunna förenas

med villkor avseende ägandet. Till skillnad från gällande

rätt skall det inte anges några begränsningar i lagen för

erhållande av tillstånd. Regeringen skall liksom i dag kunna

meddela föreskrifter om undantag från tillståndskravet för

ändring eller ombyggnad av skjutvapen som avses i 24 §

vapenlagen och tillverkning av enstaka skjutvapen och

ammunition för tillverkarens eget bruk.

Krav på tillverkningstillstånd gäller inte för statliga

myndigheter som inte är affärsverk.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Bakgrunden till mitt förslag: Jag vill redan

inledningsvis framhålla att jag bedömer det som väsentligt

att regeringen även i framtiden har möjlighet att ingripa om

det utländska inflytandet i ett svenskt

krigsmaterieltillverkande företag riskerar att överstiga vad

som regeringen i det enskilda fallet anser förenligt med

svenska nationella säkerhetspolitiska intressen. Jag vill

härvid erinra om att artikel 223 i Romfördraget tillåter att

en medlemsstat vidtar åtgärder som den anser nödvändiga

för att skydda egna väsentliga säkerhetsintressen i fråga om

tillverkning av eller handel med vapen, ammunition och

krigsmateriel. Vid ett svenskt medlemskap i EG skulle

bestämmelser som inskränker utländskt ägande i

krigsmaterieltillverkande företag inte vara i strid med

Romfördraget. I sitt betänkande över

totalförsvarspropositionen har försvarsutskottet uttalat att

det är viktigt att erforderlig kontroll över denna del av

industrin kan upprätthållas från svensk sida (prop.

1991/92:102, FöU 12).

I dag regleras rätten att tillverka krigsmateriel i 2 §

tillverkningslagen. Bestämmelsen innebär att krigsmateriel

inte får tillverkas här i landet utan tillstånd av regeringen.

Sådant tillstånd får som huvudregel endast meddelas svensk

myndighet, svensk medborgare, svenskt handelsbolag i

vilket inte någon av bolagsmännen är kontrollsubjekt enligt

den upphävda lagen (1982:617) om utländska förvärv av

svenska företag (företagsförvärvslagen) och svenska

aktiebolag som har utlänningsförbehåll i sin bolagsordning.

Även om dessa förutsättningar inte är uppfyllda, kan

tillstånd att tillverka krigsmateriel meddelas, om det

föreligger särskilda skäl härför. Regeringen får också

meddela undantag från tillståndskravet för vissa typer av

tillverkning.

I 4 § tillverkningslagen anges att ett tillverkningstillstånd

får förenas med villkor. Sedan mitten av 1980-talet har

tillverkningstillstånd regelmässigt förenats med villkor

avseende ägandet. Vanligen anges att tillståndet gäller

under förutsättning att det i bolagsordningen finns ett

utlänningsförbehåll som inte är mindre strängt än det som

anges i företagsförvärvslagen.

Alltsedan de första bestämmelserna om

tillverkningstillstånd infördes år 1935, har det ansetts vara

betydelsefullt att utländska intressen inte får ett avgörande

inflytande över den svenska krigsmaterieltillverkningen.

1935 års förordning om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel m.m. innehöll därför begränsningar av

möjligheterna för företag med ett utländskt inflytande att

få tillverkningstillstånd. Denna typ av begränsningar fanns i

tillverkningslagen fram till införandet av

företagsförvärvslagen år 1982. Enligt föredraganden var det

då inte längre nödvändigt att vidmakthålla ett absolut

förbud mot tillverkningstillstånd för bolag utan

utlänningsförbehåll, eftersom en betryggande ordning

ansågs kunna uppnås inom tillståndsprövningens ram.

År 1987 ändrades emellertid åter 2 § och tillfördes

föreskrifter om begränsningar avseende ägandet.

Ändringen motiverades med att regeringen regelmässigt

villkorade tillverkningstillstånden för

krigsmaterieltillverkning i aktiebolag såtillvida att det i

bolagsordningen skulle finnas ett utlänningsförbehåll som

inte är mindre strängt än det enligt företagsförvärvslagen.

Att detta krav utgjorde tillämpad praxis borde enligt

föredraganden avspegla sig i reglerna för

tillståndsgivningen.

Den 1 januari 1992 upphävdes företagsförvärvslagen.

Härmed har regeringen inte längre någon möjlighet att

förbjuda att utländska rättssubjekt förvärvar aktier i

svenska företag. I samband med upphävandet infördes i

tillverkningslagen den definition av utlänningsförbehåll

som då fanns i företagsförvärvslagen.

Begreppet utlänningsförbehåll är utgångspunkt såväl för

den nu gällande bestämmelsen om vem som kan meddelas

tillverkningstillstånd som för de villkor som anges för

tillstånden. Ett utlänningsförbehåll förutsätter att aktier

kan förklaras bundna, vilket innebär att de inte kan

förvärvas av andra än vissa i bolagsordningen angivna

grupper.

Bestämmelser om bundna och fria aktier finns i 17 kap.

aktiebolagslagen (1975:1385). Aktiebolagslagen är för

närvarande föremål för en utredning. I delbetänkandet

''''''''Bundna aktier'''''''' (SOU 1992:13) föreslår

aktiebolagskommittén att 17 kap. aktiebolagslagen skall

upphävas. Kommittén avvisar alla tankar på att behålla

systemet med bundna och fria aktier enbart på

krigsmaterielområdet. Däremot finns det enligt kommittén

inte något hinder mot att ha bestämmelser om

förvärvskontroll för aktier i denna typ av företag.

Om kommitténs förslag leder till lagstiftning, kan en

eventuell lagreglering av vem som kan medges rätt att

tillverka krigsmateriel inte bygga på begreppet

utlänningsförbehåll.

Skälen för mitt förslag: Att statsmakterna även i

framtiden bör ha kontroll över vem som tillverkar

krigsmateriel i Sverige har inte satts i fråga. Med hänsyn till

de nationella säkerhetsintressen som är förenade med

krigsmaterieltillverkning bör sådan tillverkning liksom i dag

som huvudregel kräva regeringens tillstånd.

I den nu gällande bestämmelsen om

tillverkningstillstånd (2 § tillverkningslagen) begränsas

regeringens möjlighet att meddela sådant tillstånd till att

avse svensk myndighet, svensk medborgare, handelsbolag i

vilket inte någon av bolagsmännen är kontrollsubjekt och

aktiebolag som har utlänningsförbehåll i bolagsordningen.

Jag anser att det skall överlåtas åt regeringen att utan

begränsningar i lagen besluta om vem som kan betros med

tillverkningstillstånd.

Statsmakternas intresse av att krigsmaterielindustrin

förblir i svenska händer betingas enligt min mening bl.a. av

det aktuella företagets strategiska betydelse. I normalfallet

torde regeringens inställning vara att tillverkningstillstånd

endast kan meddelas ett företag som har ett stabilt

nationellt ägande. Beträffande några av de strategiskt

mindre viktiga företagen bör regeringen i enskilda fall

kunna acceptera att meddela tillverkningstillstånd till ett

företag som har ett utländskt bestämmande inflytande.

Regeringen bör i sådana fall inte vara begränsad av

inskränkningar i lagen. I andra fall kan det vara ett

nationellt intresse att få in ett utländskt ägande i ett

krigsmaterieltillverkande bolag, om alternativet är

nedläggning av den svenska försvarsindustrin i fråga.

En kontroll av det utländska ägandet i svenska

krigsmaterieltillverkande företag, som enbart består i att

regeringen har kännedom om och kan ta hänsyn till

förhållandena vid ansökningstillfället, är inte tillräcklig.

Regeringen måste enligt min mening därutöver ha en

möjlighet att ingripa om aktier övergår i utländsk ägo i en

omfattning, som regeringen anser ger ett i det enskilda fallet

oacceptabelt utländskt inflytande i företaget. Detta bör

kunna tillgodoses genom att regeringen när den ger

tillverkningstillstånd, i fall där ett svenskt ägande är

påkallat, villkorar tillståndet såtillvida att de intressen som

dominerar företaget skall vara svenska. Jag kommer att

utveckla detta närmare i det följande avsnittet.

Enligt 2 § tillverkningslagen får regeringen meddela

föreskrifter om undantag från tillståndskravet för

tillverkning av krigsmateriel som bedrivs på uppdrag av den

som har tillstånd att tillverka ifrågavarande krigsmateriel.

Bemyndigandet har inte utnyttjats och jag kan inte förutse

ett utnyttjande, varför bemyndigandet enligt min mening

bör utgå. Regeringen får i dag också meddela föreskrifter

om undantag från tillståndskravet för ändring eller

ombyggnad av skjutvapen i fall som avses i 24 § första

stycket vapenlagen (1973: 1176) och för tillverkning av

enstaka vapen och ammunition för tillverkarens eget bruk.

I denna del föreslår jag inte någon ändring.

Med tillverkning av krigsmateriel skall förstås

framställning av sådan materiel eller delar därav som utgör

krigsmateriel.

8.2 Kontroll över det utländska inflytandet i

krigsmaterieltillverkande företag genom villkor för

tillverkningstillstånden

Mitt förslag: Det skall i lagen uttryckligen anges att

tillstånd för aktiebolag att tillverka eller tillhandahålla

krigsmateriel skall få förenas med villkor om att endast en

viss andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av

utländska rättssubjekt. Tillstånd skall vidare även i

framtiden få förenas med villkor om att styrelseledamöter

och suppleanter för dem samt verkställande direktör i

bolaget skall vara svenska medborgare och bosatta i

Sverige.

Även för handelsbolag skall det av lagen framgå att

tillstånd till tillverkning och tillhandahållande får förenas

med villkor avseende ägandet.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Som jag nyss har anfört bör

kontrollen över utländskt ägande av den svenska

krigsmaterielindustrin tillgodoses genom att

tillverkningstillstånd förenas med villkor avseende ägandet.

Enligt tillverkningslagen har regeringen redan i dag en

möjlighet att förena ett tillverkningstillstånd med villkor.

Att åsidosätta ett villkor utgör grund att återkalla ett

tillstånd.

Jag har i föregående avsnitt redogjort för att

tillverkningstillstånd redan i dag regelmässigt förenas med

villkor avseende ägandet. Normalt föreskrivs i villkoret att

tillståndshavaren skall ha ett utlänningsförbehåll i sin

bolagsordning som inte är mindre strängt än det som

stadgas i företagsförvärvslagen. Om en tillståndshavare

med ett sådant villkor inför ett mindre strängt

utlänningsförbehåll eller helt upphäver detta, utgör

åtgärden ett sådant åsidosättande av villkoret som utgör

grund för återkallelse av tillverkningstillståndet.

Jag anser att denna nuvarande ordning skall bestå.

Villkoren bör dock ges en mera individuell utformning än

hittills. Ett villkor skall exempelvis kunna ange att det för

tillverkningstillståndets bestånd krävs att det bestämmande

inflytandet över ett bolag innehas av svenska rättssubjekt,

medan det för ett annat bolag kan anges att tillståndet gäller

under förutsättning att ett och samma utländska

rättssubjekt inte äger ett bestämmande inflytande i bolaget.

Olika villkor skall naturligtvis kunna förenas i ett tillstånd.

Utländskt ägande kan vara direkt genom innehav av

aktier i det krigsmaterieltillverkande företaget eller indirekt

genom innehav av aktier i ett sådant företags moderbolag.

De flesta av de krigsmaterieltillverkande företagen ingår i

koncerner där de är helägda dotterbolag. Aktierna är därför

normalt inte föremål för allmän handel. Ett villkor som

endast tar sikte på vem som äger aktierna i det

krigsmaterieltillverkande företaget blir enligt min mening

verkningslöst i ett sådant fall. Villkoret bör därför även avse

aktierna i moderbolaget eftersom moderbolaget har det

totala inflytandet över det krigsmaterieltillverkande

företaget. Ett villkor som inskränker utländska

rättssubjekts direkta inflytande i ett

krigsmaterieltillverkande företag kan i annat fall lätt

kringgås genom att ett utländskt rättssubjekt för detta

ändamål bildar ett aktiebolag i Sverige. Ett sådant bolag

utgör ett svenskt rättssubjekt och kan köpa aktier i det

krigsmaterieltillverkande företaget utan att föranleda att

detta åsidosätter det meddelade villkoret. En kontroll

genom meddelande av villkor för tillverkningstillstånd

måste alltså kunna inbegripa aktier i andra bolag i en

koncern i vilket ingår ett krigsmaterieltillverkande företag.

Detta kan ske genom att regeringen anger att tillståndet

gäller under förutsättning att ett utländsk rättssubjekt

varken direkt eller indirekt har ett bestämmande inflytande

i det krigsmaterieltillverkande företaget.

Om förvärvet avser aktier i moderbolag kan förvärvaren

vara okunnig om att hans förvärv kan komma att leda till

att tillverkningstillståndet för ett krigsmaterieltillverkande

företag i koncernen kan komma att återkallas på grund av

att villkoret har åsidosatts. När det gäller förvärv av en så

stor aktiepost bör man dock kunna förmoda att en

investerare gör en sådan undersökning av såväl företaget

och koncernen som av de nationella bestämmelser som

gäller för företaget, att han vet vilka företag som ingår i

koncernen och vilka speciella regler som gäller för dessa.

Jag anser därför inte att situationen kommer att skapa några

problem i praktiken.

När regeringen har att ta ställning till om ett företag skall

ges tillverkningstillstånd eller om ett tillverkningstillstånd

skall återkallas sedan företaget har åsidosatt ett villkor som

gäller ägandet, måste regeringen enligt min mening beakta

från vilket land det utländska ägandet utgår. Jag har i avsnitt

6 om riktlinjerna för krigsmaterielexport och

utlandssamverkan framhållit att utlandssamverkan med de

nordiska staterna, de traditionellt neutrala staterna i

Europa och med länderna inom EG i princip får anses stå i

överensstämmelse med Sveriges säkerhetspolitik.

Beträffande de strategiskt viktigaste företagen kan

regeringen göra bedömningen att det vore mindre önskvärt

att ett företag från ett sådant land fick ett bestämmande

inflytande över det svenska krigsmaterieltillverkande

företaget, men likväl kan regeringen komma till slutsatsen

att ett sådant ägande vore att föredra framför en

nedläggning av industrin.

Regeringens kontrollmöjlighet ligger sålunda i att

tillverkningstillståndet kan återkallas om det utländska

inflytandet blir större än vad regeringen i villkoret har

angivit som acceptabelt. Jag är medveten om att ett villkor

inte utgör ett hinder för att aktier förvärvas av en utländsk

konkurrent endast i avsikt att lägga ned det svenska

företaget. En möjlighet att minska denna risk vore att

införa förvärvsbestämmelser på krigsmaterielområdet.

Eftersom det inte skulle vara tillräckligt att sådana

bestämmelser omfattade företag med tillverkningstillstånd,

utan de också skulle behöva reglera förvärv av aktier i andra

bolag som ingår i en koncern i vilken det finns ett

krigsmaterieltillverkande företag, är jag för närvarande inte

beredd att föreslå det. Det kan i detta sammanhang förtjäna

att påpekas, att det inte heller i dag finns några

bestämmelser som hindrar ett krigsmaterieltillverkande

företag från att upphöra med sin verksamhet.

Jag återkommer i avsnitt 18 till bestämmelser om

återkallelse av bl.a. tillverkningstillstånd. Där föreslår jag

att ett tillstånd skall kunna återkallas bl.a. om

tillståndshavaren har åsidosatt ett villkor eller brutit mot en

kontroll- eller ordningsbestämmelse eller om andra

särskilda skäl till återkallelse föreligger. Om ett svenskt

aktiebolag, som ägs av ett svenskt och ett utländskt företag,

har fått tillstånd att tillverka krigsmateriel och det utländska

företaget sedan säljer sina aktier till någon i ett land med

vilket svenska regeringen enligt riktlinjerna inte kan

godkänna utlandssamverkan, bör det enligt min mening

föreligga skälig anledning att återkalla tillståndet.

Som jag har redovisat tidigare kan regeringen redan i

dag när ett tillstånd ges föreskriva villkor i fråga om

ägandet. Med den lösning jag har föreslagit för kontrollen

av det utländska ägandet och som således innebär att

bestämmelsen om förutsättningar för regeringens prövning

slopas, anser jag att det av lagen i stället bör framgå att

regeringen kan villkora tillstånden på det sätt jag nyss

angivit.

Enligt min mening bör regeringen noga följa

utvecklingen för de krigsmaterieltillverkande företagen i

Sverige. Allmänt sett går vi mot en ökande

internationalisering, inte minst mot bakgrund av

integrationsarbetet i Europa. Det är en utveckling som

regeringen bejakar och som har många positiva effekter för

Sverige och svenskt näringsliv. Dock kan det i enskilda fall

uppstå situationer, då det med hänsyn till våra nationella

säkerhets- och försvarsintressen är angeläget att slå vakt om

att viss försvarsteknologisk kompetens bevaras i Sverige

och i svenska händer. Om det visar sig att de regler jag

föreslår i detta lagförslag inte är tillräckliga för att tillgodose

dessa nationella intressen, får frågan tas upp till förnyad

prövning, eventuellt i form av en särskild utredning.

9 Tillhandahållande av krigsmateriel

Mitt förslag: Verksamhet som avser

tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinningar rörande

krigsmateriel och metoder för framställning av sådan

materiel skall inte heller i framtiden få bedrivas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag och den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här skall inte heller utom

landet få bedriva sådan verksamhet utan tillstånd av

regeringen.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för

sådana statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Undantag skall göras för verksamhet som avser

tillhandahållande av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller tillverkare som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

Undantag skall också göras för innehavare av

tillverkningstillstånd, om verksamheten avser krigsmateriel

som tillhör honom och som finns inom landet eller

tillhandahållande av uppfinning eller metod för

framställning av krigsmateriel till en svensk statlig

myndighet eller tillverkare som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

Regeringen skall även i fortsättningen få meddela

föreskrifter om undantag från tillståndskravet enligt första

och andra styckena i fråga om sådan handel med skjutvapen

som regleras genom föreskrifterna i vapenlagen (1973:1176)

eller sådan hantering av ammunition eller annan explosiv

vara som regleras genom föreskrifterna i lagen (1988:868)

om brandfarliga och explosiva varor.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Enligt 3 §

tillverkningslagen får krigsmateriel, uppfinning avseende

krigsmateriel eller metod för framställning av krigsmateriel

inte yrkesmässigt tillhandahållas här i landet och inte heller

utom landet av svensk myndighet, svenskt företag eller den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här. Från

tillståndskravet gäller vissa undantag.

Tillstånd behövs sålunda inte för tillhandahållande till en

svensk statlig myndighet eller en tillverkare som har

tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet avser. Inte heller behövs tillstånd för en

innehavare av tillverkningstillstånd, om tillhandahållandet

avser krigsmateriel som tillhör tillståndshavaren och som

finns inom landet eller uppfinning eller metod som tillhör

tillståndshavaren. Regeringen har också bemyndigats att

meddela föreskrifter om undantag från tillståndskravet för

handel med skjutvapen, ammunition eller annan explosiv

vara som omfattas av vapenlagen (1973:1176) eller lagen

(1988:868) om brandfarliga och explosiva varor.

År 1988 gjordes den senaste ändringen av 3 §

tillverkningslagen. Ändringen innebar att förbudet

utökades till att omfatta tillhandahållanden som sker utom

landet av en svensk myndighet, ett svenskt företag eller den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här. Paragrafens

undantag från tillståndskravet för innehavare av

tillverkningstillstånd om tillhandahållandet avser

krigsmateriel, uppfinning eller metod som tillhör eller

innehas av tillståndshavaren begränsades samtidigt till att

endast avse materiel som tillhör tillståndshavaren och som

fysiskt finns inom landet.

I propositionen 1987/88:154 anförde föredragande

statsrådet att särskild försiktighet måste iakttas vid

prövning av ansökningar om tillstånd att tillhandahålla

materiel eller metoder för utländska kontrahenters räkning.

Tillstånd till sådana transaktioner borde endast ges i det

enskilda fallet. Jag anser att en sådan uppdelning bör gälla

även i framtiden.

Med tillhandahållande avses i denna lag försäljning,

upplåtelse, utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller

förmedling. Genom preciseringen av formerna för

tillhandahållandet framgår att åtgärder som innefattar ett

rent fysiskt tillhandahållande, t.ex. av ett transportföretag,

inte omfattas av lagens bestämmelser. Bestämmelsen om

tillståndsplikt motiveras av intresset att kunna kontrollera

svenska intressenters engagemang också vad avser denna

del av krigsmaterielhanteringen.

Tillstånd skall till en början kunna ges till verksamhet

som består i att tillhandahålla krigsmateriel inom landet.

Ett tillstånd att tillhandahålla krigsmateriel torde i

allmänhet kunna vara generellt och gälla under viss tid.

Även ett tillstånd att bedriva motsvarande verksamhet i

utlandet torde kunna vara generellt, dvs. ett tillstånd att

befinna sig på marknaden i ett visst land. När det gäller

transaktioner som exempelvis innebär förmedling för

utländska kontrahenters räkning menar jag dock att det i

enlighet med hittillsvarande praxis skall krävas tillstånd i

det enskilda fallet. Detta bör regleras i en särskild paragraf.

Jag återkommer till detta i nästa avsnitt.

Att verksamhet som består i tillhandahållande till någon

i utlandet utöver de bestämmelser som regleras här kräver

tillstånd enligt bestämmelserna om utförsel och avtal om

tillverkningsrätt och samarbete framgår av de särskilda

bestämmelser som reglerar dessa områden.

Undantaget från tillståndskravet för dem som

tillhandahåller till en svensk statlig myndighet eller

tillståndshavare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel

av det slag tillhandahållandet avser gäller endast när

tillhandahållandena uteslutande avser sådana mottagare.

Avsikten är att ett företag som tillhandahåller en produkt

som klassificeras som krigsmateriel till en statlig myndighet

eller till någon som har tillstånd att tillverka motsvarande

materiel inte skall vara undantagen från tillståndskravet om

han tillhandahåller produkten till någon annan inom landet.

Denna situation torde dock vara sällsynt förekommande.

I undantaget från tillståndskravet för innehavare av

tillverkningstillstånd som tillhandahåller uppfinning

avseende krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel avviker mitt förslag från gällande rätt.

Undantaget bör enligt min mening gälla vid

tillhandahållande till svenska statliga myndigheter eller

tillverkare som har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det

slag tillhandahållandet avser.

Avtal om upplåtelse och överlåtelse av tillverkningsrätt

föreslås regleras i en särskild bestämmelse.

10 Förmedling av krigsmateriel, m.m.

Mitt förslag: Svenska myndigheter, svenska

företag samt den som är bosatt eller stadigvarande vistas här

skall inte utan tillstånd av regeringen i det enskilda fallet till

någon i utlandet få tillhandahålla bl.a. krigsmateriel som

finns i utlandet eller uppfinning rörande krigsmateriel eller

metod för framställning av sådan materiel.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Jag har i föregående avsnitt

föreslagit en bestämmelse om tillstånd till sådan verksamhet

som består i att tillhandahålla bl.a. krigsmateriel och i det

sammanhanget påpekat att det utöver detta

verksamhetstillstånd krävs tillstånd i det enskilda fallet för

exempelvis utförsel eller ingående av avtal om upplåtelse av

tillverkningsrätt.

Tillhandahållande av krigsmateriel som finns i utlandet

till någon i utlandet liksom tillhandahållande av uppfinning

rörande krigsmateriel eller metod för framställning av

krigsmateriel till någon i utlandet träffas emellertid inte av

dessa bestämmelser. Som föredraganden påpekade i

propositionen 1987/88:154 bör särskild försiktighet iakttas

vid sådana transaktioner och tillstånd endast ges i det

enskilda fallet Jag anser att denna ordning uttryckligen bör

framgå av lagen.

Således skall enligt min mening svenska myndigheter,

svenska företag samt den som är bosatt eller stadigvarande

vistas här och som har regeringens tillstånd att i utlandet

bedriva en verksamhet som består i tillhandahållande av

krigsmateriel, ansöka om tillstånd hos regeringen för att

t.ex. få förmedla krigsmateriel som finns i ett land till ett

annat land. Detsamma skall gälla för att få tillhandahålla en

uppfinning rörande krigsmateriel eller en metod avseende

sådan materiel till någon i utlandet.

En sådan ansökan skall prövas enligt de riktlinjer som

jag har redogjort för i avsnitt 6. Såvitt gäller

tillhandahållande av krigsmateriel som finns i utlandet

utgör förslaget inte någon ändring av den ordning som

gäller i dag.

11 Utförsel av krigsmateriel

Mitt förslag: Utförsel av krigsmateriel skall även i

framtiden omfattas av ett generellt förbud, från vilket

regeringen kan meddela undantag. I fråga om programvara

likställs med utförsel överföring till utlandet genom

telekommunikation eller på annat liknande sätt. Ärenden

som inte avser utförsel i större omfattning eller som i övrigt

inte är av större vikt får prövas av det statsråd som har till

uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel.

Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel av

skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild persons

räkning och skjutvapen och därtill hörande ammunition för

användning vid jakt, tävling eller övning utom riket, av

skjutvapen för reparation, översyn eller annan liknande

åtgärd, av skjutvapen som förts in i landet för sådan åtgärd

samt för sådana jakt- och tävlingsskjutvapen och

tillhörande ammunition som har förts in i landet i enlighet

med bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen (1973:1176).

Utredningarna: Begreppsutredningen anför

att programvara i allmänhet inte kan anses som

krigsmateriel eller som materiel i övrigt som från

exportregleringssynvinkel är att jämställa med

krigsmateriel. Utredningen anför vidare att i den mån

programvara bör regleras kan detta ske på samma sätt som

gäller för tjänster och andra immateriella företeelser.

KMU delar denna uppfattning. Utredningen

uttalar sig vidare för att ett principiellt förbud mot utförsel

kompletterat med riktlinjer för tillståndsprövningen bör

behållas.

Remissinstanserna har lämnat utredningarnas

synpunkter utan erinran, utom RPS som anser att

också klassificeringen av datorprogram bör

uppmärksammas i fortsättningen.

Skälen för mitt förslag: Det grundläggande

förbudet mot krigsmaterielexport återfinns i 2 §

utförsellagen. Mitt förslag överensstämmer med detta

stadgande.

Som jag har redovisat i avsnitt 5 har vi ett starkt

säkerhetspolitiskt behov av att på olika sätt samverka med

andra länder på krigsmaterielområdet, inte minst med

länderna i EG. Flera tidigare utredningar har pekat på

sambandet mellan försvarsindustrins förmåga att tillgodose

det svenska försvarets behov av materiel och industrins

möjlighet att kunna exportera. Genom export kan

företagen behålla kompetens och kapacitet att inom landet

utveckla och tillverka krigsmateriel för försvarets räkning.

Export av krigsmateriel bör därför kunna ske inom ramen

för våra allmänna utrikespolitiska principer i den

omfattning som är betingad av våra egna försvars- och

säkerhetspolitiska mål och behov.

En önskan att stå utanför andra länders konflikter och

arbetet för rustningskontroll är de element som av tradition

ligger bakom det generella förbudet mot vapenexport.

Dessa skäl, som alltjämt äger giltighet, står mot de

säkerhets- och försvarspolitiska skälen för export.

I avsnitt 4 har jag redogjort för min uppfattning att

särskilt utformad programvara i vissa fall bör omfattas av

krigsmaterielbegreppet. Programvara som är lagrad på fast

medium omfattas av bestämmelserna om

utförselkontrollen. En begränsning av kontrollen till dessa

fall skulle emellertid innebära att regleringen kan kringgås

genom att programvara överförs på andra sätt.

Motsvarande bedömning redovisades i propositionen

1990/91:97 om förbud mot utförsel av vissa produkter som

kan användas i massförstörelsesyfte, m.m.

Utan en reglering skulle exempelvis ett svenskt företag

som fått i uppdrag att skapa ett program som är väsentligt

för en utländsk produkt som utgör krigsmateriel fritt kunna

överföra programvaran via telenätet mellan konstruktörens

dator och mottagarens dator i utlandet, medan utförseln av

motsvarande programvara i de fall den lagrats på medium

skulle vara underkastad ett utförselförbud.

Detta skulle enligt min mening inte vara

tillfredsställande. Jag anser därför att förbudet mot utförsel

av krigsmateriel bör kompletteras med att överföring av

programvara till någon i utlandet genom

telekommunikation eller på annat liknande sätt likställs

med utförsel. Detta förbud bör alltså omfatta de fall då

programvara görs tillgänglig för någon i utlandet på annat

sätt än via utförsel av programvara lagrad på fast medium.

Jag är inte främmande för att kontrollen av

efterlevnaden av utförselförbudet i denna del kan vara

förenad med svårigheter men anser inte att dessa

svårigheter utgör skäl att avstå från en reglering.

Undantag från utförselförbudet skall även i framtiden

som huvudregel meddelas av regeringen. Denna prövning

skall ske med utgångspunkt i de riktlinjer jag har redovisat

i avsnitt 6.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller

som i övrigt inte är av större vikt får det statsråd som har

till uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

pröva sådana ärenden. Antalet regeringsärenden omfattar

enligt de senaste årens statistik värdemässigt 98 %, medan

ärenden som avgörs av statsrådet är de numerärt mest

frekventa.

Jag anser att denna beslutsfördelning bör behållas. Den

nuvarande ordningen, som har varit rådande under en lång

följd av år och därvid visat sig vara i hög grad

ändamålsenlig, är till stor del betingad av praktiska skäl.

Även tidsmässiga aspekter spelar in. I många fall bör

nämligen en ansökan om utförsel föranleda skyndsam

handläggning.

Konstitutionsutskottet granskade år 1977 frågan om ett

enskilt statsråds beslutanderätt och därvid särskilt statsråds

beslutanderätt i ärenden som gäller export av krigsmateriel.

Utskottet uttalade bl.a. att granskningen inte gett anledning

till erinran mot de beslut varigenom statsråd bemyndigats

avgöra visst ärende eller grupp av ärenden (KU

1976/77:44).

Enligt 3 § utförsellagen får regeringen eller den

myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter

om utförsel av skjutvapen i vissa fall. Enligt

utförselförordningen får därför enskild person vid utresa

från riket utan särskilt tillstånd för personligt bruk föra med

sig handeldvapen, som inte är helautomatiskt vapen, och

som han enligt vapenlagen är berättigad att inneha här i

landet. Regeringen har exempelvis också bemyndigat

polismyndigheten att pröva frågor om utförsel av

handeldvapen och ammunition i anslutning till jakt, tävling

eller övning utom landet, liksom utförsel från enskild

vapenhandlare av skjutvapen till enskild person eller

vapenhandlare i utlandet. Det kan härvid även röra sig om

utförsel för utbyte, reparation eller översyn.

Denna möjlighet för regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer att meddela föreskrifter bör enligt

min mening behållas. De skäl som talar för denna

särreglering är främst praktiska. I dessa fall är det inte heller

fråga om export i egentlig mening.

I detta sammanhang har jag övervägt att föreslå att även

införsel av krigsmateriel skall kontrolleras men inte funnit

det motiverat. Ett skäl är att import i allmänhet sker för

försvarets resp. krigsmaterielindustrins räkning eller

omfattas av bestämmelserna i vapenlagen. Med denna fråga

sammanhänger transitering av krigsmateriel genom

Sverige. Transitering gäller till övervägande delen

leveranser från och till våra nordiska grannländer. Av såväl

de nu tillämpade som av de föreslagna riktlinjerna följer att

utrikes- och säkerhetspolitiska hinder i dessa fall generellt

inte föreligger. Jag återkommer i avsnitt 25 i en fråga som

rör tillstånd till införsel enligt vapenlagen.

Slutanvändaråtagande

Export bör även i framtiden i princip endast kunna ske

till stater, vars regeringar har åtagit sig att se till att vapnen

inte vidareexporteras. Genom utfärdande av ett

slutanvändaråtagande förpliktar sig mottagarlandets

regering att tillse dels att den svenska materielen endast

skall disponeras av dess egen försvarsmakt, dels att

materielen i fråga inte vidareexporteras i någon form till ett

tredje land. Slutanvändarintygen kan kompletteras så att

köparen också förbinder sig att bekräfta mottagandet av

den materiel som omfattas av intyget.

Även det år 1986 införda systemet med en s.k.

deklaration om egen tillverkning bör enligt min mening

bestå. I en sådan deklarerar mottagaren av komponenter att

dessa skall ingå som integrerade delar i egna produkter, att

komponenterna inte skall ha någon inverkan på

slutprodukternas identitet och att komponenterna inte skall

vidareexporteras för sig. Även för stapelvaror som krut och

sprängämnen används deklarationen om egen tillverkning.

Om det visar sig att en mottagare inte följer åtagandet

genom att exportera till ett tredje land, skall detta påverka

dennes möjligheter att i fortsättningen köpa krigsmateriel

från Sverige. Liksom i dag bör principen därvid vara att ett

land vars regering tillåtit eller underlåtit att förhindra

vidareexport av svensk materiel inte längre bör komma i

fråga för utlandssamverkan med Sverige, så länge

omständigheterna kvarstår.

I vissa fall saknas skäl att ställa krav på

slutanvändarintyg. Det gäller i regel vid utförsel av

handeldvapen för jakt- och sportskytte, vid utförsel för

reparation, återutförsel efter reparation eller annan åtgärd,

liksom i sådana fall av transitering till och från våra nordiska

grannländer som har nämnts tidigare.

Som föredraganden betonade i propositionen

1987/88:154 åligger det polis- och åklagarmyndigheterna att

kontrollera att någon olovlig verksamhet inte äger rum och

utreda misstankar om överträdelser av bestämmelserna.

När det gäller kontrollen över gränserna åvilar uppgiften

tullmyndigheterna. Någon ändring i detta avseende åsyftas

inte.

Varje enskilt utförselärende bör bedömas utifrån de

riktlinjer som jag har redogjort för i avsnittet 6.

12 Upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt

Mitt förslag: Någon ändring görs inte i gällande

regler. Detta innebär att avtal som innebär upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrätt till någon i utlandet inte

heller i framtiden skall få ingås här i landet utan tillstånd av

regeringen. Inte heller skall svenska myndigheter, svenska

företag samt den som är bosatt eller stadigvarande vistas här

i landet få ingå sådana avtal utom landet utan tillstånd av

regeringen.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Upplåtelse och överlåtelse

av tillverkningsrätt kan betraktas som ett alternativ till

utförsel. Denna form av kunskapsöverföring blir allt mer

frekvent och bör enligt min mening liksom i dag omfattas av

regleringen.

Mitt förslag motsvarar med en redaktionell ändring

nuvarande 4 § utförsellagen. Med tillverkningsrätt avses det

medgivande som lämnas någon annan att utnyttja viss rätt

eller att i enlighet med av upplåtaren eller överlåtaren

tillhandahållna tekniska underlag såsom ritningar,

beskrivningar eller programvara tillverka en viss produkt.

Upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt innebär att

antingen en rättighet inom det industriella rättsskyddets

område och/eller kunskap mot eller utan vederlag överförs

till en utländsk mottagare. Objektet för avtalet kan utgöras

av såväl immateriellt skyddade rättigheter som

driftserfarenheter som saknar egentligt rättsskydd.

Det har rått osäkerhet rörande omfattningen av

begreppet tillverkningsrätt. Jag finner därför anledning

betona att härmed avses varje upplåtelse eller överlåtelse

av tekniskt underlag som gör det möjligt för förvärvaren att

framställa vad som utgör krigsmateriel enligt svensk

definition.

Ett tillstånd av detta slag bör kunna förenas med villkor.

Jag har tidigare i avsnitt 11 redovisat förfarandet med

slutanvändarintyg i samband med utförsel av krigsmateriel.

Upplåtelser och överlåtelser av tillverkningsrätter sker

normalt till en tillverkare i utlandet efter det att regeringen

givit tillstånd till ingående av avtalet. I samband med

prövningen av avtalet kan det dock i vissa fall vara önskvärt

att infordra ett intyg från myndigheterna i det land där

licenstillverkningen skall ske om att de är införstådda med

de begränsningar rörande nyttjandet av den

licenstillverkade materielen som har föreskrivits som villkor

i den svenska regeringens beslut.

13 Samarbete med utländsk part om gemensam

tillverkning eller utveckling av krigsmateriel

Mitt förslag: Avtal med någon utom landet om att

gemensamt med denne eller för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om gemensam tillverkning av krigsmateriel

får inte ingås här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller i utlandet

ingå ett sådant avtal utan regeringens tillstånd.

KMU anser att regeringens tillstånd skall krävas

även i framtiden för ingående av avtal med någon i utlandet

om att för dennes räkning utveckla krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel. Mot bakgrund av

den förväntade utvecklingen av försvarsindustrins

utlandssamverkan anser KMU att tiden nu är mogen att

även reglera avtal med en utländsk part om att gemensamt

utveckla eller tillverka krigsmateriel. Utredningen uttalar

sig för att det bör övervägas att samordna 5 § utförsellagen

med den föreslagna bestämmelsen. Villkoren för export

från samarbetslandet bör om möjligt regleras i

samarbetsavtalet och därigenom underställas regeringens

prövning. Om det svenska bidraget är av mer underordnad

betydelse bör slutprodukten enligt KMU kunna disponeras

fritt av samarbetspartnern. Om det är ett starkt svenskt

försvarspolitiskt intresse att samarbete kommer till stånd,

skall regeringen också i övrigt kunna medge export till

tredje land i enlighet med samarbetslandets exportregler.

KMU har föreslagit att undantag från tillståndskravet skall

göras för avtal som uteslutande avser utveckling eller

tillverkning av krigsmateriel som skall införas till Sverige.

Remissinstanserna är huvudsakligen positiva till

utredningens förslag. FMV betonar dock att det

föreslagna förbudet inte bör tolkas så att erforderlig

anpassning till köparens behov av modifieringar inkluderas,

vilket helt skulle omöjliggöra export. FFV accepterar

i princip den i utredningen föreslagna uppläggningen, men

inte den uppdelning i materiel av svenskt ursprung och

materiel som är en följd av gemensamt utvecklingsarbete

som utredningen föreslår som grund för vilket lands

exportregler som skall tillämpas. FFV anser vidare att

utredningens inställning att vidareleverans av svensk

materiel skall få ske utan hänsynstagande till svenska

restriktioner endast i fall när detta är ett starkt svenskt

försvarspolitiskt intresse kommer att upplevas som en

diskriminering av ett land som missgynnas. Slutligen anser

FFV att i den mån den svenska regeringen har synpunkter

på samarbetslandets val av mottagarländer, bör i

förekommande fall en regeringsöverenskommelse omfatta

bestämmelser om detta. Kungl.

Krigsvetenskapsakademien förutser svårigheter vid

tillämpningen avseende t.ex. huruvida engagemanget är av

sådan art och omfattning att tillstånd krävs. Kritiken avser

främst att lagtexten inte tar upp graden och sättet av

engagemang vid gemensam utveckling eller tillverkning.

RPS påpekar att säkerhetsskyddsfrågorna måste

beaktas noga, vilket skulle kräva en ökad kompetens inom

säkerhetspolisen.

Skälen för mitt förslag: Genom utförsellagen

från år 1988 infördes det nu gällande förbudet mot att träffa

avtal med någon i utlandet om att för dennes räkning

utveckla krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel. Föredraganden konstaterade (prop

1987/88:154) att dåvarande regler inte täckte alla former av

överföring av tekniskt kunnande på krigsmaterielområdet

och anförde att överföring av kunnande efter beställning

eller uppdrag av någon utom riket att utveckla viss

krigsmateriel för dennes räkning är en form av

kunskapsöverföring som låg nära det då gällande förbudet

mot upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt.

Detsamma gällde utveckling av en metod för framställning

av krigsmateriel som är avsedd att inpassas i den utländska

kundens produktion. Föredraganden fann det lika

angeläget i dessa fall som i fråga om kunskapsöverföring

genom t.ex. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt

att en prövning kan ske beträffande omständigheter som

bl.a. mottagarland och mottagarens möjligheter till export.

I detta sammanhang anförde föredraganden också att sådan

verksamhet inte bör äga rum, om den inte främjar den

tekniska utveckling som kan nyttiggöras för vår

försvarskraft (s. 37-39).

I avsnittet om riktlinjer för krigsmaterielexport och

utlandssamverkan (avsnitt 6) har jag som ett av de två

grundkriterierna för att utlandssamverkan skall tillåtas

angivit att den skall vara erforderlig för att tillgodose det

svenska försvarets behov av materiel eller kunnande eller

i övrigt vara säkerhetspolitiskt önskvärd. Jag har i samma

avsnitt redogjort för min bedömning av hur detta kriterium

bör tolkas och understrukit vikten av att såväl lång- som

kortsiktiga bedömningar görs avseende försvarets behov.

Industrins kompetens och kapacitet är enligt min mening

beroende av att export, samarbete och annan

utlandssamverkan kan komma till stånd. En annan faktor

som bör tillmätas betydelse för om utlandssamverkan skall

tillåtas är om denna fordras för att i vid mening trygga

import av materiel eller kunnande som den svenska

försvarsmakten behöver.

I likhet med KMU anser jag att avtal med någon i

utlandet om att gemensamt eller för annans räkning

utveckla krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel liksom gemensam tillverkning skall kräva

regeringens tillstånd. Utan ett tillståndskrav finns risk för

kringgående av bestämmelserna om förbud mot upplåtelse

eller överlåtelse av tillverkningsrätt och om avtal om

utveckling av krigsmateriel för annans räkning. En oönskad

kunskapsöverföring till andra länder skulle härigenom

kunna komma till stånd. Vidare har, som KMU konstaterat,

regeringen anledning att styra svenska företags

internationella samarbete till produktslag som har eller kan

få betydelse för vår försvarsmakt. Vid gemensam

tillverkning kan det röra sig om projekt som sträcker sig

långt i tiden, och det finns därför anledning att göra en

noggrann bedömning av det presumtiva samarbetslandet.

Frågan om vidareexport till följd av gemensam tillverkning

bör också bli föremål för regeringens prövning.

Med utveckling avses ett konstruktionsarbete som syftar

till att åstadkomma ett produktionsunderlag för en

krigsmaterielprodukt. Sådan modifiering och anpassning av

en tidigare utvecklad produkt till annan standard som inte

innebär en väsentlig förändring av produktens prestanda

bör dock i detta avseende inte betecknas som utveckling.

Den föreslagna regleringen bör enligt min uppfattning

inarbetas i den nu gällande bestämmelsen om avtal om att

för annans räkning utveckla krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel. Det bör vara förbjudet att

utan regeringens tillstånd ingå avtal med någon i utlandet

om att gemensamt med eller för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller gemensamt tillverka krigsmateriel.

KMU har föreslagit att undantag från tillståndskravet

skall göras för avtal som uteslutande avser utveckling eller

tillverkning av krigsmateriel som skall införas till Sverige.

Jag har i avsnitt 6 redogjort för de utrikespolitiska

överväganden som bör göras i samband med

utlandssamverkan. Valet av samarbetspartner och därmed

samarbetsland är härvid av avgörande betydelse. Det är min

uppfattning att också samverkan avseende materiel som

uteslutande skall införas till Sverige bör bedömas med

utgångspunkt från samma typ av överväganden och att detta

område därför inte bör falla utanför regeringens prövning.

En samverkan som inledningsvis består i en gemensam

utveckling för svensk räkning kan också senare övergå till

att bli tillverkning för samarbetslandets eller tredje lands

räkning. Däremot bör dock inte sådana avtal som en svensk

tillverkare sluter med underleverantör i utlandet för

medverkan i utveckling eller tillverkning av komponenter

omfattas av bestämmelsen.

14 Avtal om ändring av eller tillägg till avtal

Mitt förslag: Avtal som innebär tillägg till eller

ändring av avtal av det slag som kräver tillstånd enligt 7 eller

8 § i förslaget till ny lag om krigsmateriel skall inte heller i

framtiden få ingås utan tillstånd av regeringen, om tillägget

eller ändringen avser

1. den materiel som omfattas av avtalet,

2. vidareupplåtelse eller vidareöverlåtelse av rätt enligt

avtalet,

3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare som

inte har angivits tidigare,

4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

5. bestämmelser om sekretess.

Bestämmelserna skall tillämpas på avtal av det slag som

nyss angivits, även om avtalet på grund av äldre

bestämmelser inte krävt tillstånd.

KMU föreslår att ändringar i avtal om att

gemensamt utveckla eller tillverka krigsmateriel skall

införas i den nu gällande bestämmelsen om förbud mot

ändring av avtal om upplåtelse eller överlåtelse av

tillverkningsrätt.

Remissinstanserna har lämnat förslaget utan

erinran.

Skälen för mitt förslag: I dag krävs enligt 6 §

utförsellagen regeringens tillstånd vid ändring av ett avtal

om upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt till någon

i utlandet men inte för ändring av avtal med någon utom

landet om att för dennes räkning utveckla krigsmateriel

eller metod för framställning av sådan materiel.

Vid prövningen av tillstånd till avtal om upplåtelse och

överlåtelse av tillverkningsrätt, liksom till avtal med någon

utom landet om att gemensamt med denne eller för dennes

räkning utveckla eller tillverka krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel eller gemensamt tillverka

krigsmateriel, skall i huvudsak samma riktlinjer tillämpas

som vid utförsel av krigsmateriel. Vid prövningen bör

regeringen lägga särskild vikt vid vad parterna har kommit

överens om i fråga om bl.a. rätten till export av tillverkad

materiel, möjlighet till vidareupplåtelse eller

vidareöverlåtelse av tillverkningsrätt, avtalets giltighetstid

samt bestämmelser om sekretess. Som jag redan har anfört

i avsnittet 6 bör export av samproducerad krigsmateriel i

första hand regleras i samarbetsavtalet.

Mot bakgrund av att dessa faktorer tillmäts stor vikt vid

regeringens prövning av en ansökan, är det naturligt att

ändringar härav skall anmälas till regeringen.

Det förtjänar att påpekas att regeringens tillstånd även

skall inhämtas för ändring i sådana äldre avtal, som har

ingåtts utan regeringens ursprungliga prövning, dvs. innan

krav på tillstånd för ingående av avtal om upplåtelse och

överlåtelse av tillverkningsrätt infördes genom 1983 års

utförsellag eller innan krav på tillstånd infördes för avtal om

att gemensamt eller för annans räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om gemensam tillverkning enligt detta

förslag. I enlighet med vad lagrådet anfört föreslår

jag att detta skall anges i en särskild övergångsbestämmelse

(se avsnitt 25).

Mitt förslag går utöver KMU:s förslag genom att även

vissa ändringar i avtal om att för annans räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel skall kräva regeringens tillstånd.

15 Militärt inriktad utbildning

Mitt förslag: Militärt inriktad utbildning av

personer som inte är svenska medborgare skall inte heller i

framtiden få bedrivas här i landet utan tillstånd av

regeringen. Svenska myndigheter, svenska företag samt den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här skall inte heller

utom landet yrkesmässigt få bedriva sådan utbildning utan

tillstånd av regeringen. Undantag från tillståndskravet skall

gälla för utbildning som anordnas av statliga myndigheter

som inte är affärsverk eller i samband med försäljning av

krigsmateriel eller för de anställda i sådana företag som har

tillstånd att tillverka krigsmateriel.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Enligt nuvarande

bestämmelse förbjuds militärt inriktad utbildning av

utländska medborgare inom landet. Med sådan utbildning

avses utbildning i handhavande av krigsmateriel som har

samband med en möjlig stridsinsats eller som syftar till att

möjliggöra utveckling eller tillverkning av krigsmateriel.

Förbudet gäller inte utbildning som anordnas av staten

och inte heller utbildning som har direkt samband med

försäljning av krigsmateriel och utbildning vid ett företag av

dess egen personal.

Vid införandet anförde föredragande statsrådet (prop.

1981/82:196 s. 21) att för den händelse utvecklingen skulle

visa att det uppställda syftet inte helt kan nås med

regleringen och den i något hänseende behöver

kompletteras, får detta tas upp mot bakgrund av gjorda

erfarenheter.

Sedan bestämmelsen infördes år 1982 har ett fåtal

ansökningar behandlats. Bestämmelsen har inte medfört

några egentliga tillämpningsproblem.

En av de grundläggande principerna bakom regleringen

av utlandssamverkan på krigsmaterielområdet är emellertid

att Sverige skall stå utanför andra länders konflikter. Detta

är motivet till att i detta sammanhang också reglera militärt

inriktad utbildning i utlandet. Vid den översyn av

lagstiftningen på krigsmaterielområdet jag nu föreslår

finner jag det lämpligt föreslå att också militärt inriktad

utbildning av personer som inte är svenska medborgare i

utlandet skall kräva regeringens tillstånd i vissa fall,

nämligen när ett svenskt företag, en svensk myndighet eller

någon som är bosatt eller stadigvarande vistas här avser att

yrkesmässigt bedriva militärt inriktad utbildning av

personer som inte är svenska medborgare. En sådan

reglering skulle motsvara förbudet mot att i utlandet

tillhandahålla produkter som inte finns i Sverige och också

i övrigt korrespondera med bestämmelserna om

kunskapsöverföring, dvs. upplåtelse eller överlåtelse av

tillverkningsrätt och samverkan med någon i utlandet om

att utveckla eller tillverka krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel.

Jag menar att det är lämpligt att begränsa förbudet

avseende militärt inriktad utbildning utom landet till

utbildning som anordnas yrkesmässigt.

16 Marknadsföring m.m.

Mitt förslag: Den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel och svenska statliga

myndigheter som bedriver motsvarande verksamhet skall

även i fortsättningen i den ordning regeringen föreskriver

lämna redovisning till regeringen om marknadsföring av

krigsmateriel som bedrivs utom landet. Därutöver skall

motsvarande redovisning lämnas om åtgärder som syftar till

avtal med någon i utlandet av det slag som kräver tillstånd

enligt 7 eller 8 § i förslaget till ny lag om krigsmateriel.

Regeringen skall få meddela närmare föreskrifter om

redovisningsskyldighet och om undantag från sådan

skyldighet. Regeringen får också i det enskilda fallet medge

undantag från redovisningsskyldigheten.

KMU:s förslag överensstämmer i sak med mitt i

denna del.

Remissinstanserna: KMU:s förslag har lämnats

utan erinran.

Skälen för mitt förslag: Bestämmelser om

redovisning och underrättelse till regeringen finns i 8 §

utförsellagen under rubriken marknadsföring av

krigsmateriel. Enligt denna bestämmelse skall den som har

tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel och

statliga myndigheter som bedriver motsvarande verksamhet

bl.a. vara skyldig att i den ordning regeringen föreskriver

lämna redovisning till regeringen om de länder utanför

Sverige i vilka marknadsföring av krigsmateriel bedrivs,

vilka bestämda mottagare marknadsföringen riktar sig till

och vilken materiel den avser.

Bestämmelserna syftar till att ge regeringen en bild av

pågående marknadsföringsaktiviteter. Redovisningen utgör

också ett underlag för de informella kontakter som sker

mellan industrin och KMI. Erfarenheterna av denna form

för redovisning är enligt min bedömning goda. KMI kan i

kontakter med företagen lämna upplysningar om

regeringens aktuella syn på ett visst land som mottagare av

svensk krigsmateriel. Jag anser därför att bestämmelserna i

sak bör överföras till den nya lagen.

KMU har föreslagit att redovisning också skall lämnas

till regeringen om åtgärder som syftar till ett samarbetsavtal

som är tillståndspliktigt. Enligt KMU skulle detta ge

regeringen dels en bild av den pågående utvecklingen, dels

möjlighet att i förekommande fall föra fram synpunkter på

det tänkta samarbetet. Jag delar utredningens uppfattning

och föreslår i konsekvens härmed att även åtgärder som

syftar till ingående av avtal om upplåtelse eller överlåtelse

av tillverkningsrätt skall omfattas av bestämmelsen.

Redovisningen bör göras på ett tidigt stadium, dvs. redan

när de första kontakterna har tagits. På detta stadium

motsvaras sådana kontakter av allmänna

marknadsföringsåtgärder, som inte innefattar några

bindande åtaganden för någon av parterna. Detta ger KMI

möjlighet att i sina informella kontakter med företaget, på

motsvarande sätt som i fråga om marknadsföring enligt

nuvarande bestämmelser, lämna upplysningar om

regeringens syn på det presumtiva samarbetslandet.

Som jag anförde inledningsvis preciseras i dag i lagen

vilka uppgifter redovisningen av marknadsföring skall

innehålla, nämligen vilken materiel marknadsföringen

avser och vilka bestämda mottagare den riktar sig till.

Utöver de uppräknade uppgifterna kan det dock finnas

andra upplysningar som det kan vara av betydelse för

regeringen att få kännedom om. Jag föreslår därför att

regeringen får meddela föreskrifter om

redovisningsskyldighetens omfattning. För planerad

gemensam utveckling eller tillverkning är exempelvis

inriktningen av samverkan och eventuell export till tredje

land av betydelse.

17 Anbudsgivning m.m.

Mitt förslag: Den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel och svenska statliga

myndigheter som bedriver motsvarande verksamhet skall

underrätta regeringen innan anbud lämnas, eller, där

anbudsförfarande inte förekommer, innan avtal ingås om

1. tillhandahållande av krigsmateriel till någon i utlandet,

2. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt som avses

i 7 § i förslaget till lag om krigsmateriel, eller

3. tillverkning eller utveckling av krigsmateriel eller metod

för framställning av krigsmateriel som avses i 8 § i samma

lagförslag.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om senaste

tidpunkt för underrättelse och om undantag från

underrättelseskyldigheten. Regeringen får också i enskilda

fall medge undantag från underrättelseskyldighet.

I ärenden som inte är av större omfattning eller som i

övrigt inte är av större vikt, får det statsråd som har till

uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

medge undantag i det enskilda fallet från föreskrifter om tid

för lämnande av underrättelse.

Regeringen får i det enskilda fallet förbjuda att sådant

anbud lämnas eller avtal ingås som avses i första stycket.

Utredningarna har inte lämnat något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Skyldighet att lämna

underrättelse till regeringen innan anbud lämnas om

tillhandahållande av krigsmateriel till någon utom landet

eller om upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt eller

avtal ingås om tillhandahållande av krigsmateriel eller

upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt finns i dag i

8 § utförsellagen, medan regeringens rätt att förbjuda

sådant anbud eller avtal finns i 9 § samma lag.

Bestämmelserna infördes med anledning av att det i några

fall hade förekommit att företag hade gått längre i sin

marknadsföring i vissa länder än vad som från allmänna

synpunkter ansågs vara lämpligt.

Föredragande statsrådet motiverade förslaget med att

det måste ligga i statsmakternas intresse att ha ökad

kännedom om industrins marknadsföring i utlandet och om

åtgärder som planeras i fråga om utbjudande av

krigsmateriel och kunnande samt att regeringen i vissa

avseenden borde ha möjlighet att ingripa på ett tidigare

stadium än vad som då var fallet (prop. 1987/88:154 s.32).

Föredraganden anförde också att det även måste ligga i

företagens eget intresse att hålla tillståndsgivande

myndighet underrättad om sin verksamhet på utländska

marknader, detta inte minst för att undvika investeringar i

marknadsföring i länder till vilka tillstånd enligt lagen inte

kan komma att medges.

Den nuvarande ordningen har enligt min uppfattning

fungerat väl. Den bör nu kompletteras med en skyldighet

att underrätta regeringen även innan avtal ingås om att

gemensamt med någon i utlandet eller för dennes räkning

utveckla krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel eller om att gemensamt tillverka

krigsmateriel. Underrättelsen bör också kunna leda till

förbud från regeringen i det enskilda fallet. Utredningens

argument att underrättelseskyldigheten, med hänvisning till

att ett följande avtal skulle kräva regeringens godkännande,

inte behöver vara förenad med förbudsmöjlighet och

sanktionsbestämmelser finner jag inte väga särskilt tungt,

om man beaktar att underrättelser om anbud och avtal

avseende tillhandahållande av krigsmateriel resp.

upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt enligt

nuvarande regler kan leda till ett sådant förbud. Jag finner

det önskvärt att de olika formerna av utlandssamverkan ges

en likartad hantering och kan inte se något skäl att

särbehandla denna typ av utlandssamverkan.

För att företagen skall kunna veta när underrättelse skall

lämnas krävs att detta tillfälle är klart avgränsat i lagen. Jag

föreslår därför att underrättelse skall lämnas till regeringen

innan anbud lämnas eller avtal ingås. Med avtal skall i detta

avseende förstås även sådana gemensamma

avsiktsförklaringar, exempelvis s.k. Letter of Intent, som

ofta föregår ett senare fullständigt avtal. I förslaget ges

regeringen rätt att meddela närmare föreskrifter om senaste

tidpunkt för underrättelse och om undantag från

underrättelseskyldigheten.

Jag har i avsnitt 11 föreslagit att det statsråd som har till

uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

alltjämt skall få pröva frågor om utförsel som inte är av

större omfattning eller i övrigt av större vikt. Denna

delegationsmöjlighet bör nu också införas beträffande

regeringens rätt att medge undantag från skyldigheten att

lämna underrättelse till regeringen med avseende på den tid

inom vilken underrättelse skall ske. Enligt 13 §

utförselförordningen skall underrättelse lämnas till

regeringen senast fyra veckor innan anbudet beräknas avges

eller avtalet beräknas ingås. Jag kommer senare att föreslå

regeringen en motsvarande föreskrift. Ansökan om

undantag från underrättelseskyldigheten avser i allmänhet

en begäran om förkortning av denna tidsfrist. Genom ett

sådant beslut ges företaget därigenom en möjlighet att

lämna anbudet inom kortare tid än fyra veckor. Dessa

beslut är ofta rutinartade och i materiellt hänseende av liten

vikt. Det bör därför öppnas en möjlighet för det

föredragande statsrådet att fatta beslut i stället för

regeringen i ärende rörande nedsatt tidsfrist avseende ett

anbud som inte är av större omfattning eller som i övrigt inte

är av större vikt.

18 Villkor och återkallelse av tillstånd m.m.

18.1 Villkor samt kontroll- och ordningsbestämmelser

Mitt förslag: Tillstånd skall även i framtiden få

förenas med villkor samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser.

KMU har inte lagt fram något förslag i denna del.

Skälen för mitt förslag: Beslut enligt lagen

måste kunna förenas med villkor samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser. Jag har i avsnitt 9 om

tillverkningstillstånd redogjort för min inställning till

statsmakternas inflytande över utländskt ägande i

krigsmaterieltillverkande företag. Resonemanget

utmynnade i att jag inte anser att det behöver slås fast i

lagen att det svenska ägandet måste utgöra en viss andel för

att tillverkningstillståndet skall bestå och att erforderlig

kontroll kan erhållas genom bestämmelserna om villkor för

tillverkningstillstånd.

Denna möjlighet finns redan i dag även om det inte

uttryckligen anges i lagen att villkor avseende ägandet är

möjliga. Som jag redovisade i avsnitt 9 är det viktigt att det

framgår att denna förutsättning beträffande

ägarförhållandena i stället kan ges som ett villkor i det

enskilda fallet när den uttryckliga begränsningen tas bort ur

bestämmelsen om tillstånd.

Regeringens villkorskrav på svenskt ägande kan ställas

högre eller lägre än vad som anges i 2 § tillverkningslagen.

Som jag anförde i avsnitt 8 är det emellertid inte min avsikt

att regeringen i normalfallet skall avvika från de villkor för

tillverkningstillstånd som i dag regelmässigt meddelas.

Ett tillverkningstillstånd bör innehålla

ordningsbestämmelser som anger var tillverkning får äga

rum. I syfte att kontrollera att levererad materiel har

kommit avsedd mottagare tillhanda bör ett utförselbeslut

kunna förenas med ett åliggande för exportören att inge en

handling som utvisar att materielen nått avsedd mottagare.

I ett utförselbeslut kan regeringen i kontrollsyfte ange

att detta skall återsändas till KMI efter verkställd leverans.

Om ett utförselbevis avser materiel exempelvis för

demonstrationsändamål, bör ett sådant beslut av samma

skäl innehålla bestämmelser som ålägger exportören att

anmäla till KMI när materielen återinförs.

Behovet av villkor samt kontroll- och

ordningsbestämmelser gör sig också gällande i fråga om

tillstånd att upplåta eller överlåta tillverkningsrätt.

Beträffande tillstånd att gemensamt med någon i utlandet

eller för dennes räkning utveckla krigsmateriel eller metod

för framställning av sådan materiel eller gemensamt

tillverka krigsmateriel torde såväl villkor som kontroll- och

ordningsbestämmelser spela en mycket stor roll. Det kan

t.ex. röra sig om skyldighet att lämna rapporter till

regeringen om hur avtalet löper och omfattningen av

tillverkning enligt avtalet.

18.2 Återkallelse av tillstånd

Mitt förslag: Tillstånd att tillverka eller

tillhandahålla krigsmateriel och tillstånd att bedriva militärt

inriktad utbildning av utländska medborgare skall även i

framtiden kunna meddelas för en viss tid eller tills vidare.

Tillstånd enligt lagen skall kunna återkallas av regeringen,

om tillståndshavaren har åsidosatt föreskrifter i lagen eller

föreskrifter, villkor eller bestämmelser som har meddelats

med stöd av lagen eller det finns andra särskilda skäl till

återkallelse.

Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Återkallelse av

tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel

regleras i dag i 4 § tredje stycket tillverkningslagen.

Återkallelse av utförseltillstånd regleras i 13 § utförsellagen.

För vissa fall bör det finnas en möjlighet för regeringen att

återkalla ett meddelat tillstånd. Detta bör gälla i fråga om

tillstånd att tillverka eller inom landet tillhandahålla

krigsmateriel. Vidare bör tillstånd till utförsel och till

tillhandahållande av krigsmateriel som finns i utlandet

omfattas av återkallelsemöjligheten liksom tillstånd att

bedriva militärt inriktad utbildning. Härutöver kan det

finnas skäl att återkalla även sådana tillstånd att ingå avtal

som har redovisats i avsnitten 12--14. Ett skäl att återkalla

ett tillstånd kan vara att tillståndshavaren åsidosätter ett

villkor eller bryter mot en ordnings- eller

kontrollbestämmelse. Att tillstånd kan återkallas på grund

av vilseledande eller felaktiga uppgifter följer redan av

allmänna förvaltningsrättsliga principer.

Andra särskilda skäl att återkalla ett utförseltillstånd

kan vara att förhållandena i den mottagande staten har

ändrats. Jag har i avsnitt 6 redogjort för mina bedömningar

vad avser riktlinjer för regeringens tillståndsprövning. Jag

har därvid anfört att tillstånd skall återkallas om ovillkorliga

exporthinder uppstår. Även i andra fall kan sådana ändrade

förhållanden uppstå att ett tillstånd bör återkallas.

När det gäller fråga om återkallelse av tillstånd att ingå

avtal om upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt och

om avtal att gemensamt med någon i utlandet eller för

dennes räkning tillverka eller utveckla krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel vill jag säga

följande. Regeringens tillstånd krävs för avtalens ingående.

Ett återkallande av ett sådant tillstånd skulle kunna få

effekt bara under tiden mellan regeringens tillståndsgivning

och avtalets ingående. Om vilseledande är för handen, kan

ett sådant tillstånd återkallas utan särskilda föreskrifter

därom. Som lagrådet har anfört kan det emellertid

finnas annan anledning att återkalla ett meddelat tillstånd

att ingå ett avtal av det slag som kräver tillstånd enligt 7--

9 §§ i förslaget till lag om krigsmaterial. Jag instämmer i

lagrådets bedömning och föreslår därför att bestämmelsen

om återkallelse av tillstånd skall omfatta alla de tillstånd

regeringen kan meddela med stöd av den föreslagna lagen.

En sådan återkallelse får inte avse tillstånd till avtal som

redan ingåtts med stöd av regeringens beslut.

Förutsättningen för att återkalla ett givet tillstånd är

självfallet att utförseln, tillhandahållandet, utbildningen

eller avtalet helt eller delvis inte har kommit till stånd.

19 Tillsyn och uppgiftsskyldighet

19.1 Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska

rättssubjekt

Mitt förslag: Någon ändring i gällande regler görs

inte. Detta innebär att den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel, liksom svenska statliga

myndigheter som bedriver motsvarande verksamhet utan

att behöva tillstånd, även i framtiden skall, enligt de

föreskrifter som regeringen meddelar, lämna uppgift till

regeringen om ägande i utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Förslaget överensstämmer

med 10 § utförsellagen som trädde i kraft år 1988.

Föredraganden anförde i propositionen (1987/88:154 s. 43)

att det är av vikt att statsmakterna fortlöpande ges en bild av

den svenska krigsmaterielindustrins engagemang i utlandet

med avseende på verksamheten inom

krigsmaterielområdet. Hon förordade därför att den som

har tillstånd att tillverka eller försälja krigsmateriel och

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall vara skyldiga att enligt de närmare

föreskrifter som regeringen meddelar lämna uppgifter om

ägande i sådana utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Jag anser inte att det finns anledning att ändra denna

uppgiftsskyldighet och föreslår att en ny bestämmelse med

motsvarande lydelse införs i den nya krigsmateriellagen.

19.2 Tillsyn

Mitt förslag: Den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel skall även i framtiden stå

under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får meddela föreskrifter om tillsynen.

 Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Förslagets första led

motsvarar 5 § tillverkningslagen. Redan i den proposition

som låg till grund för 1935 års förordning om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel m.m. (prop. 1935:89),

anfördes bl.a. att den tillsyn som kontrollen

nödvändiggjorde borde utövas av en

krigsmaterielinspektion som borde inordnas i

regeringskansliet. Kontrollmyndigheten föreslogs förläggas

till handelsdepartementet, till vilket departement

handläggningen av ärenden rörande exportförbudet av

krigsmateriel redan hörde.

Jag anser att den som har fått regeringens tillstånd att

tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel även i framtiden

skall stå under tillsyn av den myndighet som regeringen

bestämmer. Jag återkommer till denna fråga i avsnitt 22.

Jag föreslår vidare att regeringen bemyndigas meddela

föreskrifter om tillsynen.

19.3 Deklarationsskyldighet m.m.

Mitt förslag: Den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel skall även i framtiden,

enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar, till

tillsynsmyndigheten lämna deklaration på heder och

samvete rörande den verksamhet för vilken tillstånd har

meddelats.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

skyldigheten att lämna deklaration.

Regeringen får meddela föreskrifter om att den som har

tillstånd enligt 6 § i förslaget till lag om krigsmateriel skall

lämna uppgifter rörande utförd krigsmateriel och den som

har tillstånd att ingå avtal enligt 7 § om upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrätt eller avtal enligt 8 § om

samarbete med någon i utlandet skall lämna uppgift om

ingångna avtal.

Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Förslaget motsvarar 6 §

tillverkningslagen och 12 § utförsellagen. Bestämmelsen

syftar till att möjliggöra en effektiv kontroll över

krigsmaterieltillverkningen och säkerställa att villkor som

har meddelats i samband med tillståndsgivningen efterlevs.

Denna deklarationsskyldighet bör kvarstå även i

fortsättningen.

I likhet med vad som för närvarande gäller, bör

regeringen få meddela föreskrifter om att den som fått

tillstånd till utförsel skall lämna uppgifter rörande utförd

materiel liksom att den som fått tillstånd att upplåta eller

överlåta tillverkningsrätt skall lämna uppgifter om det.

Därtill bör läggas en skyldighet för den som erhållit tillstånd

att ingå avtal om samarbete med någon i utlandet att lämna

uppgifter om sådana avtal.

19.4 Upplysningsskyldighet

Mitt förslag: Den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel är skyldig att efter

anmodan av tillsynsmyndigheten lämna de upplysningar

och handlingar som behövs för kontrollen och att lämna

tillsynsmyndigheten tillträde till lokaler där verksamheten

bedrivs. Tillståndsmyndigheten har rätt att ta hjälp av andra

statliga myndigheter i sin tillsyn.

Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: Förslaget motsvarar i

princip 7 § tillverkningslagen. Mitt förslag avviker dock från

dessa bestämmelser såtillvida att tillsynsmyndigheten

uttryckligen ges rätt att påkalla biträde av andra statliga

myndigheter i sin tillsyn.

19.5 Anmälningsskyldighet

Mitt förslag: Den som har tillstånd enligt lagen

skall vara skyldig att, vid ändring i förhållande som har

upptagits i tillståndsansökan, anmäla detta till regeringen i

enlighet med de föreskrifter regeringen meddelar.

Utredningarna har inte lagt fram något förslag i

denna del.

Skälen för mitt förslag: I flera fall fordras

tillämpningsföreskrifter till lagen. Det ankommer på

regeringen att utfärda sådana. En sådan uppgift bör vara att

närmare ange vad en ansökan om tillstånd skall innehålla.

Det kan vara lämpligt att föreskriva t.ex. att en ansökan om

tillverkningstillstånd skall innehålla en uppgift om ägande i

bolaget eller att en ansökan om utförseltillstånd skall

innehålla uppgift om slutmottagare. Uppgiftslämnandet bör

vara förenat med straffansvar.

De uppgifter som lämnas i en ansökan ligger till grund

för regeringens prövning av aktuellt tillståndsärende och för

utformningen av eventuella villkor. Med hänsyn till

uppgifternas betydelse för utgången av ärendet finner jag

det viktigt att det i lagen uttryckligen anges att

tillståndshavaren skall vara skyldig att anmäla till

regeringen om dessa förhållanden ändras. Sådan anmälan

bör ske snarast.

20 Revisorskontroll

Mitt förslag: Om en revisor i granskningen av

verksamheten har anmärkt på ett företags efterlevnad av

bestämmelserna i förslaget till lag om krigsmateriel och

anmärkningen har framförts i en revisionsberättelse enligt

aktiebolagslagen (1975:1385) eller lagen (1980:1103) om

årsredovisningar m.m. i vissa företag, skall han genast

sända in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen. En

revisor vid en svensk statlig myndighet har motsvarande

skyldighet.

KMU har föreslagit att revisorer i aktiebolag eller

företag som omfattas av bestämmelserna i

tillverkningslagen alltid skall sända in en kopia av företagets

revisionsberättelse till regeringen.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har

huvudsakligen varit positiva till förslaget eller lämnat detta

utan erinran. Svea Hovrätt anser att förslaget innebär

en förbättring eftersom revisorn enligt förslaget inte åläggs

att ta ställning till om någon misstänkt överträdelse av

utförsellagen har förekommit. Kammarrätten i

Stockholm ifrågasätter om den föreslagna ordningen är

mer ändamålsenlig än den nuvarande.

Åklagarmyndigheten i Göteborg biträder

utredningens förslag och anser att erforderlig

specialistkompetens skulle kunna utnyttjas vid behov, vilket

skulle kunna leda till större möjligheter att upptäcka

oegentligheter. Regionåklagarmyndigheten i

Karlstad anser att betydelsen av den föreslagna

bestämmelsen inte bör överskattas. RPS anför att en

förutsättning för att den föreslagna regeln skall medföra en

skärpt kontroll och bli ett effektivt sätt att upptäcka

eventuella oegentligheter är att en regelmässig granskning

av berättelserna sker även när de inte innehåller särskilda

anmärkningar. En sådan tillämpning av bestämmelsen

kommer att kräva en hög grad av sakkunskap hos

granskarna för att kontrollen skall kunna bli effektiv.

Kommerskollegium anser att det i stället bör

ankomma på de berörda företagens styrelser att sända in

revisionsberättelse och årsredovisning till regeringen.

RRV delar utredningens uppfattning att

krigsmaterielföretagens revisorer alltid skall delge

regeringen sina revisionsberättelser även när de inte

innehåller anmärkningar, medan FFV anser att

förslaget kommer att leda till stor byråkrati vars värde

förefaller tvivelaktigt. Föreningen Sverige

Auktoriserade Revisorer (FAR) avstyrker förslaget och

hänvisar till sitt remissyttrande över förslaget till den

nuvarande bestämmelsen. I detta hade FAR funnit att det

bör ingå i den offentliga tillsynen att kunna begära in

årsredovisningar och revisionsberättelser från alla

krigsmaterielexporterande företag.

Skälen för mitt förslag: I propositionen

1987/88:154, som föregick införandet av bestämmelserna

om skyldigheten för revisor att sända in en kopia av

revisionsberättelsen till regeringen om han i sin

granskningsverksamhet har framfört någon anmärkning,

anförde föredraganden, (s. 50-52) att en revisionsberättelse

skall innehålla uppgifter om de anmärkningar med

anledning av försummelser som verkställande direktören

eller någon i styrelsen kan ha gjort sig skyldig till.

Revisorerna kan dessutom där redovisa de upplysningar

som de anser bör komma till aktieägarnas kännedom.

Förvaltningsrevisionen skall bl.a. gå ut på att upptäcka och

förebygga olagliga eller eljest oförsvarliga

förvaltningsåtgärder. Föredraganden anförde vidare att

överträdelser av bestämmelserna rörande

krigsmaterielexporten riskerar att skada ett företag inom

vars verksamhetsområde det ligger att exportera materiel.

En granskning av åtgärder som strider mot

exportbestämmelserna ligger därför inom ramen för ett

revisionsuppdrag som en revisor har åtagit sig för ett

krigsmaterieltillverkande eller exporterande företag.

Olagliga åtgärder kan enligt föredraganden komma till

uttryck i det underlag som revisorerna har att gå igenom för

fullgörandet av sitt uppdrag.

KMU har nu föreslagit att revisorerna alltid skall delge

regeringen sina revisionsberättelser, sålunda även när de

inte innehåller någon anmärkning av angivet slag. Mer än

150 företag har tillstånd att tillverka krigsmateriel och

ytterligare ett tjugotal har tillstånd att tillhandahålla sådan

materiel. Av dessa tillståndshavare är den övervägande

delen aktiebolag. Utredningens förslag innebär konkret att

över ett hundra revisionsberättelser skulle ges in till

regeringen där de skulle granskas av KMI för att utröna om

det hade förekommit några överträdelser på

krigsmaterielområdet.

Jag ställer mig avvisande till en sådan ordning. KMI

skulle med givna resurser ha utomordentligt små

möjligheter att konstatera att en överträdelse skett, om

revisorn inte gjort en anmärkning om en ev. oegentlighet.

En utökning av KMI:s resurser skulle, enligt min mening,

inte stå i relation till vad som står att vinna med en sådan

utökad kontrollordning. Jag förordar därför att nuvarande

system behålls.

21 Ansvarsbestämmelser m.m.

Mitt förslag: Överträdelse av utförselförbudet

bestraffas enligt lagen (1960:418) om straff för

varusmuggling.

Överträdelse av förbudet mot att tillverka krigsmateriel

och verksamhet som avser tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinning rörande krigsmateriel eller metod

för framställning av sådan materiel, liksom av förbud mot

att i det enskilda fallet göra ett sådant tillhandahållande och

av förbudet mot att ingå avtal om upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrätt eller om att gemensamt eller

för motpartens räkning utveckla krigsmateriel eller metod

för framställning av sådan materiel eller gemensamt

tillverka krigsmateriel skall föranleda straffansvar, om det

inte är fråga om ringa fall. Motsvarande skall gälla vid

överträdelse av förbud som regeringen har meddelat mot att

avge anbud m.m., eller mot bestämmelsen om militärt

inriktad utbildning. Detsamma gäller uppsåtligt

vilseledande av regeringen att meddela undantag från

sådant förbud som nämnts i detta stycke. I ringa fall skall

inte dömas till ansvar.

På samma sätt som gäller enligt varusmugglingslagen i

fråga om utförsel skall för de nyssnämnda gärningarna en

särskild straffskala gälla för grovt brott. Vidare skall, liksom

fallet är beträffande utbyte av brott enligt

varusmugglingslagen, utbyte av brott enligt

ansvarsbestämmelserna kunna förklaras förverkat.

Underlåtelse att lämna föreskriven underrättelse eller

anmälan till regeringen liksom lämnande av oriktig uppgift

i ansökan om tillstånd eller annan handling som är av

betydelse för prövningen av ett ärende enligt lagen eller

överträdelse av ett villkor eller en kontroll- eller

ordningsbestämmelse som meddelats med stöd av lagen

omfattas av straffansvar, om det inte är fråga om ringa fall.

Allmänt åtal för brott mot förbudet mot att tillverka eller

tillhandahålla krigsmateriel får väckas endast efter tillstånd

av tillsynsmyndigheten.

KMU:s förslag överensstämmer med mitt såvitt

gäller överträdelse av förbudet mot att gemensamt med

någon i utlandet tillverka eller utveckla krigsmateriel.

Remissinstanserna har lämnat förslaget utan

erinran.

Skälen för mitt förslag: I samband med

remissbehandlingen av departementspromemorian

''''''''Kontroll av vissa produkter som kan användas i

massförstörelsesyfte'''''''' (Ds 1990:4) anförde vissa

remissinstanser, bl.a. RÅ, att enhetliga straffbestämmelser

borde skapas för hela exportkontrollområdet.

Föredraganden anförde i propositionen 1990/91:97 med

förslag till lag om förbud mot utförsel av vissa produkter

som kan användas i massförstörelsesyfte, m.m. att

samordningen med ansvarsbestämmelserna i

krigsmateriellagstiftningen skulle kunna komma att

aktualiseras i samband med översynen av

krigsmateriellagstiftningen.

Överträdelse av ett förbud mot att utan tillstånd föra ut

krigsmateriel ur landet bestraffas som varusmuggling enligt

lagen (1960:418) om straff för varusmuggling

(varusmugglingslagen). Enligt varusmugglingslagen är

dessutom ett antal andra i den lagen angivna förfaranden att

anse som varusmuggling, t.ex. försök till olovlig utförsel

eller vilseledande av tillståndsgivande myndighet att utfärda

tillstånd om man därigenom föranleder att godset förs ut.

Dessa bestämmelser blir tillämpliga när det gäller olovlig

utförsel av krigsmateriel.

Bestämmelser om överträdelse av förbudet mot att

tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel återfinns i dag i

9 § tillverkningslagen. Straffet uppgår till böter eller

fängelse i högst två år. Bestämmelsen har funnits sedan år

1983 och har inte föranlett något åtal. Det finns inte

anledning att ändra denna straffsats.

Överträdelse av förbudet mot att utan tillstånd ingå avtal

som innefattar upplåtelse eller överlåtelse av

tillverkningsrätt regleras i dag i 16 § utförsellagen med en

straffskala som omfattar böter eller fängelse i högst två år

för uppsåtligt brott. För överträdelse som begåtts av grov

oaktsamhet är straffskalan böter eller fängelse i högst sex

månader. För uppsåtligt brott anser jag inte att någon

ändring bör ske. Även uppsåtlig överträdelse av förbudet

mot att gemensamt med någon i utlandet eller för dennes

räkning utveckla krigsmateriel eller metod för framställning

av sådan materiel eller gemensamt tillverka krigsmateriel

bör enligt min mening i ansvarshänseende jämställas

härmed.

Det jag nu har anfört beträffande straffskalan för

nyssnämnda överträdelser bör enligt min mening gälla även

för uppsåtlig överträdelse av förbudet att tillhandahålla

krigsmateriel som finns utom landet eller tillhandahålla

uppfinning rörande krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel.

Till skillnad från vad som gäller enligt 16 § utförsellagen

anser jag att straffsanktionen när det gäller gärning som har

begåtts av oaktsamhet inte bör begränsas till sådan gärning

som har begåtts av grov oaktsamhet. En sådan gradering av

det subjektiva rekvisitet kan vålla svårigheter i

rättstillämpningen. Även bestämmelsen om oaktsamt brott

bör omfatta överträdelse av förbudet mot att gemensamt

med någon i utlandet eller för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller gemensamt tillverka krigsmateriel. Den bör

även omfatta oaktsamt brott mot förbuden mot att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel. I ringa fall bör inte dömas

till ansvar.

Som jag redan har anfört kan den som genom

vilseledande förmår regeringen att lämna tillstånd till

utförsel som annars är förbjuden bestraffas enligt

varusmugglingslagen, om man därigenom föranleder att

krigsmateriel förs ut i strid med förbudet. Till skillnad från

varusmugglingslagen innehåller varken tillverkningslagen

eller utförsellagen bestämmelser som uttryckligen

straffbelägger vilseledande av regeringen att meddela

tillstånd enligt lagen. Enligt min mening bör dock även den

som genom att vilseleda regeringen utverkar tillstånd till

ingående av avtal om upplåtelse eller överlåtelse av

tillverkningsrätt kunna dömas till ansvar om brottet skett

uppsåtligen. Detsamma bör gälla den som genom att

vilseleda regeringen får tillstånd att gemensamt med någon

i utlandet eller för dennes räkning utveckla krigsmateriel

eller metod för framställning av sådan materiel eller att

gemensamt tillverka krigsmateriel. Straffskalan bör, liksom

vad som gäller enligt varusmugglingslagen i fråga om olovlig

utförsel bestämmas till böter eller fängelse i högst två år.

Har vilseledandet skett genom oaktsamhet, bör dömas till

böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall bör inte

dömas till ansvar.

I utförsellagen, men inte i tillverkningslagen, finns en

särskild straffskala för grovt brott. För egen del anser jag

att omständigheterna även vid brott mot tillverknings- och

tillhandahållandeförbuden i vissa fall kan vara sådana att en

strängare påföljd är motiverad. I enlighet med vad som

gäller enligt utförsellagen bör för brott som är att anse som

grovt dömas till fängelse i lägst sex månader och högst fyra

år.

Den som underlåter att underrätta regeringen om

förestående anbud eller avtal eller om ägande i utländska

rättssubjekt och den som inte anmäler ändring i förhållande

som har upptagits i tillståndsansökan till regeringen liksom

den som lämnar en oriktig uppgift i en ansökan om tillstånd

eller förtiger en uppgift som kan vara av betydelse för

regeringens bedömning bör kunna straffas för detta

förfarande. Detta bör även gälla uppgifter i andra

handlingar som är av betydelse för prövningen av ett ärende

enligt lagen, t.ex. uppgifter i samband med att en fråga om

återkallelse av tillstånd aktualiseras. Den som i en

utförselanmälan uppger ett visst land som mottagare av den

aktuella krigsmaterielen kan alltså straffas enligt denna

bestämmelse, om han vid lämnandet av uppgiften visste att

denna var felaktig.

Även den som åsidosätter ett villkor eller bryter mot en

kontroll- eller ordningsbestämmelse som har meddelats

med stöd av lagen bör kunna straffas. Straffsatsen bör

bestämmas till böter eller fängelse i högst sex månader. I

ringa fall bör inte dömas till ansvar.

I fråga om förverkande av utbyte av brott återkommer

jag i specialmotiveringen.

Detta förslag innebär att bestämmelserna har

samordnats med de bestämmelser som finns i lagen

(1991:341) om förbud mot utförsel av vissa produkter som

kan användas i massförstörelsesyfte, m.m.

22 Organisatoriska frågor m.m.

22.1 Berednings- och tillsynsorganisationen inom

regeringskansliet

Min bedömning: Beredningen av ärenden om

krigsmateriel bör även i fortsättningen ske inom

krigsmaterielinspektionen (KMI).

KMI bör vara tillsynsmyndighet över den som har

tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel.

Skälen för min bedömning: KMI inrättades under

1930-talet som en följd av de genom Nationernas Förbund

initierade nedrustningsförhandlingarna i Genève. En ökad

kontroll från regeringarnas sida över vapenindustrin skulle

bidra till att förebygga nya krig. I den proposition som ligger

till grund för 1935 års förordning om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel m.m. (prop. 1935:89),

vilken lag föregick den nu gällande, anfördes bl.a. att den

tillsyn som kontrollen nödvändiggjorde borde utövas av en

krigsmaterielinspektion som borde inordnas i

regeringskansliet. Kontrollmyndigheten föreslogs förläggas

till handelsdepartementet, till vilket departement

handläggningen av ärenden rörande exportförbud av

krigsmateriel redan hörde.

KMI hör efter en departementsreform år 1983 till

utrikesdepartementet; organisatoriskt inom dess

handelsavdelning. KMI utgör dels en departementsenhet

för beredning av tillståndsärenden enligt tillverkningslagen

resp. utförsellagen, dels en myndighet som utövar kontroll

enligt tillverkningslagen.

Som har framgått av mina förslag rörande ny lag om

krigsmateriel anser jag att den som har fått regeringens

tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel skall

stå under tillsyn av den myndighet som regeringen

bestämmer. Denna myndighet bör vara KMI.

Jag vill erinra om att den s.k. KMI-utredningen år 1987

(betänkandet Krigsmaterielinspektionens verksamhet och

organisation) bl.a. hade till uppgift att lämna förslag till hur

handhavandet av de uppgifter som ankommer på KMI bör

organiseras. Utredningen kom därvid fram till att de olika

delarna av krigsmaterielinspektionens verksamhet med

fördel kompletterar varandra. KMI-utredningens förslag

behandlades i den tidigare nämnda propositionen (prop.

1987/88:154). Föredraganden anslöt sig till utredningens

uppfattning. Med mitt tidigare framlagda förslag att

sammanföra tillverknings- och utförsellagarna i en lag

framstår skälen för att de olika delarna av tillstånds- och

tillsynsverksamheten sker samlat än starkare. Jag anser

alltså att KMI även i fortsättningen skall handlägga ärenden

av alla de slag som föranleds av mitt förslag till ny lag om

krigsmateriel.

22.2 Krigsmaterielinspektionens verksamhet och

finansiering

22.2.1 KMI:s verksamhet och resurser

Kraven på KMI har ökat väsentligt under senare år. De

regler som infördes genom lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. medförde ytterligare

arbetsuppgifter för inspektionen. I samband härmed

utökades KMI:s personalplan och omfattar för närvarande

nio tjänster, varav en för krigsmaterielinspektör samt tre för

handläggare.

Befattningen som krigsmaterielinspektör innehas för

närvarande av en högre tjänsteman med beskickningschefs

erfarenheter. Därutöver finns en tjänst för militär rådgivare

som för närvarande innehas av en högre militär, en tjänst

som rättssakkunnig och en utrikespolitisk handläggartjänst.

KMI har fått ytterligare arbetsuppgifter, utöver dem som

betingas av ärenden enligt krigsmateriellagstiftningen, till

följd av att även beredningen av ärenden enligt lagen

(1991:341) om förbud mot utförsel av vissa produkter som

kan användas i massförstörelsesyfte, m.m. har anförtrotts

KMI. Det bör i annat sammanhang övervägas om det finns

skäl till någon förändring av berednings- och

beslutsordningen vad avser de frågor som handläggs inom

KMI.

Till följd av förslag som jag tidigare har redogjort för

kommer KMI att tillföras ärenden om tillstånd till

samverkan med utlandet i form av gemensam utveckling

och tillverkning. Samtidigt genomför KMI redan enligt

hittillsvarande praxis granskning och beredning av ett stort

antal ärenden av motsvarande karaktär. Sådana ärenden

innebär i de flesta fall även upplåtelse av

tillverkningsrättigheter eller utförsel av materiel. Rutiner

för denna beredning har därför i stor utsträckning redan

etablerats. Det är mot denna bakgrund min bedömning, att

den organisation och de personalresurser som finns inom

KMI för dagen är tillräckliga för den beredning och tillsyn

som mitt förslag till ny lag om krigsmateriel medför.

22.2.2 KMI:s finansiering

Mitt förslag: För att täcka kostnaderna för

tillsynsmyndighetens organisation och verksamhet skall den

som har fått tillstånd till tillverkning av krigsmateriel årligen

betala en avgift som regeringen bestämmer. Avgiften

beräknas efter ett för samtliga tillverkare lika förhållande

till det fakturerade värdet av försåld krigsmateriel.

Mitt förslag överenstämmer med gällande rätt.

KMU har ansett att kostnaderna för KMI:s

verksamhet, till den del de måttliga expeditionsavgifterna

inte förslår, i princip borde finansieras över statens budget.

Remissinstanserna: Förslaget om helfinansiering

av KMI:s verksamhet över statsbudgeten har rönt

instämmanden från de flesta av de remissinstanser som har

yttrat sig särskilt över denna fråga. Centerns

kvinnoförbund anser att finansieringen fortsatt bör ske

genom avgifter från försvarsindustrin och inte över

statsbudgeten, men baserat på exportvärdet och inte på det

samlade tillverkningsvärdet.

Skälen för mitt förslag: Kostnaderna för KMI:s

organisation och verksamhet bestrids för närvarande genom

avgifter från tillverkare av krigsmateriel och genom

expeditionsavgifter främst för tillstånd till utförsel av

krigsmateriel. De avgifter som tas ut från tillverkare av

krigsmateriel och som tillförs statskassan (genom

kammarkollegiet) utgår efter visst -- för samtliga tillverkare

lika -- förhållande till det fakturerade värdet av försåld

materiel enligt föreskrifter i 8 § lagen om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel, m.m.

Kostnaderna utgörs till större delen av löner och

lokalkostnader. De uppgick budgetåret 1990/91 till ca 4

milj.kr. Expeditionsavgifterna uppgick för samma tid till ca

400 000 kr. och täckte således ca. tio procent av kostnaderna

för verksamheten.

I prop. 1987/88:154 anfördes att den nuvarande

ordningen borde bestå. Riksdagen fann inte anledning att

föreslå någon ändring av finansieringsordningen men ansåg

likväl att regeringen borde överväga om det nuvarande

uppbördssystemet är det mest ändamålsenliga (UU

1987/88:30, rskr. 331).

KMU har till stöd för sitt förslag, som för övrigt också

tidigare framlagts av KMI-utredningen år 1987, anfört att

det inte får finnas utrymme för misstankar om att

inspektionen inte är oväldig. Detta är avgörande i frågan

om KMI:s finansiering enligt utredningens mening.

Dessutom framhålls att inspektionens uppgifter enligt

utförsellagen numera är mer omfattande, och att endast

cirka tio procent av arbetet kan hänföras till

tillverkningslagen.

Jag kan i och för sig dela utredningens uppfattning på

den senare punkten. De förslag till nya regler som finns i

mitt förslag till ny lag om krigsmateriel innebär som jag

tidigare anfört ytterligare arbetsuppgifter som kan sägas gå

vid sidan av de uppgifter inspektionen ursprungligen

inrättades för att lösa. Det finns därför visst fog för

överväganden om gällande finansieringsformer kan anses

lämpliga för dagens verksamhet inom

krigsmaterielinspektionen.

Jag delar däremot inte uppfattningen som framförts i en

reservation till KMU:s betänkande att avgifterna skall

beräknas enbart på värdet av till utlandet försåld

krigsmateriel. Inte minst mot bakgrund av vad jag tidigare

anfört, nämligen att det kan skönjas utvecklingstendenser

mot en minskad direkt export och istället ökat samarbete av

olika slag, där inte minst gemensam utveckling och

tillverkning liksom överlåtelse av tillverkningsrättigheter

m.m. spelar stor roll, anser jag att ett avgiftsuttag baserat

på exportvärdet inte kan vara en lämplig beräkningsmetod.

Eftersom finansieringen i princip med nuvarande

ordning sker över statsbudgeten, och de uttaxerade

avgifterna således inte tillförs inspektionen direkt, kan jag

inte se att någon tveksamhet om KMI:s integritet i detta

avseende kan uppstå. Några sådana skäl att frångå

nuvarande ordning finns inte enligt min bedömning.

KMI:s funktion som tillsynsmyndighet för den

krigsmaterieltillverkande industrin utgör vidare alltjämt

kärnan i dess verksamhet. Huvuddelen av de ärenden som

inkommer till KMI rörande utförsel, upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrätt m.m. hänför sig till den

krigsmaterieltillverkande industrins verksamhet. Jag anser

därför att något klart behov av en förändring av

hittillsvarande principer för finansiering inte heller av detta

skäl föreligger för närvarande. Detta hindrar inte att frågan

kan behöva ses över i framtiden i ett bredare sammanhang.

Viss översyn av budgetteknisk karaktär bör också ske i det

löpande budgetarbetet. Jag vill inte föregripa de

ställningstaganden som senare kan bli aktuella och avstår

från att i detta sammanhang föreslå någon förändring vad

avser finansieringen av KMI:s verksamhet. Bestämmelsen i

8 § i tillverkningslagen bör därför överföras till den nya

lagen om krigsmateriel.

23 Rådgivande nämnden för krigsmaterielexportfrågor

Min bedömning: Nämndens verksamhet

tillgodoser intresset av en bred politisk förankring av beslut

om krigsmaterielexport. Även ärenden om annan typ av

utlandssamverkan enligt förslaget till ny lag om

krigsmateriel bör vara föremål för samråd i nämnden.

KMU har närmare beskrivit de arbetsformer som

numera tillämpas i samband med nämndens sammanträden

och särskilt den praxis som tillämpas beträffande

samrådsärendena. Utredningen har inhämtat synpunkter

från nämnden på dess arbete och noterat att den betecknar

erfarenheterna som goda.

KMU fastslår att de konstitutionella gränserna har

förblivit klara. Det är regeringen som har ansvaret för

besluten i utförselärenden; nämnden är ett rådgivande

organ på beredningsstadiet. Den har vidare avlastat

utrikesnämnden, som dock hörs i vissa ärenden, t.ex. i fråga

om länderval, samarbetsavtal med andra länder och i

ärenden av principiell innebörd.

Remissinstanserna: Några remissinstanser har

allmänt betonat behovet av största möjliga insyn och

öppenhet kring tillståndsgivningen för vapenexporten,

nämligen Kristna fredsrörelsen och Svenska

kyrkans centralstyrelse. Även Svenska freds- och

skiljedomsföreningen förordar en större öppenhet.

Endast ett par remissinstanser har yttrat sig direkt om den

rådgivande nämndens arbetsformer, nämligen

Folkpartiets kvinnoförbund, som förordar att

nämnden avskaffas för att regeringens ansvar i

utförselärenden skall göras tydligare, och Centerns

kvinnoförbund som framhåller att samråd måste ske

kontinuerligt med såväl utrikesnämnden som med den

rådgivande nämnden i krigsmaterielexportfrågor.

Skälen för min bedömning: Det är inte möjligt att

utforma riktlinjer för tillståndsprövningen så att alla

svårigheter i tillämpningen kan undanröjas. Det är därför

naturligt att prövningen av de enskilda tillståndsärendena

tillmäts särskild betydelse. Enligt 10 kap. 6 §

regeringsformen skall regeringen i utrikesärenden av större

vikt överlägga med utrikesnämnden före avgörandet, om så

kan ske. Vissa utförselärenden rörande krigsmateriel är av

den arten att överläggning med nämnden skall äga rum.

Även om sådana överläggningar inte bedöms erforderliga,

har det likväl ansetts önskvärt att prövningen av vissa

enskilda ärenden ges en bredare förankring. Riksdagen

beslutade år 1984 på grundval av propositionen

(1984/85:82) om ökad insyn och samråd i frågor som rör

krigsmaterielexport att en rådgivande nämnd i

krigsmaterielexportfrågor skulle inrättas (UU 1984/85:5,

rskr. 61).

Nämnden, som består av sex ledamöter tillsatta på

parlamentarisk grund, inledde sin verksamhet i februari

1985. Nämndens uppgift är att lämna råd i enskilda

krigsmaterielexportfrågor. Den sammanträder vanligtvis

varje månad på kallelse av krigsmaterielinspektören, som

också leder sammanträdena. Det ankommer på inspektören

att redovisa samrådet för det föredragande statsrådet.

Alla principiellt viktiga ärenden görs till föremål för

samråd inom nämnden. Dess månatliga sammanträden ger

ledamöterna en fortlöpande insyn i regeringens

handläggning av krigsmaterielexportärendena. Nämnden

ersätter dock inte utrikesnämnden i sådana ärenden som

regeringen enligt regeringsformen har att överlägga med

utrikesnämnden om.

I propositionen med förslag till lag om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. (prop. 1987/88:154) anförde

föredraganden, bl.a. mot bakgrund av att nämnden kunde

förutses tas i anspråk i större omfattning än vad som vid den

tidpunkten hade varit fallet, att arbetsformerna fortlöpande

borde förbättras och effektiviseras.

Krigsmaterielexportutredningen noterar att reformer av

arbetsformerna har lett till att nämnden kunnat fungera

effektivare och att dess ställningstaganden fått ökad tyngd.

Mot bakgrund av det anförda konstaterar KMU, under

erinran om att regeringen har ansvaret för besluten, att den

rådgivande nämnden i krigsmaterielexportfrågor nu har

funnit arbetsformer där den genom sina ledamöter och

sammansättning på parlamentarisk grund fyller

betydelsefulla uppgifter när det gäller samråd och för att

främja insyn.

Jag ansluter mig helt till utredningens bedömning.

Nämndens tillkomst har enligt min mening främjat en ökad

insyn och samråd i frågor som rör krigsmaterielexporten.

Genom sammanträdena i nämnden, och den fylliga

information som där lämnas till ledamöterna, tillgodoses

intresset av en bred politisk förankring av besluten om

vapenexport.

Jag förutser att även frågor om utlandssamarbete enligt

de nya regler som jag förordat i det föregående bör göras till

föremål för samråd i nämnden.

24 Krigsmaterielinspektionens tekniskt-vetenskapliga

råd

Min bedömning: Rådets verksamhet bidrar till att

klassificeringsfrågorna kan beredas med konsekvens och

sakkunskap och bör fortsätta som hittills.

Utredningarna har inte berört frågan.

Skälen för min bedömning: Som jag tidigare har

redovisat (avsnitt 4) föreslår jag att regeringen får

föreskriva vad som skall avses med krigsmateriel.

Krigsmaterielförteckningen kan dock inte utformas så

att den ger fullständig klarhet i gränsdragningen mellan civil

materiel och krigsmateriel. Årligen inkommer till KMI ett

stort antal förfrågningar om klassificering av enskilda

produkter. De bedömningar som i dessa fall skall göras är

inte sällan av kvalificerad teknisk natur.

Regeringen beslutade år 1984 mot denna bakgrund, på

grundval av propositionen (1981/82:196) och efter förslag i

1979 års krigsmaterielexportkommittés betänkande (SOU

1981:39), att utse fristående sakkunniga experter med

erfarenhet från skilda tekniska områden för att ge

krigsmaterielinspektören råd i frågor om gränsdragning

mellan civil och militär materiel.

Rådet, som inledde sin verksamhet i juli 1984, består av

sex ledamöter, för närvarande ledande befattningshavare

vid Försvarets forskningsanstalt (FOA), Försvarets

forskningsanstalt (FFA), Rymdstyrelsen (tidigare DFR),

Ingenjörsvetenskapsakademin (IVA), Kungliga Tekniska

Högskolan (KTH) och Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK) (tidigare STU). Rådets

uppgift är att ge råd i klassificeringsfrågor. Det

sammanträder i regel varannan månad på kallelse av

krigsmaterielinspektören, som också leder

sammanträdena.

Alla principiellt viktiga klassificeringsärenden görs till

föremål för samråd i rådet. Årligen avhandlas där ca. 20

ärenden.

Rådets tillkomst har breddat krigsmaterielinspektionens

kompetens och enligt min uppfattning verksamt bidragit till

att klassificeringsfrågorna kunnat beredas med ökad

konsekvens och sakkunskap.

Det är därför min bedömning att rådet bör fortsätta sin

verksamhet på det sätt som hittills skett.

25 Övriga lagändringar, ikraftträdande m.m.

Jag föreslår att den nya lagen om krigsmateriel skall

träda i kraft den 1 januari 1993 och att lagen (1983:1034)

om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m. och

lagen (1988:558) om förbud mot utförsel av krigsmateriel,

m.m. upphävs vid samma tidpunkt. Lagrådet har

ansett att det föreligger behov av en övergångsbestämmelse

som anger att bestämmelsen om krav på regeringens

tillstånd för ändring av avtal enligt den föreslagna 9 § skall

tillämpas även vid ändring av avtal som på grund av äldre

bestämmelser inte krävt tillstånd. Jag delar lagrådets

bedömning och har i avsnitt 14 närmare berört denna

övergångsbestämmelse.

Den nya lagens bestämmelser bör tillämpas även för

tillstånd som har meddelats med stöd av äldre

bestämmelser.

Som jag har redogjort för i avsnitt 22 bör beredningen

av ärenden liksom i dag ske inom utrikesdepartementet (vid

krigsmaterielinspektionen, KMI). Handläggningen av

ärenden kommer inte att föranleda ytterligare kostnader för

statsverket.

Den nya lagen medför ändringar i vapenlagen

(1973:1176) och lagen (1988:205) om rättsprövning av

förvaltningsbeslut. Dessa ändringar bör träda i kraft vid

samma tidpunkt.

Jag vill i detta sammanhang ta upp frågan om införsel av

sådan krigsmateriel som också omfattas av vapenlagen

(1973:1176) när införseln görs av någon som har rätt att

tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel. I dag krävs i 5 §

vapenlagen att polismyndigheten ger tillstånd till införseln.

Sådant tillstånd kan som huvudregel inte lämnas till en

juridisk person.

I samma lagrum görs undantag från kravet på tillstånd

för innehav av vapen för den som har tillstånd att tillverka

eller tillhandahålla krigsmateriel. På motsvarande sätt görs

undantag från kravet på tillstånd att handla med vapen för

den som har tillstånd att tillhandahålla krigsmateriel. Jag

anser att den som har rätt att tillverka eller tillhandahålla

krigsmateriel i analogi härmed skall ha rätt att föra in

sådana vapen som omfattas av tillståndet enligt

krigsmateriellagen. 5 § vapenlagen bör ändras i enlighet

härmed.

Jag vill i detta sammanhang också föreslå att 28 a § och

46 § vapenlagen ändras. Jag återkommer till denna fråga i

specialmotiveringen.

26 Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom

utrikesdepartementet upprättats förslag till

1. lag om krigsmateriel

2. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

3. lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning

av vissa förvaltningsbeslut.

De under 2.och 3. avgivna förslagen har upprättats i

samråd med chefen för justitiedepartementet respektive

med statsrådet Laurén.

Förslagen har granskats av lagrådet.

27 Specialmotivering

27.1 Förslaget till lag om krigsmateriel

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag har avseende på vapen, ammunition

och annan för militärt bruk utformad materiel som enligt

regeringens föreskrifter utgör krigsmateriel.

Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och

innehåller ett bemyndigande för regeringen att meddela

föreskrifter om vad som skall avses med krigsmateriel enligt

lagen. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 1 §

tillverkningslagen och 1 § utförsellagen.

Definitioner

2 § I denna lag förstås med

tillverkning: framställning av sådan materiel eller

delar därav som utgör krigsmateriel,

tillhandahållande: försäljning, upplåtelse,

utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller förmedling,

tillverkningsrätt: varje rätt att tillverka

krigsmateriel.

I bestämmelsen definieras tre termer som återkommer

vid upprepade tillfällen i lagen. Med tillverkningsrätt avses

således varje åtgärd varigenom en part ger en annan part

rätt att tillverka krigsmateriel. Även del till krigsmateriel

kan utgöra krigsmateriel.

Tillverkning

3 § Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

detta tillståndskrav för

1. ändring eller ombyggnad av skjutvapen i de fall som

avses i 24 § första stycket vapenlagen (1973:1176),

2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av

ammunition för tillverkarens eget bruk.

Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana

statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Paragrafen innehåller i första stycket det

grundläggande kravet på regeringens tillstånd för att få

tillverka krigsmateriel här i landet. Detta grundläggande

krav finns i dag i 2 § tillverkningslagen.

Till skillnad mot gällande bestämmelser tas nu kravet på

svenskdominerat ägande bort. Regeringen är inte bunden i

sin prövning av vem som skall kunna meddelas

tillverkningstillstånd. Bestämmelsen har kommenterats

utförligt i den allmänna motiveringen (avsnitt 8).

Andra stycket innehåller ett bemyndigande för

regeringen att meddela föreskrifter om undantag från

kravet på tillverkningstillstånd i vissa fall. Bestämmelsen

har överförts från 2 § andra stycket tillverkningslagen.

Tredje stycket innebär att statliga affärsverk

liksom för närvarande omfattas av kravet på

tillverkningstillstånd, medan detta inte gäller andra statliga

myndigheter.

Tillhandahållande

4 § Verksamhet som avser tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinningar rörande krigsmateriel och

metoder för framställning av sådan materiel får inte

bedrivas här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet bedriva sådan verksamhet utan regeringens tillstånd.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte

för sådana statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för

verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel till

svenska statliga myndigheter eller sådana tillverkare som

har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra

stycket, om verksamheten avser tillhandahållande av

krigsmateriel som tillhör tillståndshavaren och som finns

inom landet eller tillhandahållande av uppfinning eller

metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

tillståndskravet enligt första och andra styckena i fråga om

sådan handel med skjutvapen som regleras genom

föreskrifterna i vapenlagen (1973:1176) eller sådan

hantering av ammunition eller annan explosiv vara som

regleras genom föreskrifterna i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor.

Bestämmelsen har behandlats i den allmänna

motiveringen i avsnitt 9. Den har sin motsvarighet i 3 §

tillverkningslagen. Enligt första stycket får

verksamhet avseende tillhandahållande av krigsmateriel,

uppfinning rörande krigsmateriel och metod för

framställning av sådan materiel inte bedrivas här i landet

utan tillstånd av regeringen. Vad som skall förstås med

tillhandahållande framgår av definitionen i 2 §. Enligt

andra stycket gäller motsvarande krav för svenska

myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här som vill bedriva verksamhet

avseende tillhandahållande krigsmateriel, uppfinning

rörande krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel i utlandet.

I tredje stycket undantas andra statliga

myndigheter än affärsverk från lagens tillämpningsområde.

Från kravet på regeringens tillstånd görs vissa undantag

i fjärde stycket. Sålunda krävs inte tillstånd för

tillhandahållande av krigsmateriel till svensk statlig

myndighet eller till tillverkare som har tillstånd att tillverka

materiel av det slag som det tillhandahållandet avser. Inte

heller krävs tillstånd för innehavare av

tillverkningstillstånd, om verksamheten avser krigsmateriel

som tillhör honom och som finns inom landet eller

tillhandahållande av uppfinning eller metod till svenska

statliga myndigheter eller sådana tillverkare som har

tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Således får en tillverkare t.ex.

sälja egen materiel utan tillstånd, medan tillstånd krävs för

den som avser att förmedla materiel för en tillverkares

räkning. Om mottagaren emellertid är svenska staten eller

krigsmaterieltillverkare med tillstånd att tillverka samma

materiel krävs, i enlighet med vad som nyss sagts, inte något

tillstånd.

Femte stycket innehåller ett bemyndigande för

regeringen att meddela föreskrifter om undantag från

tillståndskravet i vissa fall. Bestämmelsen har övertagits

från 3 § tillverkningslagen.

5 § Svenska myndigheter, svenska företag samt den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här får inte utan

tillstånd av regeringen i det enskilda fallet till någon i

utlandet tillhandahålla krigsmateriel som finns i utlandet

eller uppfinning rörande krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel.

I paragrafen slås fast att det utöver det i 4 § angivna

kravet på ett generellt tillstånd att bedriva verksamhet som

innebär tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinning

rörande krigsmateriel eller metod för framställning av

sådan materiel även krävs tillstånd i det enskilda fallet för

att exempelvis förmedla krigsmateriel som finns i utlandet

till någon i ett annat land. Bestämmelsen har behandlats i

avsnitt 10.

Utförsel

6 § Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan

tillstånd av regeringen, om inte annat följer av denna lag

eller annan författning. I fråga om programvara likställs

med utförsel överföring till utlandet genom

telekommunikation eller på annat liknande sätt.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller

som i övrigt inte är av större vikt får det statsråd som har

till uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel av

1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild

persons räkning samt skjutvapen och därtill hörande

ammunition för användning vid jakt, tävling eller övning

utom riket,

2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan

liknande åtgärd,

3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses

i 2,

4. sådana jakt- och tävlingsskjutvapen och tillhörande

ammunition som har förts in i landet i enlighet med

bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen (1973:1176).

Paragrafens första stycke, första meningen

motsvarar 2 § första stycket i nuvarande utförsellagen

och slår fast att krigsmateriel inte får föras ut ur riket utan

tillstånd av regeringen, om inte annat följer av lagen eller

av annan författning. Sålunda finns i 17 § vapenlagen

(1973:1176) bestämmelser om utförsel av handeldvapen

från riket utan tillstånd av regeringen. Bestämmelsen avser

utförsel såväl efter tillverkning i Sverige som efter import

till Sverige eller utförsel efter transitering, förvaring på

tullager, tullupplag eller i frihamn.

Programvara kan lagras på fast medium som databand,

disketter och kretskort och omfattas därmed av

utförselförbudet. Om emellertid överföring sker t.ex. via

telenätet, kan inte utförselförbudet bli tillämpligt.

Överföring av programvara regleras i sådana situationer

genom föreskriften att i fråga om programvara jämställs

med utförsel överföring genom telekommunikation eller på

annat liknande sätt. Bestämmelsen är tillämplig exempelvis

för det fall någon i Sverige konstruerar ett dataprogram för

krigsmateriel i utlandet och för över programvaran till sin

uppdragsgivare i utlandet via telenätet.

Innehållet i andra stycket är överfört från 2 §

andra stycket utförsellagen. Denna ordning som ger ett

enskilt statsråd rätt att besluta i enklare ärenden och som

har varit rådande under en lång följd av år och därvid har

visat sig vara i hög grad ändamålsenlig är till stor del

betingad av praktiska skäl. Även tidsmässiga faktorer

spelar in. I många fall fordrar en dispensansökan i ärenden

av nyssnämnda slag omedelbara åtgärder.

Konstitutionsutskottet granskade år 1977 frågan om

beslutanderätten och omnämnde därvid särskilt enskilt

statsråds beslutanderätt i ärenden som gäller export av

krigsmateriel. Utskottet uttalade bl.a. att granskningen inte

gett anledning till erinran mot de beslut varigenom statsråd

bemyndigats att avgöra visst ärende eller viss grupp av

ärenden.

Det tredje stycket motsvarar 3 § utförsellagen och

anger inom vilket område regeringen eller myndighet som

regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel.

Avtal om tillverkningsrätt m.m.

7 § Avtal som innebär upplåtelse eller överlåtelse

av tillverkningsrätt till någon i utlandet får inte ingås här i

landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

Materiellt motsvarar paragrafen 4 § utförsellagen och

gäller avtal som ingås här i landet eller utom landet av

svensk myndighet, svenskt företag eller den som är bosatt

eller stadigvarande vistas här.

Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 12, omfattar

inte bara upplåtelse eller överlåtelse av rättighet som

åtnjuter legalt skydd, t.ex. i form av patent, utan varje

sådant tillhandahållande av ett sådant tekniskt underlag

eller dylikt som utgör en förutsättning för mottagaren att

starta egen tillverkning.

Med tillverkningsrätt avses sålunda det medgivande som

genom ett avtal lämnas en motpart att utnyttja viss rätt eller

att i enlighet med av upplåtaren eller överlåtaren

tillhandahållna tekniska underlag, som ritningar,

beskrivningar o.d. tillverka viss krigsmateriel. I de tekniska

underlagen kan ingå upplysningar om uppfinningar och

metoder, konstruktions- och kontrollföreskrifter,

beskrivningar av arbetsprocesser, dataprogram m.m. Med

någon i utlandet förstås såväl fysiska personer med hemvist

utom landet som juridiska personer som är bildade enligt

lagen i en främmande stat liksom främmande stater och

myndigheter i sådana stater.

8 § Avtal med någon utom landet om att

gemensamt med denne eller för hans räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om att gemensamt tillverka krigsmateriel får

inte ingås här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

Paragrafen består delvis av förbudet i den nu gällande 5 §

utförsellagen mot att utan regeringens tillstånd ingå avtal

med någon utom riket om att för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel. Härutöver förbjuds ingående av avtal med någon

i utlandet om att gemensamt med denne utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel liksom att gemensamt tillverka krigsmateriel.

I första stycket förbjuds ingående av ett sådant

avtal inom landet och i andra stycket förbjuds svensk

myndighet, svenskt företag och den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här att ingå ett sådant avtal i utlandet.

Begreppet någon i utlandet har samma innebörd som i

föregående paragraf.

Med utveckling av krigsmateriel förstås den verksamhet

som bedrivs för att t.ex. med hjälp av en kravspecifikation

utforma ett tekniskt underlag för produktion av

krigsmateriel. Häri inbegrips även vidareutveckling av

befintlig krigsmateriel. Med en metod för framställning av

krigsmateriel avses det underlag som behövs för att

framställa materiel på ett specifikt sätt.

Ändring av avtal m.m.

9 § Avtal om tillägg till eller ändring av avtal av det

slag som kräver tillstånd enligt 7 eller 8 § får inte ingås utan

tillstånd av regeringen, om tillägget eller ändringen avser

1. den materiel som omfattas av avtalet,

2. vidareupplåtelse eller vidareöverlåtelse av rätt enligt

avtalet,

3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare som

inte angivits tidigare,

4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

5. bestämmelser om sekretess.

Paragrafen, som behandlas i avsnitt 14, anger att tillägg

till ett avtal genom vilket tillverkningsrätt har upplåtits eller

överlåtits till någon utom landet eller ändring av sådant

avtal inte får ingås utan tillstånd av regeringen. Detsamma

gäller tillägg till eller ändring i avtal med någon i utlandet

om att gemensamt eller för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om att gemensamt tillverka krigsmateriel.

Sålunda skall varje tillägg till eller ändring av tidigare

avtal som rör den materiel som omfattas av avtalet

underkastas regeringens prövning. Detta kan t.ex. vara

fallet om parterna avser att utöka omfattningen av den

krigsmateriel som får tillverkas eller precisera omfattningen

av en tillverkningsrätt med avseende på materielen. Detta

kan också vara fallet om parterna avser att utvidga ett avtal

om gemensam utveckling ytterligare ett steg i förfining av

slutprodukten. Hit hör också ändringar eller tillägg som

avser att förse motparten med uppdaterad kunskap i fråga

om materielen.

Likaså skall tillägg eller ändring som innebär att en rätt

enligt avtalet upplåts eller överlåts till någon som inte

tidigare har denna rätt prövas av regeringen.

Detsamma gäller en ändring eller utvidgning av

klausuler som gäller rätten att försälja materiel till en

mottagare som inte har angivits i tidigare avtal. Detta kan

gälla export till ett annat land eller försäljning till en annan

användare i samarbetslandet.

Militärt inriktad utbildning

10 § Militärt inriktad utbildning av personer som

inte är svenska medborgare får inte bedrivas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet yrkesmässigt bedriva sådan utbildning utan tillstånd

av regeringen.

Tillstånd behövs inte för utbildning som anordnas av

statliga myndigheter som inte är affärsverk eller som

anordnas i samband med försäljning av krigsmateriel eller

för de anställda i sådana företag som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel.

Paragrafens första och tredje stycke motsvarar 7 §

utförsellagen. I första stycket föreskrivs att militärt

inriktad utbildning av personer som inte är svenska

medborgare inte får bedrivas här i landet utan tillstånd av

regeringen. I andra stycket föreskrivs att svenskt

företag, svensk myndighet och den som är bosatt eller

stadigvarande vistas här inte heller i utlandet får bedriva

sådan utbildning yrkesmässigt utan tillstånd av regeringen.

Allmänt sett bör utbildning som avser sådant

handhavande av krigsmateriel som har samband med en

möjlig stridsinsats vara att hänföra till begreppet militärt

inriktad utbildning. Vägledning torde också kunna hämtas

genom en jämförelse med vad som ingår i undervisningen i

en skola av vanlig typ och en skola av militär art.

Undantagen i tredje stycket motsvarar

undantagen i 7 § andra stycket utförsellagen. Där anges att

förbudet inte gäller utbildning som anordnas av statliga

myndigheter som inte är affärsverk. Statliga bolag -- som är

självständiga juridiska personer -- är alltså inte undantagna

från förbudet. Utbildning som anordnas i samband med

försäljning av krigsmateriel eller med anställning i företag

för tillverkning av sådan materiel omfattas inte heller av

förbudet.

Vid prövning av ansökan om tillstånd att bedriva sådan

utbildning som det här är fråga om hämtas stöd i de

riktlinjer som gäller för export av krigsmateriel.

Huvudprincipen är att tillstånd till militärt inriktad

undervisning inte bör meddelas om undervisningen riktar

sig till medborgare i land med vilket annan

utlandssamverkan ej skulle komma i fråga. I de fall

undervisningen riktar sig till medborgare i olika länder

måste en sammantagen bedömning göras av lämpligheten

av att undervisningen tillåts.

Marknadsföring m.m.

11 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall, i den ordning regeringen föreskriver,

lämna redovisning till regeringen

1. om den marknadsföring av krigsmateriel som bedrivs

i utlandet,

2. om åtgärder som syftar till avtal som är

tillståndspliktigt enligt 7 eller 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om

redovisningsskyldighet och om undantag från denna.

Regeringen får också i det enskilda fallet medge undantag

från sådan redovisningsskyldighet.

Paragrafen föreskriver skyldighet dels för den som har

fått regeringens tillstånd att tillverka eller tillhandahålla

krigsmateriel, dels för svenska statliga myndigheter som

bedriver motsvarande verksamhet att lämna redovisning

om den marknadsföring av krigsmateriel som bedrivs i

utlandet.

I begreppet marknadsföring ligger att det skall vara fråga

om åtgärder som syftar till att främja avsättningen av varor

och tjänster och andra nyttigheter. Hit hör framställningar

som vänder sig till allmänheten eller en viss grupp av

intressenter. Termen täcker också åtgärder som är inriktade

på enskilda.

Enligt andra punkten skall redovisning också lämnas om

åtgärder som syftar till avtal som är tillståndspliktigt enligt

7 och 8 §§. Redovisningen skall göras på ett tidigt stadium

redan när de första kontakterna har tagits, alltså innan

parterna har gjort några bindande åtaganden.

Redovisningen är avsedd att ge en bild av företagens och

myndigheternas marknadsföring av krigsmateriel utom

landet. Uppgifterna bör lämnas fortlöpande. Det bör vara

en uppgift för regeringen att meddela föreskrifter om med

vilka tidsintervall redovisning skall lämnas. Skyldighet att

lämna redovisning gäller även om marknadsföringen

uppdras åt någon annan, t.ex. ett utlandsbolag.

I andra stycket ges bemyndigande till regeringen

att meddela föreskrifter om redovisningsskyldigheten och

om undantag från denna skyldighet. Härvid kan regeringen

exempelvis föreskriva att redovisningen skall avse de

bestämda mottagare som marknadsföringen riktar sig till

och den materiel marknadsföringen avser. Med stöd av

bestämmelsen kan också undantag medges exempelvis i

fråga om viss materiel.

Anbudsgivning m.m.

12 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall underrätta regeringen innan anbud

lämnas, eller, där anbudsförfarande inte förekommer,

innan avtal ingås om

1. tillhandahållande av krigsmateriel till någon i

utlandet,

2. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt som

avses i 7 §, eller

3. tillverkning eller utveckling av krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel som avses i 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om senaste

tidpunkt för underrättelse och om undantag från

underrättelseskyldigheten. Regeringen får också i enskilda

fall medge undantag från underrättelseskyldighet.

I ärenden som inte är av större omfattning eller i övrigt

inte är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att

föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel medge

undantag i enskilda fall från föreskrifter om tid för

lämnande av underrättelse.

Regeringen får i det enskilda fallet förbjuda att sådant

anbud lämnas eller avtal ingås, som avses i första stycket.

I paragrafens första stycke anges att

tillståndshavare och statliga myndigheter som bedriver

motsvarande verksamhet är skyldiga att lämna

underrättelse till regeringen innan anbud lämnas om

tillhandahållande av krigsmateriel till någon i utlandet, om

upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt eller om

samarbete om tillverkning eller utveckling av krigsmateriel

eller metod för framställning av krigsmateriel. Där anbud

inte lämnas skall regeringen i stället underrättas innan avtal

ingås.

I andra stycket ges regeringen bemyndigande att

meddela föreskrifter om senaste tidpunkt för underrättelse

och om undantag från skyldighet att lämna underrättelser

som avses i första stycket. Med stöd av denna bestämmelse

kan undantag medges t.ex. i fråga om viss materiel eller i

fråga om mera rutinartade avtalsslut avseende

komponentleveranser o.d. En förutsättning för sådana

undantag måste vara att syftet med regleringen inte

äventyras.

I tredje stycket införs en rätt för det statsråd som

har till uppgift att föredra ärenden om utförsel av

krigsmateriel att medge undantag i det enskilda fallet från

sådan föreskrift om att underrättelse skall ske inom viss tid.

Enligt fjärde stycket får regeringen i det enskilda

fallet förbjuda att anbud lämnas eller avtal ingås.

Härigenom ges regeringen möjlighet att förbjuda att vissa

åtgärder kommer till stånd och kan därmed förhindra vidare

marknadsföring i förhållande till land som inte kan godtas

som mottagare av svensk materiel eller svenskt kunnande.

Ett förbud förutsätter inte att uppgifterna om

marknadsföringen har kommit till regeringens kännedom

genom 11 §.

Villkor m.m.

13 § Tillstånd enligt 3 eller 4 § för ett svenskt

aktiebolag får förenas med villkor om att endast en viss

andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av

utländska rättssubjekt. Ett tillstånd får också förenas med

villkor om att styrelseledamöter och suppleanter för dem

samt verkställande direktör i bolaget skall vara svenska

medborgare och bosatta i Sverige.

Tillstånd enligt 3 eller 4 § får även för handelsbolag

förenas med villkor avseende ägandet.

Paragrafen anger uttryckligen att tillstånd enligt 3 eller

4 § att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel får förenas

med villkor avseende ägandet. Bestämmelsen har ingående

behandlats i avsnitt 8. Liksom enligt 4 § utförsellagen kan

tillståndet härutöver förenas med villkor om att

styrelseledamöter och suppleanter för dem samt

verkställande direktör i aktiebolag skall vara svenska

medborgare och bosatta i Sverige.

14 § Tillstånd enligt 3--10 §§ får förenas med andra

villkor än som avses i 13 § samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser.

Paragrafen motsvarar i sak 4 § andra stycket

tillverkningslagen och 11 § utförsellagen. Tillstånd enligt 3--

10 §§ kan enligt paragrafen förenas med andra villkor än

sådana som gäller ägandet samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser. Av allmänna principer får anses

följa att villkoren samt kontroll- och

ordningsbestämmelserna inte får vara onödigt betungande.

15 § Tillstånd enligt 3 och 4 §§ får meddelas för viss

tid eller tills vidare.

Paragrafen motsvarar del av 4 § tredje stycket

tillverkningslagen. Av paragrafen framgår att även ett

tillstånd att tillhandahålla krigsmateriel kan meddelas tills

vidare. Om tillhandahållandet avser krigsmateriel som finns

i utlandet och som skall levereras till någon i utlandet krävs

emellertid tillstånd i det enskilda fallet, vilket framgår av

avsnittet 10 där frågan har behandlats utförligt.

Återkallelse

16 § Tillstånd enligt 3--10 §§ kan återkallas av

regeringen, om tillståndshavaren åsidosatt en föreskrift i

denna lag eller föreskrift, villkor eller bestämmelse som har

meddelats med stöd av lagen eller om det finns andra

särskilda skäl till återkallelse.

En återkallelse får inte avse tillstånd till avtal enligt

någon av 7--9 §§ som redan ingåtts.

Paragrafen motsvarar delvis bestämmelserna i 4 §

tillverkningslagen och 13 § utförsellagen. Bestämmelsen

förskriver att alla tillstånd som har meddelats med stöd av

lagen kan återkallas.

Möjligheterna att återkalla ett tillstånd bör i princip

utnyttjas endast när detta är nödvändigt.

Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska rättssubjekt

17 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svensk statlig myndighet som bedriver motsvarande

verksamhet utan att behöva tillstånd skall, enligt de

föreskrifter som regeringen meddelar, lämna uppgifter till

regeringen om ägande i utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Paragrafen motsvarar 10 § tillverkningslagen.

Bestämmelsen ålägger såväl den som har tillstånd att

tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel som svenska

statliga myndigheter som bedriver motsvarande verksamhet

att redovisa ägande i utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel. Bestämmelsen syftar till att vid varje

tidpunkt ge regeringen möjlighet att kunna bedöma

utvecklingen av berörd industris utlandsengagemang på

området.

Med utländska rättssubjekt avses främst juridiska

personer som är bildade enligt lagen i främmande stat.

Tillsyn och uppgiftsskyldighet

18 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall stå

under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får meddela föreskrifter om tillsynen.

Paragrafen, som har berörts i avsnittet 21,

överensstämmer i sakligt hänseende med 5 §

tillverkningslagen.

19 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall,

enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar, till

tillsynsmyndigheten lämna deklaration på heder och

samvete rörande den verksamhet för vilken tillstånd har

meddelats.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

skyldigheten att lämna deklaration.

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. den som har tillstånd enligt 6 § skall lämna uppgifter

om krigsmateriel som förts ut ur landet,

2. den som har tillstånd enligt 7 eller 8 § skall lämna

uppgifter om ingångna avtal.

Bestämmelsen överensstämmer i sakligt hänseende med

6 § första stycket första punkten och andra stycket

tillverkningslagen. Bestämmelsen har berörts i avsnitt 19.3.

20 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall

efter anmodan av tillsynsmyndigheten lämna de

upplysningar och handlingar som behövs för kontrollen

samt lämna tillsynsmyndigheten tillträde till lokaler där

verksamheten bedrivs. Tillsynsmyndigheten har rätt att

anlita biträde från andra statliga myndigheter i sin tillsyn.

Paragrafens första mening motsvarar i huvudsak 7 §

tillverkningslagen. Uppgiftsskyldigheten som regleras i

första meningen gäller enbart den som har tillstånd enligt

lagen. En ytterligare begränsning sker genom att en

anmodan skall avse material som behövs för kontrollen. Av

detta följer att materialet måste ha relevans för kontrollen.

Vidare får inte krävas in mera än som erfordras. Anmodan

får avse upplysningar eller handlingar. Det kan gälla

exempelvis handelsböcker, inneliggande beställningar och

uppgifter angående pågående tillverkning.

Vid tillämpningen av bestämmelsen bör givetvis beaktas

att skyldighet att yttra sig eller vidta annan åtgärd enligt

allmänna principer inte bör åläggas någon i fråga om

omständighet, vars yppande skulle röja att vederbörande

har begått brott.

Tillsynsmyndigheten får anlita biträde från annan statlig

myndighet i sin tillsyn. Så kan t.ex. experthjälp behövas för

granskning av såväl tekniska underlag som bokföring.

21 § Den som har tillstånd enligt denna lag är

skyldig att vid ändring i förhållanden som tagits upp i

tillståndsansökan anmäla detta till regeringen i enlighet

med de föreskrifter som regeringen meddelar.

Paragrafen ålägger den som har tillstånd enligt lagen att

anmäla till regeringen om något av de förhållanden som har

redovisats i en ansökan om tillstånd ändras. Det kan t.ex.

beträffande ett tillverkningstillstånd vara

ägarförhållandena och beträffande ett utförseltillstånd

slutanvändare. Regeringen ges i paragrafen rätt att meddela

föreskrifter om anmälningsskyldigheten.

22 § För att täcka kostnaderna för

tillsynsmyndighetens organisation och verksamhet skall den

som har fått tillstånd enligt 3 § årligen betala en avgift som

regeringen bestämmer. Avgiften beräknas efter ett för

samtliga tillverkare lika förhållande till det fakturerade

värdet av försåld krigsmateriel.

Paragrafen är i sak överförd från 8 § tillverkningslagen.

Revisorskontroll

23 § Om en revisor i sin granskningsverksamhet

har anmärkt på ett företags efterlevnad av bestämmelserna

enligt denna lag och anmärkningen har framförts i en sådan

revisionsberättelse som sägs i 10 kap. 10 § aktiebolagslagen

(1975:1385) eller 4 kap. 10 § lagen (1980:1103) om

årsredovisning m.m. i vissa företag, skall han genast sända

in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen. En

revisor vid en svensk statlig myndighet har motsvarande

skyldighet.

Paragrafen motsvarar 14 § utförsellagen.

Ansvarsbestämmelser m.m.

24 § Bestämmelser om olovlig utförsel och försök

därtill finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

25 § Den som bryter mot någon av 3--5 §§ eller 7--

10 §§ eller mot förbud som har meddelats med stöd av 12 §

döms,

1. om gärningen har skett uppsåtligen, till böter eller

fängelse i högst två år,

2. om gärningen har skett av oaktsamhet, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som uppsåtligen genom vilseledande förmår

regeringen att lämna tillstånd enligt någon av 3--5 §§ eller

7--10 §§ och därigenom föranleder att avtal fullföljs eller

tillhandahållande kommer till stånd döms till böter eller

fängelse i högst två år. Om gärningen har skett av

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

26 § Om brott enligt 25 § har begåtts uppsåtligen

och det är att bedöma som grovt skall dömas till fängelse i

lägst sex månader och högst fyra år.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas

om brottet avsett betydande värde, om brottet varit av stor

omfattning eller varaktighet eller om gärningen annars varit

av särskilt allvarlig art.

27 § Till böter eller fängelse i högst sex månader

döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. underlåter att underrätta regeringen enligt 12 § eller

att lämna uppgifter enligt 17 §,

2. underlåter att göra sådan anmälan som avses i 21 §,

3. i annat fall än som avses i 25 eller 26 § lämnar en

oriktig uppgift i ansökan om tillstånd eller i annan handling

som är av betydelse för prövningen av ett ärende enligt

denna lag eller som annars ges in till tillsynsmyndigheten,

4. åsidosätter ett villkor eller bryter mot en kontroll-

eller ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av

denna lag.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

28 § Till ansvar enligt denna lag skall inte dömas,

om gärningen är belagd med straff i brottsbalken.

29 § Utbyte av brott som avses i 25 eller 26 § skall

förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt.

30 § Allmänt åtal för brott mot 3 eller 4 § får väckas

endast efter medgivande av tillsynsmyndigheten.

I 24 § har tagits in en erinran om att överträdelse av

utförselförbudet och försök därtill bestraffas enligt

bestämmelserna i varusmugglingslagen. Även den som

genom vilseledande förmår tillståndsgivande myndighet att

lämna tillstånd till utförsel och därigenom föranleder att

tillhandahållandet kommer till stånd kan dömas för

varusmuggling enligt varusmugglingslagen. Att olovlig

utförsel liksom vilseledande under vissa omständigheter är

att anse som grov varusmuggling och bestraffas enligt en

strängare straffskala framgår av varusmugglingslagen.

Straffbestämmelserna i 25 § avser brott mot förbuden

mot att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel, mot att

tillhandahålla krigsmateriel som finns utom landet till

någon i utlandet eller tillhandahålla uppfinning rörande

krigsmateriel eller metod för tillverkning av sådan materiel

till någon i utlandet, mot att ingå avtal om upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrätt eller avtal om att gemensamt

med någon i utlandet eller för dennes räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller gemensamt tillverka krigsmateriel eller att

ändra ett sådant avtal samt att bedriva militärt inriktad

utbildning utan tillstånd av regeringen liksom mot förbud

att lämna anbud eller ingå avtal utan sådant tillstånd.

I andra stycket har tagits in en bestämmelse om

ansvar för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet genom

vilseledande förmår regeringen att lämna tillstånd enligt 3--

5 §§ eller 7--10 §§ och därigenom föranleder att tillverkning,

tillhandahållande, avtal eller militärt inriktad utbildning

kommer till stånd.

Straffskalan inrymmer böter eller fängelse i högst två år.

Av tredje stycket i paragrafen följer att det i ringa

fall inte skall dömas till ansvar.

En särskild straffskala gäller om brott som avses i 25 § är

att anse som grovt. En bestämmelse om detta finns i 26 §.

Bestämmelsen tar sikte endast på uppsåtliga gärningar.

Straffskalan inrymmer fängelse i lägst sex månader och

högst fyra år. I bestämmelsen anges exempel på

omständigheter som skall beaktas vid bedömande av om

brottet är grovt. En gärning av särskilt allvarlig art får anses

föreligga exempelvis om överlåtelse av en tillverkningsrätt

har inneburit att materiel av utomordentligt kvalificerat slag

kunnat komma att tillverkas i ett land till vilket utförsel av

krigsmateriel från Sverige inte kan komma i fråga.

Likartade synpunkter kan anläggas i fråga om

kunskapsöverföring i form av t.ex. samarbetsavtal och

militär utbildning.

I 27 § föreskrivs straff för den som uppsåtligen eller av

oaktsamhet underlåter att underrätta regeringen innan

anbud lämnas eller avtal ingås eller underlåter att anmäla

ändrade förhållanden eller i övrigt i annat fall än som avses

i 25 § eller 26 § lämnar oriktig uppgift i en ansökan om

tillstånd eller i någon annan handling som är av betydelse

för prövning av ett ärende enligt lagen eller som åsidosätter

ett villkor eller som bryter mot en kontroll- eller

ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av

lagen. Med lämnande av oriktig uppgift jämställs förtigande

av en uppgift. Bestämmelsen är subsidär till såväl

varusmugglingslagen som till denna lags bestämmelser.

Straffskalan inrymmer böter eller fängelse i högst sex

månader. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Straffbestämmelserna i denna lag är subsidiärt

tillämpliga, om gärningen redan är belagd med straff i

brottsbalken (BrB). En bestämmelse om detta finns i 28 §.

Närmast kan det bli aktuellt att tillämpa bestämmelserna

om osann försäkran eller osant intygande i BrB. Likaså kan

bestämmelsen om spioneri komma att aktualiseras.

Enligt 29 § skall utbyte av brottsligt förfarande som avses

i 25 och 26 §§ kunna förklaras förverkat.

När det gäller brottsligt förfarande som avses i 24 §

medför hänvisningen till varusmugglingslagen att den

lagens bestämmelser om förverkande blir tillämpliga på

sådant förfarande. Med utbyte avses den nettovinst som kan

bli följden av ett brottsligt förfarande.

Förverkande kan underlåtas om det är uppenbart

oskäligt. Detta undantag, som torde följa redan av 36 kap

16 § BrB, har för tydlighets skull förts in i lagen.

30 § innehåller en regel om att allmänt åtal vid brott mot

3 eller 4 § får väckas endast efter tillstånd av

tillsynsmyndigheten. Vid tillsynsmyndighetens prövning

kan hänsyn tas bl.a. till att lagföring skulle kunna te sig

stötande eller att en gärning, som är förbjuden, i det

enskilda fallet kan vara särskilt ursäktlig.

27.2 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen

(1973:1176)

Hänvisningarna i 5 § vapenlagen till lagen (1983:1034)

om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m.

ändras till att i stället avse den nya lagen (1992:000) om

krigsmateriel. Samtidigt utvidgas undantaget från krav på

tillstånd till att även avse införsel av den som har tillstånd

att tillverka eller tillhandahålla motsvarande materiel. Jag

har redovisat detta förslag i avsnitt 25.

Postens tjänst ''''''''assurerad'''''''' försändelse tillhandahålls

inte längre. 28 a § har därför ändrats. Vapen, som omfattas

av paragrafen, skall postbefordras genom att skickas som

''''''''ESS-Brev Värde'''''''' eller, om den tjänsten inte tillhandahålls

av postföretaget, på motsvarande lika säkert sätt.

Uttrycket ''''''''kyrkobokförd'''''''' har i konsekvens med den

1 juli 1991 genomförda folkbokföringsreformen ändrats till

''''''''folkbokförd'''''''' i 46 §.

Jag har i denna fråga samrått med chefen för

justitiedepartementet.

27.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut

I paragrafen görs undantag från lagen om rättsprövning

av vissa förvaltningsbeslut för beslut enligt den föreslagna

lagen om krigsmateriel. Undantaget motsvarar de nu

gällande undantagen för beslut enligt lagen (1988:558) om

förbud mot utförsel av krigsmateriel och andra beslut enligt

lagen (1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. än sådana som avser återkallelse av

tillstånd. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet

Laurén.

28 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag

att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1. lag om krigsmateriel,

2. lag om ändring i vapenlagen (1973:1176),

3. lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut.

Vidare hemställer jag att regeringen bereder riksdagen

tillfälle att ta del av vad jag i övrigt har anfört om bl.a.

klassificering av krigsmateriel samt riktlinjer för

krigsmaterielexport och annan utlandssamverkan

(avsnitten 3--6 och 22--24).

29 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition förelägga

riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och

det ändamål som föredraganden har hemställt om.

Prop.

1991/92

174

Bilaga 1a

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1989:102)

Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet

I 1987 års försvarsbeslut framhöll en enig riksdag att

inhemsk kapacitet att utveckla, tillverka och underhålla

försvarsmateriel är en för Sverige betydande

säkerhetspolitisk tillgång. Samma breda uppslutning

föreligger kring huvudlinjerna i svensk utrikespolitik,

däribland att verka för fred och nedrustning. I

förlängningen av denna politik ligger en restriktiv

inställning till internationell handel med krigsmateriel.

Denna kommer bl.a. till uttryck i ett principiellt förbud mot

export av krigsmateriel.

Av utförsellagen följer att export av krigsmateriel inte

får ske utan regeringens tillstånd. Det finns också

bestämmelser om marknadsföring samt om upplåtelse eller

överlåtelse av tillverkningsrättigheter (licenser) m.m. när

det gäller krigsmateriel. Till ledning för regeringens

avgöranden finns riktlinjer som har godkänts av riksdagen.

Uppgifter om oegentligheter på vapenexportens

område, vilket utretts bl.a. av medborgarkommissionen,

har ställt krigsmaterielexporten och försvarsindustrins

utlandsverksamhet i övrigt på krigsmaterielområdet -- av

utredningen benämnd utlandssamverkan -- under debatt.

Utredningen har haft tre huvuduppgifter:

Analysera sambandet mellan en fortsatt livskraftig

svensk försvarsindustri och denna industris export.

Utreda konsekvenserna av och villkoren för

försvarsindustriellt samarbete med utlandet.

Pröva behovet av ändrade riktlinjer för

krigsmaterielexporten.

I kapitel 1-3 ger utredningen en bakgrund till sina

närmare överväganden. Dessa redovisas i kapitel 4-10.

Efter att i kapitel 4 och 5 ha funnit att upprätthållandet av

en livskraftig inhemsk försvarsindustri förutsätter

utlandssamverkan, tar utredningen i kapitel 6 och 7 upp de

båda övriga huvudfrågorna. Vi föreslår att avtal med någon

utom riket om gemensam utveckling eller tillverkning av

krigsmateriel blir tillståndspliktigt. Vidare föreslås

reviderade riktlinjer för utlandssamverkan. I kapitel 8

redovisas ett samlat förslag till sådana riktlinjer.

I kapitel 1 återges huvuddragen i utrikes- och

försvarspolitiken. Vidare beskrivs principerna för

försvarsplaneringen och försvarets materielanskaffning.

Därvid berörs försvarets materielverks roll. Verket

upphandlar i princip försvarsmateriel under konkurrens.

För närvarande importeras ungefär 15 procent av denna

materiel och lika mycket importeras av försvarsindustrin.

Sveriges självförsörjningsgrad är således förhållandesvis

hög.

Försvarsanslagen har, räknat i fasta priser, legat still

under en femtonårsperiod och uppgår till cirka 28 000 milj.

kr. Deras andel av bruttonationalprodukten har under

samma tid gått ned från 3,3 till 2,5 procent efter att tidigare

ha varit ännu högre. En följd av detta har blivit minskade

beställningar hos försvarsindustrin, de har kommit glesare

och gällt kortare serier. Dessa och andra ekonomiska

svårigheter för det militära försvaret har lett till att nästa

femåriga försvarsbeslut tidigarelagts. Under 1990 skall den

försvarskommitté som nu arbetar avge sina förslag och då

bl.a. prioritera de områden i försvarsindustrin där

kompetenser och produktionsresurser skall upprätthållas

inom landet.

Under rubriken krigsmaterielexporten ger utredningen i

kapitel 2 en bakgrund när det gäller den svenska

tillverkningen och exporten av sådan materiel sedan 1970.

Exportandelen har varierat över åren och beror mycket av

det genomslag enskilda stora exportaffärer får. Den andel

av i Sverige tillverkad krigsmateriel som exporterats ökade

under andra hälften av 1970-talet från 25 till 40 procent och

har efter en nedgång ökat även under senare år. Något mer

än hälften av den inhemska tillverkningen exporterades

1988. Utförseln hade ett värde av 6 150 milj. kr. och svarade

därmed för cirka två procent av hela den svenska

varuexporten. Under senare årtionden har detta tal

fluktuerat omkring en procentenhet, men ökat på grund av

exporten till Indien av fälthaubitsar. Utan dessa leveranser,

som 1988 utgjorde nära hälften av utförseln, skulle den

svenska vapenexporten ha legat på ungefär samma nivå som

1979 och 1980 räknat i fasta priser. Vapen och ammunition,

däribland granatgevär, fältartilleri, luftvärnspjäser, robotar,

torpeder och minor, har successivt ökat sin andel av

krigsmaterielexportens värde till drygt tre fjärdedelar. En

annan produktgrupp, militära flygplan m.m., har minskat

sin exportandel sedan 1970-talet.

Merparten av den svenska exporten av krigsmateriel

under perioden 1970-1988 har gått till Västeuropa, men

exporten till länder i Asien har, bl.a. till följd av

Indienordern, ökat kraftigt under senare år. Ett sextiotal

länder har tagit emot export från Sverige 1979-1988; de

främsta mottagarländerna under denna period, räknat i

fasta priser, är Indien, Norge, Singapore, Malaysia,

Jugoslavien, Finland, USA, Storbritannien, Italien och

Förbundsrepubliken Tyskland.

Utredningen konstaterar i kapitel 2 också att även om de

flesta länder som framställer vapen och annan militär

utrustning har någon form av kontroll över försäljningen till

andra länder, är en helt rättvisande jämförelse mellan olika

länders vapenexportpolitik knappast möjlig. Även om

regler är formellt likartade kan nämligen den praktiska

tillämpningen skilja sig åt. Det sammantagna intrycket är

emellertid att Sverige har en jämfört med andra länder mer

rigorös tillämpning. När det gäller de internationella

förhållandena noteras att en tidigare snabb ökning av

världshandeln med vissa tyngre vapen har övergått i en mer

långsam ökningstakt under 1980-talet. Till detta bidrar bl.a.

en ökad efterfrågan på andra vapen och vapensystem än de

mest dyrbara, många vapens ökade livslängd samt en

alltmer utvecklad försvarsindustri i olika länder. Detta för

med sig ett ökat inslag av licenstillverkning och

teknologiöverföring på bekostnad av rena exportaffärer. En

allmän trend är också att äldre vapen och vapensystem

moderniseras i allt större omfattning. Dessa omständigheter

leder till ökad långsiktighet i utlandssamverkan, t.ex. inom

ramen för försvarsindustriellt samarbete vid utveckling och

produktion.

I kapitel 2 redovisar utredningen vidare huvuddragen i

den rådande regleringen och hur den har vuxit fram.

Avslutningsvis finns i kapitlet ett avsnitt om folkrättsliga

regler och handelspolitiska aspekter när det gäller

krigsmaterielexport.

I kapitel 3 ges en orientering om den svenska

försvarsindustrin och dess betingelser. Efter en allmän

beskrivning av de större försvarsindustriföretagen

uppmärksammas särskilt internationaliseringen och

utlandsberoendet.

Den snabba utvecklingen av modern högteknologi

kännetecknas av höga kostnader och minskande skillnader

mellan militär och civil teknologi. Högteknologisk

kompetens har internationellt alltmer kommit att tillmätas

säkerhetspolitisk betydelse. I dag torde endast USA vara

självförsörjande vad gäller högteknologi och därmed också

försvarsteknologi. Övriga nationer -- även Sverige -- är för

sin teknologiförsörjning hänvisade till olika former av

internationellt samarbete. Satsningen på olika civila och

militära utvecklingsprogram främst mellan olika europeiska

länder är ett uttryck för detta. En förutsättning för

deltagande i sådant samarbete är att varje part förmår

tillföra kompetens som bedöms som viktig för samarbetet

som helhet.

Behovet av teknologiförsörjning är en viktig orsak till

internationaliseringen inom den högteknologiska industrin.

Andra motiv är delad risktagning och ökad produktionsbas

för komplicerade och kostnadskrävande projekt.

Internationellt sett knyts därmed export och annan

samverkan samt import samman i olika gemensamma

projekt i växande grad, såväl inom militära som civila

teknik- och produktområden. Den svenska

försvarsindustrins import av kunskap, komponenter och

delsystem blir därmed i ökande grad beroende av dess

utlandssamverkan. Sverige är nettoimportör inom aktuella

tekniska områden.

Försvarsindustrin är beroende av kvalificerade

utländska underleverantörer för sin försörjning med olika

komponenter och delsystem. Totalt sett är dock

försvarsindustrin inte mer importberoende än

verkstadsindustrin i allmänhet.

Det totala importinnehållet i det svenska försvarets

upphandling är alltså cirka 30 procent. Därav är hälften

försvarets direkta upphandling hos utländska leverantörer,

medan lika mycket upphandlas av försvarsindsutrin hos

underleverantörer utomlands. Industrins största leverantör

är USA, som svarar för knappt hälften av den svenska

importen, följt av de europeiska NATO-länderna. Från de

nordiska länderna kommer endast en mindre del. För

flygplans- och elektronikområdena gäller höga

importandelar främst från USA. Importen inom områdena

vapen och ammunition har däremot en europeisk prägel.

Exporten har stor betydelse för företagen inom vapen-,

ammunitions- och elektronikområdena. Dessa företag

exporterar mellan hälften och två tredjedelar av

produktionen av krigsmateriel. Inom fartygs-, fordons- och

flygplansområdena gäller väsentligt lägre exportandelar.

Huvuddelen av exporten går till utländska

försvarsmyndigheter, men en viss del är underleveranser till

utländsk industri.

Den undersökning utredningen genomfört av

samarbetsavtal som ingåtts under senare år mellan svenska

och utländska försvarsindustriföretag ger vid handen att

antalet har ökat kraftigt sedan början av 1980-talet.

Företagen som tillverkar vapen och ammunition svarar för

de flesta avtalen. Samarbetspartnerna finns främst i

Västeuropa. Också amerikanska företag spelar en stor roll.

Den helt övervägande delen av avtalen gäller gemensam

utveckling. Tillverkning och marknadsföring i

gemensamma former har också betydelse, företagen uppger

att drygt hälften av avtalen syftar till att öka försäljningen.

Det förekommer också att ett annat lands regering ställer

krav på samarbete för att det svenska företaget skall få

leverera materiel. I andra fall har brist på kunnande eller

kapacitet eller möjligheten till kostnadsbesparingar varit en

drivfjäder för det svenska företaget. I några fall har också

svenska myndigheter krävt att en utländsk leverantör skall

samarbeta med en svensk tillverkare.

I kapitel 4 ger utredningen sin syn på

försvarsindustrins utlandssamverkan. Vi konstaterar att

Sverige har en särskilt för en liten nation avancerad

krigsmaterielindustri. Dess verksamhet kommer i

blickpunkten i tider av minskade resurser för det militära

försvaret och dess materielanskaffning.

Den inhemska försvarsindustrin omfattar flertalet

materielområden. Olika faktorer, främst kostnadsökningar,

teknisk utveckling och internationell specialisering, har

emellertid successivt lett till ändrade förhållanden.

Försvarsindustrin synes stå inför anpassningar och

strukturförändringar, där inriktningen av nästa

försvarsbeslut blir avgörande. Utredningen avstår från att

föregripa 1988 års försvarskommittés arbete, men anser

att -- vilken bredd och volym den inhemska

försvarsindustrin än kommer att få -- den bibehåller en

viktig säkerhetspolitisk roll för Sverige. Här kan särskilt

nämnas elektronikindustrin, ammunitionsindustrin och

erforderliga underhållsresurser. Vidare är det angeläget att

den svenska försvarsindustrin åtminstone på några områden

kan behålla en så hög nivå att den är intressant som

samarbetspartner internationellt; därigenom ökar

möjligheterna att delta i det internationella teknikutbytet.

Även om utlandsberoendet till följd av såväl teknisk

nödvändighet som medvetna val med hänsyn till kostnader

tenderar att öka, är det avgörande att hålla beroendet under

kontroll och att självständigt kunna säkerställa att

materielen fungerar i krig och krislägen. Särskilt på

elektronikens område är få länder oberoende av

omvärlden.

Ett totalt avbrytande av försvarsindustrins

utlandssamverkan går enligt utredningens mening inte att

förena med kravet på en livskraftig sådan industri. Motiven

för utlandssamverkan står främst att finna i behovet av

kompetens och kapacitet inom landet att utveckla och

tillverka materiel för det svenska försvaret. Den svenska

försvarsindustrins konkurrensförmåga, sådan den kommer

till uttryck i viss export i internationell konkurrens, är

vidare en positiv faktor vid bedömningen utomlands av den

svenska försvarsförmågan.

På grundval av två rapporter, utarbetade av särskilt

förordnade experter, kan utredningen konstatera att såväl

det samhällsekonomiska värdet av krigsmaterielexport som

kostnaderna för att begränsa denna export svårligen kan

beräknas. Exporten ger emellertid ett täckningsbidrag till

upprätthållandet av försvarsindustrin. Detta belopp var

1987 i storleksordningen 2 500 milj. kr. Det avgörande är

dock att denna industri har kontinuerlig beläggning genom

att svackorna mellan det svenska försvarets utvecklings- och

produktionsuppdrag fylls ut. I detta sammanhang har

utredningen också uttalat att det är angeläget att en översyn

av systemet med royalties fullföljs. Utredningen, som finner

att konsekvensen av att avstå från vapenexport är att

betydande delar av krigsmaterielindustrin läggs ned, vill

framhålla att motivet för att bevara försvarsindustrin är

säkerhetspolitiskt, inte ekonomiskt.

Med stöd av rapportering från Sveriges

utlandsmyndigheter bedömer utredningen att volymen,

inriktningen och arten hos den svenska

krigsmaterielexporten inte i sig är sådan att trovärdigheten i

den svenska utrikespolitiken sätts i fråga på grund av denna

export. Förekomsten av en självständig svensk

försvarsindustri med förmåga att ta fram komplicerade

vapensystem som stridsflygplan och ubåtar har snarare

förstärkt intrycket av beslutsamhet att fullfölja

neutralitetspolitiken. Tanken att utlandssamverkan när det

gäller krigsmateriel skulle skada den svenska

utrikespolitikens strävan att aktivt verka för internationella

överenskommelser om fred och nedrustning bekräftas inte

heller av erfarenheterna.

Utredningen ansluter sig till den av bl.a.

medborgarkommissionen framförda uppfattningen att

försvarsindustriell utlandssamverkan inte kan tilllåtas med

mindre den tillgodoser väsentliga försvarspolitiska mål och

samtidigt står i samklang med de utrikespolitiska mål som

innefattas i en säkerhetspolitisk helhetssyn. En av

restriktivet och omsorg om det egna oberoendet betingad

export m.m. av krigsmateriel omfattas av omvärldens

respekt och förståelse. Under betoning av de

utrikespolitiska skäl som allmänt sett talar för restriktivet

vid vapenexport vill utredningen därför slå fast att med en

återhållsam syn på sådan utlandssamverkan denna står i

överensstämmelse med Sveriges utrikespolitik. Däremot

får den inte motiveras med sysselsättningsskäl eller andra

ekonomiska skäl utan säkerhetspolitisk grund. Det

principiella förbudet mot export av krigsmateriel är i sig ett

ställningstagande som dels ger uttryck åt en grundsyn, dels

ger möjlighet att utöva en ingående kontroll.

En reglerad och noga övervakad handel med vapen av

Sveriges modell står således enligt utredningens mening inte

i strid med Sveriges freds- och nedrustningspolitik. Den

export och den utlandssamverkan i övrigt som är nödvändig

ger upphov till en skenbar motsägelse mellan olika inslag i

Sveriges säkerhets- och utrikespolitik. Detta, som ibland

uppfattas som ett moraliskt dilemma, löses emellertid inte

om Sverige skulle gå över till import i stället för att så långt

som möjligt inom landet tillverka sin krigsmateriel. Enligt

utredningens mening ger den nuvarande regleringen en i

huvudsak tillfredställande balans mellan olika hänsyn.

Detta utesluter inte ytterligare kontroll, t.ex. av samarbete.

För att underlätta för Sverige att föra en restriktiv

vapenexportpolitik bör den krigsmaterieltillverkande

industrin inte vara större än vad som är säkerhets- och

försvarspolitiskt motiverat. Det är en del av

försvarskommitténs uppdrag att ange de kompetenser och

produktionsresurser som på sikt bör finnas inom landet. För

utredningens del finns det dock skäl stryka under vikten av

att resurserna för utveckling och tillverkning anpassas till

försvarsmaktens behov. Någon utveckling och tillverkning

enbart inriktad på utländska marknader bör således inte

förekomma och verksamheten skall i övrigt främja den

tekniska utveckling som kan nyttiggöras för vår

försvarsförmåga. Av detta följer att försvarets

utvecklingsuppdrag och seriebeställningar hos

försvarsindustrin är en regulator för verksamhetens storlek.

De prioriteringar som görs av den sittande

försvarskommittén kan komma att leda till en minskning av

den nuvarande kapaciteten.

Vad angår möjligheterna att främst geografiskt begränsa

vapenexporten -- varvid Norden och neutrala stater i

Europa nämnts särskilt -- har utredningen funnit att denna

tanke inte är realiserbar. Det finns två skäl för detta. Det

ena är dessa länders utom för vissa materielslag begränsade

import från Sverige, det andra att de inte kan tillföra oss all

den teknik och det kunnande som vi behöver. Mer

omfattande ytterligare restriktioner för försvarsindustrins

utlandssamverkan bör övervägas endast om kravet på

upprätthållandet av en livskraftig inhemsk sådan industri

ändras i grunden.

Beträffande den internationella bilden kan noteras att

vapenhandeln för närvarande är köparens marknad. Det

minskade utrymmet för militär materiel i många avancerade

industriländers budgetar är en orsak, importländernas

ökade benägenhet att få till stånd egen produktion en

annan. Vidare har ett flertal länder etablerat sig som

exportörer av den inte mest kvalificerade men samtidigt av

många importländer efterfrågade krigsmaterielen. För

Sveriges del kan detta leda till minskad export av annat än

tekniskt avancerad krigsmateriel. Där styr i sin tur ökade

kostnader och behov av utländsk teknik utvecklingen mot

samarbete med andra framstående industrinationer. Dessa

omständigheter och en därav förändrad struktur på den

inhemska försvarsindustrin kommer enligt utredningens

åsikt sammantaget att föra med sig förändringar av Sveriges

vapenexport, bl.a. genom att den får ett ökat inslag av

internationellt samarbete och annat kunskapsutbyte.

Vad gäller frågan om omställning av försvarsindustrin till

civil produktion konstaterar utredningen i kapitel 5

att den från sina utgångspunkter inte har anledning att

närmare diskutera en fullständig nedläggning av

försvarsindustrin, dvs. en permanent omställning.

Utredningen har vidare funnit att -- med hänsyn till

försvarsindustrins särdrag -- minskad produktion som följd

av variationer i det svenska försvarets upphandling eller

bortfall av export endast i begränsad mån kan mötas genom

alternativ civil produktion.

Ett företag i försvarsindustrin som till följd av

minskande beställningar måste säga upp anställda möter i

stort samma problem som företag i andra branscher när

motsvarande situation inträffar. Utredningen vill dock

understryka att staten, som ende inhemske köpare och som

tillståndsgivare när det gäller utlandssamverkan, har ett

särskilt ansvar för utvecklingen inom försvarsindustrin,

bl.a. vad gäller sysselsättningen. Staten måste därför ha god

beredskap att gå in med tillräckligt omfattande åtgärder om

sysselsättningsproblem skulle uppstå. De medel som

kommer i fråga är enligt utredningens mening de som man

traditionellt förfogar över genom arbetsmarknads-,

utbildnings-, industri- och regionalpolitiken. Utredningen

ställer sig således inte bakom tanken på att söka få till stånd

en omställning av försvarsindustrin på administrativ väg

genom t.ex. omställningsfonder.

I kapitel 6 diskuteras bl.a. riktlinjesystemet. Här

kan erinras om att det generella förbudet mot

krigsmaterielexport, med en dispensbefogenhet för

regeringen, infördes 1918 samt att principerna för

vapenexport i sina huvuddrag har varit oförändrade sedan

de redovisades vid mitten av 1950-talet. Som en följd av

tidigare översyner har riksdagen medverkat dels 1971

genom att godkänna av regeringen förordade riktlinjer till

ledning vid avgöranden i utförselärenden, dels 1982 då

förbudet lagfästes och regleringen utsträcktes att bl.a.

omfatta licenser, dels 1988 då en ny utförsellag antogs samt

kontrollen över utlandssamverkan utvidgades.

Utredningen konstaterar att såväl själva riktlinjerna och

enskildheter däri som tillämpningen av riktlinjerna har

diskuterats i olika sammanhang. Export av krigsmateriel

aktualiserar ofta principiella problem och

tillståndsprövningen är en grannlaga uppgift. Det kan bl.a.

erinras om att medborgarkommissionen har haft kritiska

synpunkter på riktlinjerna och deras tillämpning.

Riktlinjernas sakliga innehåll är i sina grunddrag detsamma

som 1971 -- då endast utförsel av krigsmaterielvaror var

reglerad -- med påbyggnader 1982 och 1988. Det är därför

naturligt att se över riktlinjerna.

Enligt utredningens mening har inte riktlinjerna helt

anpassats till utvecklingen och de motsvarar därför inte

dagens krav. Utredningen instämmer i

medborgarkommissionens åsikt att riktlinjerna och deras

tillämpning har fört med sig trovärdighets- och

informationsproblem. Innebörden av riktlinjerna har i den

inhemska debatten inte klargjorts med erforderlig

tydlighet. Detta har gett upphov till oklarheter och misstro,

vilket tillsammans med ''''''''vapenaffärer'''''''' har skapat en

atmosfär där det blivit lätt att angripa vapenexporten som

sådan. I debatten har därvid väsentliga säkerhetspolitiska

mål och den likaledes allmänt omfattade försvarspolitikens

intressen kommit i bakgrunden.

I den inhemska debatten har -- som

medborgarkommissionen också varit inne på --

motsatsförhållandet mellan förbudet mot vapenexport samt

en av säkerhets- och försvarspolitiska skäl betingad export,

återhållen av utrikespolitiska hänsyn, uppfattats som

präglat av dubbelmoral och hyckleri. Det beror enligt

utredningens mening till stor del på att förbudet och de

återhållande delarna av de utrikespolitiska aspekterna har

setts isolerat. Eftersom export och övrig samverkan inte kan

undvaras finns enligt utredningens mening fog för att i

debatten också ge plats för motiven för en säkerhets- och

försvarspolitiskt betingad utlandssamverkan på

krigsmaterielområdet.

Det har i utredningens arbete inte funnits skäl att

närmare diskutera om det finns anledning att upphäva det

hävdvunna generella förbudet mot vapenexport. Den

modell som är gängse i många andra länder och som bäst

tillgodoser intresset av en kontrollerad vapenhandel är, som

nu, ett lagfäst förbud med en dispensbefogenhet. På grund

av regeringsformens bestämmelser kan inte riksdagen

besluta i utförselärenden. Dessa bör avgöras av regeringen

under sedvanligt konstitutionellt ansvar.

Det är angeläget att den valda regleringen tillgodoser två

viktiga anspråk. Det ena är att regeringens ansvar görs

tydligt. Det andra är att motiven och förutsättningarna för

att ge dispenser är klarlagda så långt det går. Detta skall inte

bara tjäna som ledning för regeringens beslut utan även

rikta sig till bedömare inom och utom landet. Det måste

därför finnas kriterier för när dispens kan meddelas.

Utredningen har till en början haft att överväga om dessa

kriterier skall lagfästas eller inte.

För lagfästa kriterier talar enligt

medborgarkommissionen att de annars inte är rättsligt sett

bindande, utan endast uttalanden i en proposition, om än

godtagna av riksdagen. Vidare framhålls särskilt att sådana

riktlinjer ofta uppfattas som lagregler. Även om s.k.

lagstiftning genom motivuttalanden kan kritiseras i andra

sammanhang, gör sig enligt utredningens mening här andra

skäl gällande med större styrka. För det första är i detta fall

uppenbart regeringens politiska ansvar av mer avgörande

betydelse än det juridiska ansvaret. En strävan bör, som

nämnts, vara att göra regeringens politiska ansvar tydligare.

Vidare skulle i författning reglerade undantag bli upphöjda

till norm, vilket åter kan uppfattas som en rätt att få köpa

vapen enligt undantaget. Det måste framhållas att inget

land kan åberopa riktlinjerna för att kräva rätt att importera

från eller i övrigt samverka med Sverige på

krigsmaterielområdet.

Utredningen har således stannat för att den nuvarande

principen med ett lagfäst förbud, kompletterat med

riktlinjer, bör bestå. Det bör vara regeringens ansvar att

med två övergripande kriterier som grund -- dels att

utlandssamverkan är nödvändig för att tillgodose det

svenska försvarets behov av materiel eller kunnande eller i

övrigt är säkerhetspolitiskt önskvärd, dels att samverkan

inte står i strid med principerna och målen för Sveriges

utrikespolitik -- göra en totalbedömning i enskilda ärenden.

Genom överläggningar med utrikesnämnden och samråd

med den rådgivande nämnden i krigsmaterielfrågor kan

underlaget för att ta ställning breddas. Det är enligt vår

mening av särskild vikt att regeringen -- dock under

beaktande av den sekretess som måste gälla -- i de fall då

utlandssamverkan kommer upp till allmän debatt söker

göra klart de motiv som finns bakom dess

ställningstaganden. Regeringen kan därigenom inte minst

inom landet skänka stadga åt en på de nämnda två

huvudkriterierna grundad vapenexportpolitik. Samtidigt

som det är av vikt med stadga i vapenexportpolitiken skall

emellertid riktlinjerna kunna tillämpas i situationer som

inte kan förutses fullt ut i dag. De kan därför inte vara

alltför detaljerade.

Utredningen vill stryka under några av de generella

förutsättningar som bör gälla för utförsel av krigsmateriel.

För det första skall den avse en stat, statlig myndighet eller

av mottagarlandet godtagen mottagare. För det andra skall

så långt det är möjligt, genom s.k. slutanvändarintyg eller

på annat sätt, skapas visshet om att det är mottagarlandets

egna behov som skall tillgodoses. För det tredje skall

utlandssamverkan och efterlevnaden av bestämmelserna

även i övrigt vara noggrant kontrollerad.Utredningen vill

också stryka under att utlandssamverkan inte bör få äga

rum med mindre den främjar Sveriges försvarsförmåga och

våra säkerhetspolitiska intressen. Utgångspunkten för den

inhemska krigsmaterielindustrin måste vara att den är

anpassad efter det svenska försvarets behov.

Utredningen föreslår att de för regeringen folkrättsligt

bindande ovillkorliga hindren -- internationella avtal, beslut

av FN:s säkerhetsråd och folkrättsliga regler om export från

neutral stat under krig, dvs. Haagkonventionerna från

1907 -- består oförändrade. Även de s.k. villkorliga hindren

kvarstår, dock med en annan utformning av det hinder som

beror av att mänskliga rättigheter kränks. Eftersom nya

åtaganden kan skapa bindningar för lång tid betonar

utredningen särskilt betydelsen av försiktighet när fråga

uppkommer om att inleda samverkan med ett nytt land.

De två huvudkriterierna ger, tillsammans med de

ovillkorliga och villkorliga hindren, den restriktiva

prövningen av nya mottagarländer samt den förväntade

utvecklingen när det gäller utlandssamverkans art och

inriktning, en ram för regeringens prövning. Det finns

anledning erinra om att något hinder inte möter för

regeringen att tillämpa riktlinjerna på ett än mer restriktivt

sätt.

Riktlinjerna bör, som för närvarande, också innehålla

uttalanden till ledning i ärenden om utförsel som har

samband med tidigare leveranser, t.ex. reservdelar, och om

återkallelse av utförseltillstånd. Vidare bör det anges att en

stat, som trots ett åtagande gentemot den svenska

regeringen har tillåtit eller underlåtit att förhindra

vidareexport av svensk krigsmateriel, i princip inte vidare

skall komma i fråga som mottagare av sådan materiel från

Sverige.

De av utredningen förordade riktlinjerna skall, förutom

för tillstånd till utförsel, i tillämpliga delar tjäna till ledning

också vid andra överväganden enligt utförsellagen. Vad

särskilt angår avtal med någon utom riket om att

gemensamt utveckla eller tillverka krigsmateriel

(samarbetsavtal) som inte uteslutande avser import till

Sverige föreslår utredningen i kapitel 7 en

underrättelse- och en tillståndsplikt. Om ett sådant avtal

förutsätter export från samarbetslandet skall

huvudprincipen vara att det inte får ske i strid med

riktlinjerna. Undantag kan dock göras i den mån svensk

materiel endast ingår i ringa omfattning eller i övrigt inte

är ägnad att påverka slutproduktens egenskap av utländsk.

Föreligger ett starkt svenskt försvarspolitiskt intresse av att

samarbetet kommer till stånd och är det en förutsättning

från motpartens sida att viss utförsel får ske från

samarbetslandet kan efter omständigheterna export till

tredje land även i övrigt medges inom ramen för

samarbetslandets exportregler. När det gäller mer

omfattande och för Sverige viktigare samarbete bör en

regeringsöverenskommelse träffas mellan Sverige och

samarbetslandet. Innan överenskommelsen ingås bör

utrikesnämnden höras.

Ett samlat förslag till riktlinjer finns i kapitel 8.

 I kapitel 7 tar utredningen också upp frågan om att

ytterligare reglera olika former av kunskapsöverföring till

andra länder. Flera skäl talar emot detta. En komplettering

av reglerna skulle visserligen göra lagstiftningen mer

heltäckande, men möjligheterna att kringgå dem vore

betydande. Det gäller här framför allt att avgränsa ett

straffbart område. Detta låter sig inte utan vidare göra med

erforderlig klarhet, vartill kommer att ett fullständigt

kontrollsystem lätt kan överskrida vad som normalt kan

accepteras i en rättsstat. Utredningen har också övervägt

dels ett förbud för vissa tillverkare eller personer att t.ex.

sälja konsulttjänster, dels ett förbud som gäller viss teknik.

Även mot sådana förslag kan resas enahanda invändningar.

Alternativet att reglera all export av högteknologi som har

strategisk betydelse, således inte bara försvarsteknologi,

skulle innebära en reglering som faller utanför utredningens

ram. Utredningen avstår från att föreslå att

kunskapsöverföring underkastas ytterligare reglering.

I kapitel 9 tas fyra olika frågor upp, nämligen den

rådgivande nämndens arbetsformer, principer och former

för regeringsöverenskommelser, revisorernas uppgifter

enligt utförsellagen samt krigsmaterielinspektionens

finansiering.

Utredningen lämnar en redogörelse för den rådgivande

nämndens rutiner och arbetsformer, vilka förändrades för

något år sedan. Vi konstaterar att nämndens verksamhet

tillgodoser intresset av en bred politisk förankring av

besluten om vapenexport. Med det nya arbetssättet har

nämnden kunnat fungera mer effektivt och dess

ställningstaganden har fått ökad tyngd. Även om

regeringen har ansvaret för besluten i utförselärenden har

enligt utredningens mening nämnden en betydelsefull

uppgift när det gäller samråd och för att främja insyn.

Regeringsöverenskommelser kan vara ett sätt att skänka

stadga och klarhet åt mellanhavanden i samband med t.ex.

långtgående försvarsindustriellt samarbete, export m.m. för

första gången till ett land och i andra mer särpräglade

situationer. Det finns, utöver vad som följer av

regeringsformen, särskilda skäl att när det gäller för

vapenexportpolitiken viktiga frågor hålla utrikesnämnden

underrättad och överlägga med den.

1988 fick revisorer i bl.a. krigsmaterielexporterande

företag en informationsplikt, nämligen att fästa regeringens

uppmärksamhet på anmärkning i en revisionsberättelse i

fråga om efterlevnaden av utförsellagens bestämmelser.

Utredningen anser att syftet med regeln i än högre grad

skulle tillgodoses om dessa revisorer alltid delger

regeringen sina revisionsberättelser, således även när de

inte innehåller någon anmärkning av angivet slag, och

föreslår därför en sådan bestämmelse.

KMI:s verksamhet finansieras främst genom särskilda

avgifter från dem som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel, oavsett om de exporterar den eller inte.

Utförselärenden tar emellertid i anspråk huvuddelen av

inspektionens resurser. Till detta kommer att det enligt

utredningens mening inte får finnas utrymme för misstankar

om att inspektionen inte är oväldig. På grund härav -- och

med hänsyn till vikten av såväl tillsynen enligt

tillverkningslagen som inspektionens mest omfattande

uppgift, den grannlaga och från många synpunkter politiskt

känsliga beredningen av regeringens avgöranden i

utförselärenden -- anser utredningen att kostnaderna, till

den del de måttliga expeditionsavgifterna inte förslår, i

princip borde finansieras över budgeten.

Bilaga 1b

Utredningens lagförslag

1 Förslag till

lag om ändring i lagen (1988:558) om förbud mot utförsel

av krigsmateriel, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:558) om

förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m.

dels att 1, 6, 11-12, 14 och 16-17 §§ skall ha

följande lydelse,

dels att rubriken närmast före 8 § skall lyda

''''''''Marknadsföring av krigsmateriel, m.m.'''''''',

dels att det i lagen skall införas två nya paragrafer,

5 a § och 9 a §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

I denna lag finns föreskrifter om förbud mot

1. utförsel av krigsmateriel,

2. upplåtelse och överlåtelse av rätt att utom riket tillverka

krigsmateriel,

3. avtal med någon utom riket om utveckling av

krigsmateriel och metod för framställning av sådan

materiel,

4. bedrivande av militärt 4. avtal med någon utom

inriktad utbildning inom riket riket om att gemensamt

av utländsk medborgare, och utveckla eller tillverka

5. marknadsföring av krigsmateriel, 5. bedrivande

krigsmateriel. av militärt inriktad

 utbildning inom riket av

 utländsk medborgare, och 6.

 marknadsföring av

 krigsmateriel.

 I lagen (1983:1034) om

kontroll över

tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. finns föreskrifter om kontroll över

tillverkning av krigsmateriel och tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinning avseende krigsmateriel och

metod för framställning av sådan materiel.

Regeringen meddelar föreskrifter om vad som skall

avses med krigsmateriel enligt denna lag.

5a §

 Avtal med någon utom riket

 om att gemensamt utveckla

 eller tillverka krigsmateriel

 får inte utan tillstånd

 av regeringen ingås här

 i riket och inte heller utom

 riket av svensk myndighet,

 svenskt företag eller den

 som är bosatt eller

 stadigvarande vistas här.

 Detta gäller dock inte

 sådana avtal som

 uteslutande avser utveckling

 eller tillverkning av

 krigsmateriel som skall

 införas till Sverige.

6 §

Avtal om tillägg eller Avtal om tillägg till eller

ändring av avtal som ändring av avtal som avses

innebär upplåtelse eller i 4 eller 5 a § får inte

överlåtelse av rätt ingås utan tillstånd av

att utom riket tillverka regeringen, om tillägget

krigsmateriel får inte eller ändringen avser

ingås utan tillstånd av

regeringen, om tillägget

eller ändringen avser

1. den materiel som får tillverkas,

 2. rätt att vidareupplåta eller vidareöverlåta rätten att

tillverka krigsmateriel till någon annan,

 3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare

som inte angivits i det ursprungliga avtalet,

 4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

 5. bestämmelser om sekretess.

9a §

 Den som har tillstånd

 enligt 2 eller 3 § lagen

 (1983:1034) om kontroll

 över tillverkningen av

 krigsmateriel, m.m. samt

 svensk statlig myndighet som

 bedriver motsvarande

 verksamhet skall, enligt de

 närmare föreskrifter som

 regeringen meddelar, lämna

 redovisning till regeringen

om

 åtgärder som syftar till

 avtal som är

 tillståndspliktigt enligt 5

 a §.

11 §

Tillstånd enligt 2, 4, 5, 6 Tillstånd enligt 2, 4, 5,

eller 7 § får förenas 5a, 6 eller 7 § får

med villkor samt med kontroll- förenas med villkor samt

och ordningsbestämmelser. med kontroll- och

 ordningsbestämmelser.

12 §

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. den som har tillstånd enligt 2 § skall lämna uppgifter

rörande utförd krigsmateriel,

2. den som har tillstånd 2. den som har tillstånd

enligt 4 § skall lämna enligt 4 § skall lämna

uppgifter om upplåten eller uppgifter om upplåten eller

överlåten rätt att överlåten rätt att

utom riket tillverka utom riket tillverka

krigsmateriel. krigsmateriel,

 3. den som har tillstånd

 enligt 5 a § skall lämna

 uppgifter om den verksamhet

 som regleras i avtalet.

14 §

Om en revisor i sin Revisor i aktiebolag eller

granskningsverksamhet har företag som omfattas av

framfört någon bestämmelserna i denna lag

anmärkning i en sådan skall till regeringen sända

revisionsberättelse som in en kopia av sådan

sägs i 10 kap. 10 § revisionsberättelse som

aktiebolagslagen (1975:1385) sägs i 10 kap. 10 §

eller 4 kap. 10 § lagen aktiebolagslagen (1975:1385)

(1980:1103) om eller 4 kap. 10 § lagen

årsredovisning m.m. i vissa (1980:1103) om

företag i fråga om årsredovisning m.m. i vissa

företagets efterlevnad av företag. Motsvarande

bestämmelserna i denna lag, skyldighet åligger en

skall han genast sända in revisor vid en svensk statlig

en kopia av myndighet.

revisionsberättelsen till

regeringen. Motsvarande 16 §

skyldighet åligger en

revisor vid en svensk statlig

myndighet.

Den som bryter mot 4, 5 ,6 Den som bryter mot 4, 5, 5a,

6

eller 7 § eller förbud eller 7 § eller förbud

som har meddelats med stöd som har meddelats med stöd

av 9 § döms, av 9 § döms,

1. om gärningen skett uppsåtligen, till böter eller

fängelse i högst två år,

2. om gärningen skett av grov oaktsamhet, till böter

eller fängelse i högst sex månader.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

17 §

Om brott som avses i 16 § första stycket 1 är att anse som

grovt, döms till fängelse lägst sex månader och högst fyra år.

Vid bedömande om brottet Vid bedömande om brottet

är grovt skall särskilt är grovt skall särskilt

beaktas, om det avsett beaktas, om det avsett

tillverkningsrätt av tillverkningsrätt av

betydande värde, betydande värde,

utveckling, utbildning eller utveckling, gemensam

marknadsföring av betydande utveckling eller

tillverkning,

omfattning eller varaktighet utbildning eller

eller om gärningen annars marknadsföring av betydande

varit av särskild allvarlig omfattning eller varaktighet

art. eller om gärningen annars

 varit av särskilt allvarlig

 art.

Denna lag träder i kraft den

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1983:1034) om kontroll över

tillverkningen av krigsmateriel, m.m.

Härigenom föreskrivs att 1 § skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §1

I denna lag finns föreskrifter om kontroll över

 1. tillverkning av krigsmateriel och

 2. tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinning

avseende krigsmateriel och metod för framställning av

sådan materiel.

I lagen (1988:558) om I lagen (1988:558) om

förbud mot utförsel av förbud mot utförsel av

krigsmateriel, m.m. finns krigsmateriel, m.m. finns

föreskrifter om förbud föreskrifter om förbud

mot utförsel av mot utförsel av

krigsmateriel, upplåtelse krigsmateriel, upplåtelse

och överlåtelse av och överlåtelse av

rätt att utom riket rätt att utom riket

tillverka krigsmateriel, avtal tillverka krigsmateriel,

avtal

med någon utom riket om med någon utom riket om

utveckling av krigsmateriel utveckling av krigsmateriel

och metod för och metod för

framställning av sådan framställning av sådan

materiel, bedrivande av materiel, avtal med någon

militärt inriktad utom riket om att gemensamt

utbildning inom riket av utveckla eller tillverka

utländsk medborgare samt krigsmateriel, bedrivande av

mot marknadsföring av militärt inriktad

krigsmateriel. utbildning inom riket av

 utländsk medborgare samt

 mot marknadsföring av

 krigsmateriel.

 Denna lag gäller inte för

sådana

statliga myndigheter

som inte är affärsverk.

Regeringen meddelar föreskrifter om vad som skall

avses med krigsmateriel enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den

Bilaga 1c

Utredningens förslag till riktlinjer

Riktlinjer till ledning vid prövning av frågor om

tillstånd m.m. enligt lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m.

Tillstånd förutsätter att den utlandssamverkan det gäller

 1. bedöms nödvändig för att tillgodose det svenska

försvarets behov av materiel eller kunnande eller i övrigt är

säkerhetspolitiskt önskvärd;

2. inte står i strid med principerna och målen för Sveriges

utrikespolitik.

Vid prövningen av ett tillståndsärende skall en

totalbedömning göras av alla för ärendet betydelsefulla

omständigheter.

Tillstånd får inte beviljas om det skulle strida mot

internationell överenskommelse som Sverige har biträtt,

mot beslut av FN:s säkerhetsråd eller mot folkrättsliga

regler om export från neutral stat under krig (ovillkorliga

hinder).

Tillstånd bör inte beviljas om det avser stat som befinner

sig i väpnad konflikt med annan stat, oavsett om

krigsförklaring har avgetts eller ej, stat som är invecklad i

internationell konflikt som kan befaras leda till väpnad

konflikt eller stat som har inre väpnade oroligheter.

Tillstånd bör inte heller lämnas om det avser stat där

omfattande och grova kränkningar av mänskliga rättigheter

förekommer.

Utlandssamverkan förutsätter ett förtroendefullt

förhållande till det andra landet. Övervägandena bör därför

vara särskilt ingående innan samverkan inleds med ett nytt

land. Utförsel bör, om annat inte avtalats, endast medges

till ett land vars regering har åtagit sig att se till att

materielen inte vidareexporteras och avse en stat, statlig

myndighet eller av landet godtagen mottagare; vidare bör

vid utförsel av materiel ett slutanvändarintyg eller ett intyg

om egen tillverkning (bearbetningsintyg) föreligga.

1 Senaste lydelse 1989:504

Reservdelar till tidigare, med vederbörligt tillstånd

exporterad materiel, bör kunna få exporteras om inte

ovillkorligt hinder möter. Detsamma bör gälla andra

leveranser, t.ex. av ammunition, som har samband med

tidigare utförsel eller där det annars vore obilligt att inte ge

tillstånd.

Ett meddelat tillstånd till utförsel bör återkallas om

ovillkorligt hinder inträder samt om mottagarlandet

kommer i väpnad konflikt med annan stat eller får inre

väpnade oroligheter. Även i fall av väpnad konflikt bör

indragning av tillståndet kunna underlåtas om det är

förenligt med de neutralitetsrättsliga reglerna och

mottagarstaten deltar i konflikten endast symboliskt.

Stat som trots åtagande gentemot den svenska

regeringen har tillåtit eller underlåtit att förhindra

vidareexport av svensk krigsmateriel skall i princip inte

vidare komma i fråga som mottagare av sådan materiel från

Sverige.

De angivna riktlinjerna gäller, förutom för tillstånd till

utförsel, i tillämpliga delar andra överväganden enligt

utförsellagen. Vad särskilt angår avtal om gemensam

utveckling eller tillverkning av krigsmateriel

(samarbetsavtal) gäller följande.

Förutsätter ett samarbetsavtal export från

samarbetslandet skall huvudprincipen vara att det inte får

ske i strid med riktlinjerna. Undantag kan dock göras i den

mån svensk materiel endast ingår i ringa omfattning eller i

övrigt inte är ägnad att påverka slutproduktens egenskap av

utländsk. Föreligger ett starkt svenskt försvarspolitiskt

intresse av att samarbetet kommer till stånd och är det en

förutsättning från motpartens sida att viss utförsel får ske

från samarbetslandet kan efter omständigheterna export till

tredje land även i övrigt medges inom ramen för

samarbetslandets exportregler.

När det gäller mer omfattande och för Sverige viktigare

samarbete bör en regeringsöverenskommelse träffas mellan

Sverige och samarbetslandet. Innan överenskommelsen

ingås bör utrikesnämnden höras.

Bilaga 1d

Förteckning över remissinstanser och sammanställning

av remissyttranden över betänkandet (SOU 1989:102)

Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet (1988 års

utredning om krigsmaterielexporten)

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet i fråga

avgetts av justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ),

folkrättsdelegationen (UD 1972:02), kommerskollegium

(KK), överbefälhavaren (ÖB), försvarets materielverk

(FMV), överstyrelsen för civil beredskap ( CB), försvarets

forskningsanstalt (FOA), generaltullstyrelsen (GTS),

statens industriverk (SIND), styrelsen för teknisk

utveckling (STU), affärsverket FFV, riksrevisionsverket

(RRV), rikspolisstyrelsen (RPS), Svea hovrätt,

kammarrätten i Stockholm, Sveriges exportråd,

forskningspolitiska institutionen vid Lunds universitet,

länsstyrelsen i Stockholms län, länsstyrelsen i

Södermanlands län, länsstyrelsen i Östergötlands län,

länsstyrelsen i Kalmar län, länsstyrelsen i Malmöhus län,

länsstyrelsen i Örebro län, länsstyrelsen i Västmanlands

län, Svenska kyrkans centralstyrelse, Kungl.

krigsvetenskapsakademien, Sveriges Industriförbund,

Föreningen Auktoriserade Revisorer (FAR), Sveriges

akademikers centralorganisation (SACO), Centerns

kvinnoförbund (CKF), Folkpartiets kvinnoförbund (FPK),

Sveriges socialdemokratiska kvinnoförbund (SSKF),

Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund (SSU), 1988

års försvarskommitté (Fö 1988:04), Sveriges frikyrkoråd (i

samverkan med De fria kristna samfundens råd), Sveriges

kristna socialdemokraters förbund (SKSF), Svenska freds-

och skiljedomsföreningen och Sveriges

Försvarsindustriförening.

Landsorganisationen i Sverige (LO) och

universitetet i Linköping har anmält att de avstår från

att yttra sig.

RÅ har bifogat yttranden från

statsåklagarmyndigheten för speciella mål, från

åklagarmyndigheten i Göteborg samt från

regionåklagarmyndigheterna i Karlstad, Linköping

och Malmö. LO har bifogat yttrande från

Statsanställdas förbund (SF). Yttranden har

dessutom inkommit från svenska sektionen av

Internationella kvinnoförbundet för fred och frihet (IKFF),

från Kristna fredsrörelsen och från

folkrättsforskaren Pål Wrange.

Remissyttrandena

1. Allmänna synpunkter

Utredningen har haft tre huvuduppgifter, nämligen 1) att

analysera sambandet mellan en fortsatt livskraftig svensk

försvarsindustri och denna industris export, 2) att utreda

konsekvenserna av och villkoren för försvarsindustriellt

samarbete med utlandet samt 3) att pröva behovet av

ändrade riktlinjer för krigsmaterielexporten.

Utredningen har funnit att upprätthållandet av en

livskraftig inhemsk försvarsindustri förutsätter olika former

av utlandssamverkan, inklusive export.

Utredningen har föreslagit att avtal mellan svenska och

utländska försvarsindustriella företag om gemensam

utveckling eller tillverkning av krigsmateriel skall bli

tillståndspliktiga, analogt med vad som redan gäller

beträffande utförsel av krigsmateriel och avtal om

upplåtelse eller överlåtelse av rätt att utom riket tillverka

krigsmateriel m.m. Utredningen har vidare föreslagit

reviderade riktlinjer för tillståndsgivningen i frågor som rör

utlandssamverkan. Vidare har utredningen anlagt vissa

synpunkter på bl. a. principerna och formerna för

regeringsöverenskommelser rörande krigsmaterielexport

och annan utlandssamverkan på detta område,

revisionskontrollen, finansieringen av

krigsmaterielinspektionens verksamhet och arbetsformerna

för den rådgivande parlamentariska nämnden i

krigsmaterielexportfrågor.

JK har begränsat sig till att uttala att de förslag

som framförts i utredningen inte föranleder någon erinran.

RRV instämmer i allt väsentligt med utredningens

förslag och slutsatser men påpekar samtidigt att de

säkerhetspolitiska förutsättningarna förändrats i betydande

grad sedan utredningens tillkomst. ÖB tillstyrker

utredningens förslag och generaltullstyrelsen har

ingen erinran mot dessa. SIND har heller inte något

att invända mot utredningens förslag och anser att

betänkandet omfattar en allsidig och nyanserad analys.

STU tillstyrker de föreslagna ändringarna. RPS

har inget att erinra mot grundläggande tankar, idéer och

överväganden i betänkandet men fäster uppmärksamheten

på ett antal frågeställningar som enligt styrelsens

uppfattning inte belysts tillräckligt. FMV säger sig i

allt väsentligt dela utredningens syn på utlandssamverkan.

FOA anser att utredningen ger en förtjänstfull

och ovanligt tydlig beskrivning och klar analys av motiven

för svensk försvarsindustris utlandssamverkan inom ramen

för och som ett väsentligt led i den svenska

säkerhetspolitiken. FOA anser det angeläget att vad

utredningen i dessa delar anfört slås fast och hävdas

konsekvent. Det hade dock varit önskvärt med en analys av

de avtal som svenska företag har ingått med utländska

företag inom olika områden, liksom av vad EG:s inre

marknad kan få för konsekvenser inom

högteknologiområdet. FOA påpekar också att omvärldens

utveckling delvis sprungit ifrån utredningen och dess

beskrivning av dels struktur och samverkan inom

försvarsindustrin, dels ''''''''den politiska kartan''''''''. Utredningen

har enligt FOA tydligt slagit fast att utlandssamverkan inte

bara är förenlig med utan i ökande grad nödvändig för

genomförandet av Sveriges säkerhetspolitiska linje.

Affärsverket FFV anser att utredningen har lagt

fram förslag som i allt väsentligt bedöms kunna bilda en god

grund för fortsatt utlandsverksamhet.

Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] har genom sitt

forskningspolitiska institut kritiserat utredningen för bl.a

avsaknad av en klar och åskådlig presentation av hur total

produktion, leveranser till det svenska försvaret och export

förhåller sig till varandra inom olika industrier och

produktområden. Institutet anser också att det föreligger en

betydande brist i faktaredovisningen och analysen vad

beträffar den s.k. grå vapenhandeln. I utredningens avsnitt

om motiven för utlandsverksamhet saknar institutet

konklusioner om varför huvuddelen av den svenska

försvarsindustrin -- och till yttermera visso de mest FoU-

intensiva delarna -- så gott som helt kan sakna

exportberoende och ändå kunna anses vara av vital

säkerhetspolitisk betydelse. Institutet anser att utredningen

på denna punkt i alltför hög grad har fastnat i ett relativt

ytligt resonemang om det säkerhetspolitiska behovet av

utlandssamverkan, i stället för att kritiskt granska under

vilka betingelser och på vilka områden detta verkligen

gäller och var det säkerhetspolitiska behovet i stället kan

komma att utgöra en legitimering för affärsverksamhet som

i realiteten tjänar andra syften. Institutet har även svårt att

dela utredningens föreställning om en okomplicerad

koppling mellan Sveriges politiska intressen,

försvarsindustrins behov och den framtida

vapenmarknaden. För institutet framstår de ändringar i

lagstiftning och riktlinjer som utredningen föreslagit därför

som otillräckliga och baserade på en i flera avseenden

ofullständig analys.

Länsstyrelsen i Stockholm har inga erinringar mot

utredningens förslag, och länsstyrelserna i Kalmar och

Västmanlands län tillstyrker i allt väsentligt

utredningens förslag. Länsstyrelsen i Västmanlands län

anför att samverkan med andra länder framstår som en

nödvändighet. En sådan samverkan måste grundas på både

ett givande och tagande, och Sverige måste därför acceptera

att en reell överföring av teknologisk kompetens sker till

företaget i det andra landet, för att den svenska

samarbetspartnern själv skall kunna bli mottagare.

SSKF hävdar i sitt yttrande att utredningen inte

följt sina direktivs mer restriktiva synsätt, att den inte gjort

någon förutsättningslös ekonomisk bedömning av följderna

av en begränsning eller ett avbrytande av vapenexporten

samt att utredningens förslag tvärtemot intentionerna är

ägnade att snarare öka än minska den svenska

vapenexporten. SSKF påminner om sitt kongressuttalande

år 1987, enligt vilket det bästa vore om ingen vapenexport

alls förekom men att den annars borde inskränkas till de

nordiska länderna och till alliansfria och neutrala länder,

främst i Europa.

SSU anser på likartat sätt att utredningen, i

motsats till den restriktiva syn som präglade dess direktiv

från regeringen, snarast andas en vilja till ökad export. En

annan viktig effekt av utredningens förslag skulle enligt

SSU bli att svensk krigsmaterielindustri ytterligare

internationaliseras, vilket försvårar en politisk styrning från

riksdag och regering och kan innebära att svenska vapen

skulle kunna hamna i länder som idag är otänkbara för

svensk krigsmaterielexport. SSU anser att utredningen inte

har följt det uppdrag den fått från regeringen och att

utredningsbetänkandet därför inte kan ligga till grund för

ett ställningstagande om den svenska

krigsmaterielproduktionen och -exporten. SSU påtalar

vidare att regeringen under 1980-talet tillåtit

krigsmaterielexport till en rad länder som enligt SSU:s

mening agerat på ett sätt som klart strider mot de svenska

riktlinjerna. Utredningen borde enligt SSU ha slagit fast att

denna dissonans mellan riktlinjerna och deras tillämpning

skadat Sveriges anseende. SSU anser att den merkostnad

som inhemskt producerade vapen belastas med till följd av

minskad export bör bestridas genom budgetmedel.

För SKSF, som av den starka ökningen av

vapenexporten säger sig ha fått intryck av en ytterst

splittrad och motsägelsefull politik, framstår utredningens

betänkande som både principiellt betydelsefullt och

samtidigt problematiskt. SKSF finner hela utvecklingen i

riktning mot storskaliga högteknologiska system av typ JAS

39 Gripen och därmed sammanhängande satsningar på

utlandssamverkan betänklig, både från kontrollsynpunkt

och utifrån säkerhetspolitiska överväganden. SKSF

hänvisar till ett av en arbetsgrupp inom förbundet framlagt

freds- och säkerhetspolitiskt program, där det föreslås en

omläggning till ett försvar med s.k. icke-provocerande

profil. I avvaktan på en sådan omläggning bör enligt SKSF

utlandssamverkan på krigsmaterielområdet bedrivas på

hittills gällande villkor.

Synpunkter sammanfallande med SKSF:s i detta

spörsmål har även framförts av Sveriges frikyrkoråd

tillsammans med De fria kristna samfundens råd

(SAMRÅD).

Ett par remissinstanser har vänt sig emot att utredningen

inkluderar vapenexport i begreppet ''''''''utlandssamverkan''''''''.

Detta betecknas som missvisande både av FPK och

av IKFF och som ett försök att åstadkomma mer

positiva attityder till vapenexporten. FPK anser att

förståelsen av utredningsbetänkandet försvåras av dess

vidlyftiga användning av begreppet utlandssamverkan.

Både FPK och IKFF-sektionen deklarerar för övrigt som sin

grundåsikt att den svenska krigsmaterielexporten bör

minska och på sikt upphöra. Detsamma gör kristna

fredsrörelsen liksom Svenska freds- och

skiljedomsföreningen i sina yttranden. FPK anger som

alternativ till upphörande att exporten begränsas till de

nordiska länderna.

I motsats till utredningen hävdar några av

remissinstanserna att krigsmaterielexporten skadar

Sveriges trovärdighet inom nedrustningsarbetet. Kristna

fredsrörelsen ser med speciell oro på att exporthandeln

till tredje världen ökar och förespråkar ett krympt militärt

försvar, som skulle omöjliggöra en omfattande svensk

försvarsindustri och därmed annat än en mindre

krigsmaterielexport. Rörelsen ser det också som rimligt att

på kort sikt acceptera höjda kostnader som följd av minskad

export. IKFF säger sig inte kunna dela utredningens

uppfattning att en livskraftig egen försvarsindustri kan ses

som ett led i alliansfriheten och finner det allt svårare att

försvara svensk vapenexport som ökat, främst dess andel till

u-länder.

2. Exportens betydelse för försvarsindustrin

KK påminner om att ett EES-avtal kan komma att

påverka Sveriges handelspolitiska åtaganden och om de

undantag i säkerhetssyfte som internationella regelverk på

detta område brukar innehålla. KK instämmer i

utredningens bedömningar vad gäller effekterna av

integrationen över gränserna på företagsnivå, främst i

Västeuropa. Särskilt i fråga om modern högteknologi blir

Sverige, enligt KK, för sin försörjning successivt alltmer

beroende av olika former av långsiktigt internationellt

samarbete, varvid det är av avgörande betydelse att även

den svenska parten aktivt kan bidra med kunnande.

ÖB biträder utredningens bedömning av

exportens betydelse för försvarsindustrin och därmed även

för den svenska säkerhetspolitiken. Basen för denna

industris beläggning utgörs av det svenska försvarets

beställningar, men som komplement därtill behövs enligt

ÖB en export och ett internationellt samarbete av ungefär

dagens omfattning.

FMV anser att den pågående omstruktureringen

av svensk försvarsindustri och den ökade komplexiteten hos

moderna försvarssystem och därmed sammanhängande

vapenexport är ett mycket viktigt led i strävan att

upprätthålla försvarets tekniska kvalitet. Från FMV:s sida

erinras vidare om att Sverige idag, i kraft av egna resurser

och egen kompetens, kan ställa villkor vid import och

utlandssamarbete, men bedömer att denna möjlighet

kommer att minska i framtiden, om inte tillräckliga åtgärder

vidtas för att säkerställa utlandssamverkan i ordnade

former.

ÖCB konstaterar att den svenska

försvarsindustrin har betydelse även för den civila delen av

totalförsvaret, dels som direkt leverantör, dels som kund till

underleverantörer främst inom verkstadsindustrin. Ur

försörjningsberedskapssynpunkt är det enligt ÖCB positivt

om de av utredningen anvisade vägarna kan bidra till

bibehållandet av en inhemsk försvarsindustri.

FFV hävdar att svensk försvarsindustri inte

kommer att kunna överleva, om inte det svenska försvarets

minskade beställningar kan kombineras med export.

Export av försvarsmateriel kommer därför att i högre grad

än tidigare vara en förutsättning för att svensk

säkerhetspolitik skall kunna upprätthållas. Ett avstående

från utlandssamverkan skulle enligt FFV leda till att Sverige

på betydande områden inte längre skulle ha någon

krigsmaterielindustri kvar.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att den

svenska försvarsindustrin bör ses som en positiv faktor vid

bedömningen utomlands av den svenska försvarsförmågan

och att industrins förmåga att ta fram komplicerade

vapensystem förstärker intrycket utomlands av vår

beslutsamhet att fullfölja den svenska neutralitetspolitiken.

Länsstyrelsen i Kalmar län instämmer i

utredningens allmänna bedömningar av den svenska

försvarsindustrins avgörande betydelse för landets försvars-

och säkerhetspolitik. Ett bevarande av den svenska

säkerhetspolitikens trovärdighet inför omvärlden kräver

helt enkelt att vårt land bibehåller kapacitet att konstruera

och producera egna vapensystem. Enligt länsstyrelsen finns

det emellertid faktorer som talar för att svensk

försvarsindustri i framtiden mer eller mindre tvingas att

söka samarbete med företag i andra länder för att kunna

överleva.

Länsstyrelsen i Malmöhus län förutser ökade

bedömningssvårigheter vid tillståndsgivningen i takt med

att den för Sverige traditionella marknaden i politiskt

stabila länder krymper och marknaden i tredje världen blir

alltmer betydelsefull.

Länsstyrelsen i Örebro län understryker vikten av

fortsatta samarbets- och exportmöjligheter för att den

svenska försvarsindustrins konkurrensförmåga skall kunna

bibehållas och utvecklas.

Svenska kyrkans centralstyrelse ansluter sig till

utredningens förslag till klarare riktlinjer, tydligare

ansvarslinjer, bättre uppföljning och restriktivare hållning

men konstaterar samtidigt att det grundläggande

problemet, huruvida Sveriges politiska trovärdighet låter

sig förenas med en omfattande vapenexport, direkt eller via

ett utvecklings- och produktionssamarbete med andra

länder, kvarstår.

Krigsvetenskapsakademien understryker att

export och övrigt utlandssamarbete är avgörande för att

svensk försvarsindustri skall hålla sig vital, få möjligheter

till utveckling och nå en beläggning som ekonomiskt gör

verksamheten möjlig. En livskraftig försvarsindustri gör

enligt akademien svensk neutralitets- och säkerhetspolitik

trovärdig. Akademien tror att exportens totala volym

kommer att minska och produktsortimentet att förändras

under 1990-talet samt att import och utlandsberoende till

följd därav kommer att öka. De framtida reglerna för

utlandssamverkan bör enligt akademien möjliggöra

överlevnad och utlandssamarbete för i sammanhanget

väsentliga industrier.

Industriförbundet delar utredningens uppfattning

att utlandssamverkan är en förutsättning för bevarandet av

en livskraftig svensk försvarsindustri. Dess höga tekniska

kompetens och stora bredd väcker respekt i vår omvärld

och det är enligt förbundet av stor betydelse att försvarets

beställningar och försvarsindustrins export- och

samarbetsmöjligheter är sådana att denna industris

kompetens kan bevaras.

SF ställer sig helt bakom utredningens uppfattning

att upprätthållandet av en livskraftig svensk försvarsindustri

förutsätter export till och samverkan med andra länder.

Försvarsindustriföreningen påpekar bl.a att det

svenska försvaret och försvarsindustrin är på väg in i en

mycket svår ekonomisk situation, varför det inte synes vara

i nationens intresse att i detta läge snäva in ett redan snävt

område. Om nya riktlinjer för prövning av

utlandssamverkan införs, måste de enligt

försvarsindustriföreningen ge förutsättningar för

försvarsindustrins långsiktiga överlevnad inom de av det

svenska försvaret prioriterade teknik- och

produktområdena. Ny lagstiftning och nya riktlinjer för

utlandssamverkan måste enligt föreningen vara stödjande

och icke begränsande för svensk försvarsindustris

säkerhetspolitiskt motiverade verksamhet.

3. Reglering av samarbetsavtal, kunskapsöverföring

3.1 Tillståndsplikt för samarbetsavtal, ändringar därav

liksom redovisningsplikt

Utredningen har föreslagit att avtal mellan svenska och

utländska företag om gemensam utveckling eller

tillverkning av krigsmateriel skall vara tillståndspliktiga, på

samma sätt som export av krigsmateriel eller avtal om

upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrättighet till

utländsk part i dag förutsätter regeringens tillstånd enligt

utförsellagen. Dessutom har utredningen föreslagit en

skyldighet att för regeringen redovisa åtgärder som syftar

till sådant samarbetsavtal.

Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft

något att erinra mot utredningens förslag att tillståndsplikt

införs även för samarbetsavtal med utländsk industri om

gemensam utveckling eller tillverkning av krigsmateriel.

FMV anser att utredningens förslag innebär att

ÖB och FMV ges viktiga uppgifter avseende bedömning av

de länder mot vilka industrin riktar sin marknadsföring samt

bedömning av sekretessfrågor, upprättande av

sekretessavtal för exporterade system m.m. Enligt FMV

löses dessa uppgifter i nära samverkan med KMI, dock utan

direkt koppling till KMI:s generella utrikespolitiska

bedömning. FMV påpekar att det för utlandssamverkan

avseende utveckling av gemensamma projekt fordras ett till

tid och målsättning sammanfallande behov, samarbetande

industrier i berörda länder och reglerat

myndighetssamarbete som underlag för politiskt

ställningstagande i varje enskilt fall.

FOA anser den väsentliga och viktiga effekten av

utredningens förslag vara att ett nytt och för framtiden allt

viktigare instrument ställs till regeringens förfogande,

nämligen en samlad prövning av samarbetsavtal som ofta är

kopplade till någon form av avtal rörande framtida

produktion. FOA anser dock att uttrycket ''''''''utveckling

och/eller tillverkning'''''''' vore en rimligare formulering än

''''''''utveckling eller tillverkning'''''''', som det står i utredningen.

FFV understryker att behovet av samarbete med

utländska företag har ökat och fortsätter att öka. Svenska

företags systemsammanhållande kompetens måste, för att

kunna förnyas, fortlöpande nyttiggöras genom nya projekt.

Vad beträffar utredningsförslagen om tillståndsplikt m.m

för nya samarbetsavtal påpekar FFV, att man bör skilja

mellan två slag av samarbetsformer med olika

integrationsgrad, nämligen dels underleveranser av

komponenter och delsystem, dels gemensam framtagning

och exploatering av den slutliga produkten. Den

förstnämnda samarbetsformen har att göra med den

specialisering som utbildat sig mellan företag i branschen i

Europa och Nordamerika. Denna specialisering är enligt

FFV till fördel för alla tillverkare. Om ett svenskt

deltagande i ett sådant samarbete skulle hindras av en

alltför restriktiv tillämpning av reglerna för vidareexport,

skulle detta enligt FFV komma att få en hämmande

inverkan på svensk industris möjligheter även att importera

dylik materiel. Vad beträffar den andra och mer integrerade

samarbetsformen, dvs. gemensam utveckling och

produktion, säger sig FFV inse nödvändigheten av att

överenskommelser med utlandet av denna dignitet blir

prövade av regeringen och accepterar i princip den av

utredningen förordade uppläggningen. En förutsättning för

ett lyckat samarbete är emellertid, enligt FFV:s

uppfattning, att det utländska företaget inte betraktar det

förhållandet att partnern är svensk som ett hinder för ett

utnyttjande av marknadens möjligheter.

RPS påpekar att säkerhetsskyddsfrågorna noga

måste beaktas i samband med samarbetsavtal, något som

också sägs ha vitsordats av SÄPO-kommittén. Detta

förutsätter dock en ökad kompetens inom säkerhetspolisen.

RPS erinrar också om vikten av att det skapas klara regler

beträffande de åtgärder --

säkerhetsskyddsöverenskommelser m.m. -- som behöver

vidtagas. Det finns enligt RPS risk för dubbelarbete mellan

berörda myndigheter. RPS betecknar det som viktigt att

rollfördelningen mellan ÖB, FMV och RPS blir helt klar

och att samspelet mellan dessa myndigheter och i

förhållande till KMI kommer att fungera på ett smidigt och

resurseffektivt sätt.

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål

betecknar förslaget som ett viktigt komplement till

utförsellagen. Statsåklagarmyndigheten ansluter sig till den

del av den till utredningen fogade reservationen, där det

föreslås att en icke offentlig lista upprättas -- av regeringen

efter samråd med den rådgivande nämnden -- över möjliga

samverkansländer, en tanke som utredningen diskuterat

men förkastat. Enligt åklagarmyndigheten i Göteborg

torde man vid ett förverkligande av utredningens förslag

klart markera att alla former av samarbetsavtal kräver

tillstånd och även vinna fördelen att regeringen kommer in

på ett tidigare stadium av förhandlingarna och därmed på

ett bättre sätt kan kontrollera försvarsindustrin. Samma

åtgärder betecknas av regionåklagarmyndigheten i

Karlstad som lämpliga. Regionåklagarmyndigheten i

Karlstad betecknar det som angeläget att frågor rörande

export eller reexport från samarbetspartnerns land noga

regleras i samarbetsavtalen. Enligt myndighetens

uppfattning borde det svenska företaget även åläggas att

underrätta regeringen, om företaget får anledning

misstänka att motparten inte följer avtalet i dessa

avseenden. Regionåklagarmyndigheten anser det vidare

självklart att ändringar i och tillägg till samarbetsavtal också

bör underställas regeringen för prövning och att

underlåtenhet att göra detta bör straffbeläggas, något som

torde kräva ett tillägg till föreslagen ny punkt i utförsellagen

1 §. Enligt åklagarmyndigheten måste regeln emellertid

avgränsas på ett lämpligt sätt, så att den tar sikte på

ändringar och tillägg till avtalet som är av betydelse utifrån

de intressen som tillståndsplikten anses tillgodose. RÅ

hänvisar till samme regionåklagares synpunkter och anser

själv att ett åtagande av angivet slag bör övervägas.

Kungl. Krigsvetenskapsakademien påpekar att

den föreslagna nya 5 a § i utförsellagen inte tar upp graden

och sättet av engagemang vid gemensam utveckling och

tillverkning, något som kan innebära praktiska svårigheter

vid tillämpningen, t.ex. då det gäller att bedöma huruvida

engagemanget är av sådan art och omfattning att tillstånd

krävs.

SF ansluter sig till att samarbetsavtal med

utländsk partner för gemensam utveckling och tillverkning

skall prövas av regeringen.

FPK konstaterar att vårt land, som redan i hög

grad är beroende av andra stater för sin

krigsmaterielförsörjning, genom utbyggd samverkan

framgent gör sig än mer beroende. Det blir enligt FPK

därför allt svårare att hävda Sveriges självförsörjning i detta

avseende, och Sveriges pågående anpassning till EG:s inre

marknad pekar i samma riktning. FPK betecknar det som

en brist i utredningsbetänkandet, att ingen information där

ges om de planer som finns inom EG.

3.2 Författningsmässiga synpunkter på utredningens

förslag till reglering av samarbetsavtal

FMV påpekar att det i lagförslagets 5 a § angivna

förbudet att gemensamt utveckla eller tillverka

krigsmateriel inte bör tolkas så att erforderlig anpassning till

köparens specifika behov av modifieringar inkluderas.

Eljest skulle export helt omöjliggöras, framhåller FMV.

RRV ställer sig tveksam till att

kunskapsöverföring genom konsultverksamhet skall kunna

undandras från tillståndsplikt eftersom båda ofta nog

tangerar grundläggande säkerhetspolitiska förutsättningar.

RPS hänvisar till den redovisningsplikt om

åtgärder syftande till tillståndspliktiga samarbetsavtal

(enligt föreslagen ny 5 a §) om gemensam utveckling eller

tillverkning av krigsmateriel som utredningen har

föreslagit. RPS erinrar om att redovisningsplikten varken är

sanktionsbelagd eller förenad med förbudsmöjlighet, under

det att skyldigheten att ansöka om tillstånd att ingå avtalet

är straffsanktionerad. Såsom regeln om

redovisningsskyldighet presenteras i förslaget, synes det

RPS oklart i vilket skede av ett påbörjat samarbete som

redovisningsskyldigheten inträder. RPS anser det viktigt att

detta klargörs i de närmare föreskrifter som förutskickats.

RPS delar emellertid utredningens bedömning att den där

anbefallda redovisningsskyldigheten inte bör kombineras

med någon sanktion eller förbudsmöjlighet, med hänsyn till

de svårigheter som föreligger att exakt avgränsa ett

straffbart område vid tillämpningen av den föreslagna nya

9 a §. Samtidigt anser RPS att det både av principiella skäl

och med hänsyn till efterlevnaden kan vara diskutabelt att

lagstifta om en skyldighet som inte är förenad med någon

sanktion.

Kammarrätten i Stockholm finner förslaget till

ändrad 17 § i utförsellagen mindre elegant i formellt

hänseende och föreslår en viss omformulering.

Regionåklagarmyndigheten i Linköping föreslår

att sista stycket i 16 § utförsellagen (''''''''I ringa fall skall inte

dömas till ansvar'''''''') skall utgå. Enligt myndigheten medför

ett sådant stadgande att möjigheterna att beivra

överträdelse försvåras, särskilt som bagatellartade

överträdelser ändå kan sorteras bort med hjälp av

åtalsunderlåtenhetsbestämmelserna i 20 kap. 7 §

rättegångsbalken.

Regionåklagarmyndigheten i Malmö finner

ansvarsbestämmelserna i 16 § mindre väl utformade och

föreslår att kravet på grov oaktsamhet tas bort, enär det

straffbara utrymmet annars blir för litet, när det krävs

kvalificerad oaktsamhet för straffbarhet och

ansvarsbefrielse inträder vid ringa fall.

Länsstyrelsen i Stockholms län har ingen erinran

mot de föreslagna författningsändringarna utan anser att de

av utredningen föreslagna materiella förändringarna i

prövningssystemet på ett adekvat sätt har transformerats till

bindande handlingsnormer och infogats i gällande

reglering.

3.3 Kunskapsöverföring

I anslutning till sitt förslag att införa tillståndsplikt för

utländska samarbetsavtal har utredningen även diskuterat

möjligheten och lämpligheten av att kontrollera och reglera

olika former av kunskapsöverföring -- frånsett upplåtelse

eller överlåtelse av tillverkningsrättigheter till utländsk part

som redan förutsätter tillstånd enligt utförsellagen -- såsom

teknisk rådgivning och annat konsultarbete. Utredningen

hänvisar till en tidigare utrednings (SOU 1987:8,

Försvarsindustrins utlandsverksamhet) slutsats, att

avgränsningssvårigheter och andra praktiska skäl talar emot

en utvidgning av utförsellagens bestämmelser till att även

omfatta sådan verksamhet. Den nu aktuella utredningen

ansluter sig i allt väsentligt till den föregående utredningens

resonemang härvidlag.

Utredningen säger sig väl medveten om att en

komplettering av reglerna i detta hänseende skulle göra

lagstiftningen mera heltäckande men påpekar att

möjligheterna att kringgå dem skulle vara betydande och att

framför allt avgränsningen av ett straffbart område skulle

vara problematisk. Detta låter sig enligt utredningen inte

göra med erforderlig klarhet, vartill kommer att ett

fullständigt kontrollsystem lätt kan överskrida vad som

normalt kan accepteras i en rättstat.

På grund härav avstår utredningen från att föreslå att

kunskapsöverföring underkastas ytterligare reglering i

annan mån än som kan bli följden av en eventuell

utvidgning av krigsmaterielbegreppet i detta avseende.

Utredningen finner det dock angeläget att främst KMI

uppmärksamt följer utvecklingen och betonar

önskvärdheten av att företagen rådgör med inspektionen

även i frågor som faller utanför det formellt reglerande

området.

Endast ett fåtal remissinstanser har specifikt berört

dessa frågeställningar.

I detta sammanhang pekar FOA på att den ökade

andelen av s.k. dual use-teknik samt av olika delsystem,

komponenter och insatsvaror med s.k. dubbel användning

utgör andra exempel på avgränsningsproblem, som berör

regleringen av både samverkan och ren export.

FFV anser att utredningen inte nöjaktigt klargjort

gränserna mellan olika slag av kunskapsöverföring och

efterfrågar närmare definitioner av begrepp som

produktunderlag, produktionsunderlag eller licens.

Åklagarmyndigheten i Göteborg anser att en

sådan reglering torde vara i det närmaste ogörlig, främst på

grund av att det förefaller svårt att etablera en effektiv

kontroll och möjligheterna att kringgå en reglering synes

betydande. Myndigheten påpekar också att det redan idag

finns viss reglering på området genom bestämmelserna i

sekretesslagen och lagen om försvarshemligheter.

Regionåklagarmyndigheten i Karlstad instämmer

i utredningens bedömning att kunskapsöverföring inte bör

underkastas ytterligare reglering, bl.a. med hänsyn till

svårigheterna att avgränsa det straffbara området.

4. Lagfäst exportförbud kompletterat med riktlinjer för

dispensgivning

Utredningen har efter ingående överväganden förordat

att nuvarande ordning, som innebär ett lagfäst förbud mot

export av krigsmateriel kombinerat med icke lagfästa

riktlinjer för regeringens beslut om undantag från

exportförbudet, måste bibehållas. Utredningen har till stöd

för sin uppfattning härvidlag bl.a framhållit, att regeringens

politiska ansvar i dessa sammanhang är av mer avgörande

betydelse än det juridiska och att det politiska ansvaret på

detta sätt görs tydligare än om normerna för

tillståndsgivning skulle infogas i själva lagtexten. Det måste

enligt utredningen överlämnas till regeringen att med

ledning av inte alltför detaljerade riktlinjer ta ansvaret för

att utforma politiken på detta området under sedvanligt

konstitutionellt ansvar.

Det stora flertalet av remissinstanserna har antingen

framfört sitt uttryckliga gillande av bibehållandet av denna

ordning eller förklarat sig icke ha några erinringar däremot.

CKF har dock -- i anslutning till en till utredningen

fogad reservation -- uttalat sig till förmån för lagfästning av

kriterierna för dispens från exportförbudet. Utförsellagen

bör enligt förbundet kompletteras med kravet att dispenser

inte får stå i strid med principerna och målen för Sveriges

utrikespolitik. Likaså har åklagarmyndigheten i

Göteborg uttalat sin sympati för en lagfästning av de av

utredningen föreslagna två huvudkriterierna för

tillståndsgivning. Härigenom skulle man erhålla en

lättillgänglig bestämmelse med dignitet av lag, något som

enligt åklagarmyndigheten på ett bättre sätt än om

kriterierna blott återfinns i motivuttalanden skulle minska

de oklarheter och den misstro som kan finnas på

föreliggande område såväl inom som utom landet.

Till dem som å andra sidan explicit uttalat sig till förmån

för ett bibehållande av den hittillsvarande ordningen -- d.v.s

lagfäst exportförbud kombinerat med riktlinjer som anger

förutsättningarna för undantag från förbudet -- hör RÅ,

FOA, statsåklagarmyndigheten för speciella mål,

regionåklagarmyndigheterna i Malmö och Karlstad, Svea

hovrätt, kammarrätten i Stockholm, och SF.

FOA biträder utredningens principiella ståndpunkt vad

gäller regelsystemets utformning, d.v.s. lämpligheten av

lagfäst tillståndsplikt för utförsel i kombination med icke

lagfästa riktlinjer för regeringens tillståndsgivning.

Anstalten anmärker på utredningens beskrivning av

regelverket i termer som ''''''''principiellt förbud mot

krigsmaterielexport'''''''' men med dispensmöjligheter för

regeringen. FOA påpekar i detta sammanhang att det för de

flesta lekmän torde råda en klar känslomässig nyansskillnad

mellan uttrycken ''''''''tillståndsplikt'''''''' och ''''''''principiellt förbud''''''''.

FOA anser det olyckligt att man i den allmänna debatten

använder uttryck som leder tanken fel i dessa komplicerade

och känsliga spörsmål.

Svea hovrätt, som för några år sedan uttalade sig

för att principerna för tillståndsgivning åtminstone i sina

huvuddrag skulle bli lagfästa, finner nu de skäl övertygande

som anförts av den aktuella utredningen mot en

lagreglering.

Kammarrätten i Stockholm är likaså ense med

utredningen om att övervägande skäl talar för att

riktlinjerna inte lagfästs.

Regionåklagarmyndigheten i Karlstad anför att

det finns klara risker för att lagfästa riktlinjer skulle kunna

uppfattas som en rätt att få exportera vapen, när en affär

synes falla under någon av riktlinjerna för tillstånd, och att

det är viktigt att regleringen inte är sådan att den bidrar till

en sådan syn.

5. Reviderade riktlinjer för tillståndsgivning

5.1 Allmänt

Utredningen har föreslagit reviderade och något

utvidgade riktlinjer till ledning för regeringens prövning av

tillståndsärenden enligt utförsellagen. Till nyheterna i detta

förslag om framtida riktlinjer för dispensgivningen hör två

huvudkriterier, enligt vilka tillstånd till export av

krigsmateriel eller annan tillståndspliktig utlandssamverkan

förutsätter 1) att den bedöms nödvändig för att tillgodose

det svenska försvarets behov av materiel eller kunnande

eller i övrigt är säkerhetspolitiskt önskvärd, och 2) att den

inte står i strid med principerna och målen för Sveriges

utrikespolitik.

I övrigt innebär de reviderade riktlinjerna bl.a. en

strängare bedömning av stater där kränkningar av

mänskliga rättigheter förekommer och av mottagarländer

som i strid med givna löften tillåtit vidareexport av svensk

krigsmateriel.

Huvuddelen av remissinstanserna ger sin anslutning till

utredningens förslag till nya samlade riktlinjer för

regeringens tillståndsgivning eller har inte haft några

erinringar mot förslaget.

FMV påpekar att bibehållandet av en livskraftig

svensk försvarsindustri är starkt beroende av möjligheterna

till utlandssamverkan, varför riktlinjerna avseende

förutsättningarna för dylik samverkan borde ges en mer

positiv utformning än som föreslagits i utredningen. I det

första huvudkriteriet i de nya riktlinjerna föreslår FMV mot

denna bakgrund att uttrycket ''''''''bedöms nödvändig'''''''' byts ut

mot ''''''''bedöms angelägen''''''''.

FFV säger sig kunna acceptera de båda

portalkriterier som inleder de förslagna nya riktlinjerna,

under förutsättningen att deras tillämpning inte blir alltför

snäv. Vidare bör man enligt FFV ha i åtanke

medborgarkommissionens uppfattning om hur

vidareexportfrågor lämpligen löses, nämligen med

beaktande av alla inblandade parters nationella lagstiftning

och omständigheten att ett ensidigt hävdande av svensk

lagstiftning skulle kunna göra samarbete i det närmaste

omöjligt.

Det är RRV:s uppfattning att riktlinjerna för

krigsmaterielexport så långt som möjligt bör vara

preciserade och entydiga. Krigsmaterielproducenterna kan

då lättare bedöma sannolikheten för att få tillstånd för en

tilltänkt exportaffär. Tydligare kriterier medför också enligt

RRV att allmänheten bättre än hittills kan förstå var

gränserna går för tillåten export. I förlängningen innebär

detta att allmänhetens förtroende för försvarspolitiken och

krigsmaterielföretagen ökar samtidigt som motsättningar

mellan svensk vapenexport och svenska internationella

fredssträvanden minskar. RRV anser emellertid att

utredningens förslag till ändringar i hittillsvarande riktlinjer

inte är så preciserade och entydiga som vore önskvärt.

Bland annat hävdar RRV att de båda föreslagna nya

huvudkriterierna för tillståndsgivning bör förtydligas, om

de skall vara vägledande för tillståndsmyndighetens

bedömningar. RRV påpekar att utredningen använt sig av

uttrycket ''''''''utlandssamverkan'''''''' i en vidare bemärkelse än

som täcks av den föreslagna tillståndsplikten. För att

undvika tolkningssvårigheter borde enligt RRV de

områden av utlandssamverkan som är avsedda att undantas

från tillståndsplikt anges i riktlinjerna. RRV anser vidare

att ''''''''nödvändighetskriteriet'''''''', dvs. det första huvudkriteriet,

kommer att bli svårtillämpbart på myndighetsnivå, om det

inte ges en mer preciserad innebörd. RRV finner det

uppenbart att tillståndsprövning utifrån detta kriterium

leder till ytterst intrikata allmänpolitiska överväganden och

kräver såväl lång framförhållning vad gäller försvarets

framtida materielbehov som stor kunskap om förhållanden

inom krigsmaterielindustrin, särskilt som utredningen inte

anger några metoder för hur sådana

nödvändighetsbedömningar kan eller bör göras. Ett

fruktbart tillvägagångssätt skulle enligt RRV:s mening vara

att härvid utgå från regeringens prioriteringar såsom de

uttrycks i ÖB:s perspektivplaner om försvarsmakten och

dess olika behovsnivåer. Riktlinjerna bör enligt RRV i så

fall innehålla en hänvisning till de instanser som KMI kan

stödja sin nödvändighetsbedömning på.

Regionåklagarmyndigheten i Karlstad

understryker vikten av att regeringens ansvar görs

tydligt och att motiven och förutsättningarna att ge

dispenser blir så klara som möjligt.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att

riktlinjerna bör kunna tillämpas i situationer som inte kan

förutses i dag varför riktlinjerna inte bör vara alltför

detaljerade.

Kungl. krigsvetenskapsakademien anför likartade

synpunkter och föreslår att uttrycket ''''''''bedöms nödvändig

för att tillgodose'''''''' ersätts av uttryck med mer konstruktivt

innehåll, t.ex. ''''''''bedöms främja''''''''. Akademien anser att en

bokstavlig tolkning av det första huvudkriteriet i den av

utredningen föreslagna formuleringen skulle kunna

omöjliggöra såväl export som annan utlandssamverkan.

Akademien undrar hur nödvändigheten skall bedömas och

i vilket tidsperspektiv bedömningen skall göras.

SSKF anser, att de av utredningen föreslagna båda

övergripande exportkriterierna inte kan godtas och därför

bör slopas. Med utgångspunkt i det första huvudkriteriet

ställer sig SSKF frågan, vad som avses med försvarets behov

och om materiel och kunnande också avser

underrättelsetjänsten. Enligt SSKF blir det uppenbara

svårigheter för regeringen att bedöma vad som inte är

nödvändiga eller önskvärda behov. Det mesta som bedöms

nödvändigt för att bevara den svenska försvarsindustrin kan

rymmas inom detta kriterium. Det andra huvudkriteriet

betecknas av SSKF som otydligt och knappast ägnat att

tillföra restriktivitet, med mindre ovillkorliga förbud

tillämpas.

Svenska kyrkans centralstyrelse säger sig icke helt

övertygad om att den av utredningen föreslagna nya

formuleringen av riktlinjerna är tillräckligt precis för att

kunna eliminera en alltför generös tillämpning. Styrelsen

yrkar i detta sammanhang på en regel, enligt vilken svensk

vapenexport endast bör ske till demokratiska stater vars

militärmakt ej befinner sig utanför det egna landets gränser,

med undantag av dels trupper i FN-tjänst, dels trupper som

finns stationerade i annat demokratiskt land efter

överenskommelse med detta.

I stort sett samma tilläggskriterium föreslås av

Kristna fredsrörelsen.

Också Försvarsindustriföreningen riktar kritik

mot det första av de föreslagna två nya huvudkriterierna i

riktlinjerna. Föreningen finner det anmärkningsvärt att

utredningen ställt sig bakom denna nya riktlinje för

regeringens prövning av all utlandssamverkan. En

bokstavlig tillämpning av ifrågavarande huvudkriterium

skulle enligt föreningen omöjliggöra en stor del av den

svenska försvarsindustrins export av krigsmateriel och

annan utlandssamverkan. Enligt föreningens bestämda

uppfattning måste detta kriterium antingen utgå ur

regelverket eller modifieras genom att uttrycket ''''''''bedöms

nödvändig för att tillgodose'''''''' byts ut mot ''''''''bedöms främja''''''''

eller ''''''''bedöms önskvärd för att tillgodose''''''''. Enligt

försvarsindustriföreningens uppfattning skulle nämligen ett

införande av det föreslagna kriteriet på längre sikt allvarligt

äventyra överlevnaden för huvuddelen av svensk

försvarsindustri till följd av att den skulle omöjliggöra

många utländska engagemang, som långsiktigt är till godo

för försvaret och försvarsindustrin men som kortsiktigt inte

kan anses strikt nödvändiga (enligt uttryckssättet i den

föreslagna regeln), eftersom behovet vid tidpunkten för

prövningen ännu inte avspeglas i försvarets materielplaner.

Ett införande av detta kriterium skulle enligt

försvarsindustriföreningen kortsiktigt också hindra svensk

försvarsindustri från att förbättra sin ekonomi genom att ta i

anspråk tillfälligt underutnyttjade resurser med tillverkning

och utveckling av materiel, som det svenska försvaret ännu

inte har för avsikt att anskaffa i samma eller liknande

utförande.

5.2 Mottagarländer

FFV ansluter sig i princip till utredningens

restriktiva inställning till tillståndsgivning avseende länder

som sedan länge inte godkänts som mottagarländer. Å

andra sidan bör enligt FFV:s mening ett land inte vara

diskvalificerat som köpare enbart på grund av att det under

lång tid inte mottagit leveranser från Sverige.

I anslutning till det sist återgivna förslaget rörande stat

som utan tillstånd vidare exporterat svensk krigsmateriel

gör kammarrätten i Stockholm påpekandet, att den

principen inte bör tillämpas om det -- exempelvis som följd

av ett regimskifte -- inte längre behöver befaras, att landet

i fråga skulle bryta mot ett åtagande gentemot den svenska

regeringen.

FPK ansluter sig helt och hållet till utredningens

förslag, att en stat som utan tillstånd vidareexporterat

krigsmateriel i princip inte vidare skall komma i fråga som

mottagare av sådan materiel från Sverige.

5.3 Följdleveranser

FFV har noterat utredningens synpunkter på

följdleveranser av reservdelar och ammunition med

tillfredställelse. Dock anser FFV att vissa underhållstjänster

bör jämställas med dylika följdleveranser.

SSKF säger sig inte kunna acceptera utredningens

förslag i de reviderade riktlinjerna vad beträffar

följdleveranser. SSKF betecknar förslaget som en

liberalisering av gällande riktlinjer, som kan leda till att

Sverige mer än nu dras in i andra länders stridigheter.

SSU säger sig heller inte kunna biträda

utredningens förslag om riktlinjer avseende följdleveranser.

SSU ifrågasätter också denna riktlinjes förenlighet med

Haag-konventionens neutralitetsbestämmelser.

Freds- och skiljedomsföreningen vill att hela det

stycke i förslaget till reviderade riktlinjer som handlar som

s.k. följdleveranser (reservdelar, ammunition m.m.) stryks.

Stycket om följdleveranser beskrivs som en mycket allvarlig

liberalisering av den svenska vapenexportpolitiken, som om

den genomförs, kommer att öka Sveriges bidrag till krig

runtom i världen.

5.4 Mänskliga rättigheter

Sveriges akademikers centralorganisation (SACO)

ironiserar i sitt yttrande över förslaget till skärpning av

ifrågavarande villkorliga exportförbud för stater där

omfattande och grova kränkningar av mänskliga rättigheter

förekommer och säger sig utgå ifrån att den nya

formuleringen innebär att ingen export av något slag till

sådan stat skall förekomma, dvs. att ingen åtskillnad görs

mellan krigsmateriel och exempelvis livsmedel. Export av

livsmedel kan enligt organisationens yttrande vara av större

värde än vapen när det gäller att konservera en regim som

brutalt undertrycker mänskliga rättigheter. Enligt SACO:s

mening bör man därför inte generellt koppla samman

vapenexport med frågan om mänskliga rättigheter.

Svenska Freds- och skiljedomsföreningen

välkomnar de reviderade riktlinjernas skärpta

formulering beträffande export till länder som kränker

mänskliga rättigheter men betonar att det som följd härav

också måste komma till en reell skärpning i fråga om

ländervalet. Indonesien och Singapore betecknas av

föreningen som exempel på länder där omfattande och

grova kränkningar förekommer.

5.5 Sambandet mellan krigsmaterielexport och det

svenska försvarets egna behov

Om det nära samband som enligt utredningen bör råda

mellan krigsmaterielexporten och det svenska försvarets

egna behov på kortare eller längre sikt har några instanser

yttrat sig mer utförligt. Detsamma gäller uttalandet i

utredningen att någon utveckling eller tillverkning av

krigsmateriel, som är inriktad enbart på utländska

marknader, inte bör förekomma.

Enligt FMV:s uppfattning finns idag ingen onödig

utvecklingskapacitet inom den svenska försvarsindustrin,

men ändå måste en långsiktig anpassning ske till framtida

försvarsekonomiska förutsättningar.

FFV säger sig länge ha arbetat i enlighet med de

av utredningen framförda grundsatserna, att den

krigsmaterieltillverkade industrin inte bör vara större än

som är säkerhets- och försvarspolitiskt motiverat och att

någon utveckling och tillverkning enbart inriktad på

utländska marknader sålunda inte bör förekomma. FFV är

därför berett att acceptera principen, men endast under

förutsättningen att inte ett alltför snävt betraktelsesätt blir

vägledande för tillståndsgivningen. Inte enbart materiel

upptagen i försvarets fastställda anskaffningsplaner bör

enligt FFV sålunda utgöra förutsättning för exporttillstånd.

Vid sidan om beslutad anskaffning måste det kunna ligga i

försvarets intresse att viss materiel utvecklas och/eller

tillverkas för export. Det svenska försvaret kan ju vilja ha

en beredskap för att sådan materiel senare blir upptagen i

planerna eller anse att viss verksamhet och förkovran inom

ett produktområde senare kan komma försvaret till godo

beträffande samma eller likartad produkt. FFV önskar i

sammanhanget också betona att en alltför restriktiv svensk

behandling av utvecklingsuppdrag från utlandet kan

medföra en motsvarande behandling av dylika uppdrag i

motsatt riktning, varigenom risk för isolering av svensk

försvarsindustri skulle uppstå. FFV framhåller vidare att

ammunitionsindustrins betydelse för produktion i kris- och

kristider är stor och att industrin så tidigt som möjligt bör få

klara besked om de verksamhetsgrenar som prioriteras av

staten i dess egenskap av beställare. FFV understryker

också att när det talas om det svenska försvarets behov, så

är det dess behov i såväl fred som kris och krig som avses.

Det är enligt FFV med andra ord kris- och

krigsproduktionen som blir storleksnormerande även för

försvarindustrins utlandssamverkan.

RRV erinrar om att utredningen i sina direktiv

anmodats att även överväga om exportbehovet med hänsyn

till det svenska försvarets intressen är större eller mindre

beträffande olika materielkategorier men anser att

utredningen avstått från att göra sådana bedömningar.

Enligt RRV hade en sådan analys varit värdefull, eftersom

ett av de föreslagna huvudkriterierna bland annat går ut på

att exporten skall bedömas nödvändig för det egna

försvarets behov. RRV anser det möjligt att dra vissa

slutsatser redan av de i utredningen framlagda statistiska

uppgifterna. Verket ser i dessa två trender, som på sikt kan

innebära att värdet av att upprätthålla en inhemsk

försvarsindustri av beredskapsskäl minskar. Dels har

försvarsindustrins export ökat både generellt och som andel

av företagens totala produktion, dels har importandelen för

både förvarsindustrin och försvaret ökat över en längre

tidsperiod, vartill kommer att exportandelarna i hög grad

varierar mellan olika kategorier av krigsmateriel. Om

svensk försvarsindustri alltmer exporterar sin produktion

samtidigt som försvaret och försvarsindustrin alltmer blir

beroende av utländska komponenter, kan man enligt RRV

ifrågasätta om det finns något samband mellan försvarets

behov och krigsmaterielexporten. Om dessa trender

fortsätter, måste det föreligga särskilda utrikespolitiska

förhållanden för att motivera en inhemsk försvarsindustri

på nuvarande nivå, framhåller RRV.

5.6 Utveckling inriktad enbart på utländska marknader

Utredningens konstaterande, att någon utveckling och

tillverkning enbart inriktad på utländska marknader inte

bör få förekomma, har föranlett vissa kritiska påpekanden.

FOA anser att detta uttalande från utredningen

kan leda till allvarliga missförstånd och därför behöver

omformuleras. Om t.ex. en viktig svensk kompetens

riskerar att gå förlorad men kan vidmakthållas genom att

berörd industri går in som underleverantör till ett ''''''''godkänt''''''''

lands försvarsindustri i ett av dess projekt, så bör detta

enligt FOA:s tolkning av utredningens egentliga intentioner

ändå vara tillåtet. En mera adekvat formulering hade därför

enligt FOA varit: ''''''''Andra kompetenser och resurser för

utveckling och produktion av krigsmateriel än de som bör

finnas för den svenska försvarsmaktens behov och därför

inriktade på enbart utländska marknader bör sålunda inte

förekomma.''''''''

Också Krigsvetenskapsakademien anmärker på

nu ifrågavarande uttalande i utredningsbetänkandet och

påpekar att endast i undantagsfall, och då oftast mindre

utvecklade länder, godtar mottagarlandet utan vidare en

befintlig konstruktion eller produkt. Anpassningar måste

då göras till förhållandena hos köparen. Regelsystemet och

tillämpningarna måste därför enligt akademiens mening

kunna medge sådant som anpassningar, vidareutveckling

och utveckling av nya generationer av svenska lösningar i

syfte att tillmötesgå mottagarlandets önskemål eller krav.

SACO anser att det ligger en riskabel motsägelse

i den nu aktuella utredningstesen. Organisationen

frammanar antagandet att ett vänskapligt och stabilt land --

såsom ett nordiskt grannland -- vill uppdra åt svensk

försvarsindustri att utveckla och producera ett nytt

vapensystem, som Sverige under överskådlig tid inte har råd

med eller kortsiktigt behov av. Genom att avstå från en

sådan eventuell beställning, skulle vårt land kunna gå miste

om möjligheterna att vidmakthålla kompetens som i ett

senare skede kan behövas, påpekar SACO.

Försvarsindustriföreningen anser att ett

anammande av utredningsuttalandet på denna punkt i

många fall skulle kunna leda till att industrin inte kan

utnyttja teknologiskt kunnande och produktionsresurser i

svenska och utländska projekt för att få ett effektivare

resursutnyttjande och därigenom inte kunna minska det

svenska försvarets kostnader, och det också i relation till

länder vars politik i alla avseenden kan stödjas av den

svenska regeringen. I det aktuella och för försvarsindustrin

besvärliga läget borde enligt föreningens mening varje

tillfälle att få ekonomisk och teknisk stöttning från utlandet

prövas i en klart positiv anda, och inte i den negativa anda

som utredningsbetänkandet på denna punkt ger uttryck för.

Föreningen hemställer därför att utredningsuttalandet i

fråga inte tas med i kommande regeringsförslag eller att det

ersätts av följande formulering: ''''''''Utveckling och

tillverkning enbart inriktad på utländska marknader bör

sålunda förekomma endast då detta främjar det svenska

försvarets behov av materiel eller kunnande eller i övrigt är

säkerhetspolitiskt önskvärd.'''''''' Föreningen anser det vidare

viktigt att regeringen gör totalbedömningar som inbegriper

såväl mottagarlandets som den exporterande industrins

situation.

6. Villkor för export eller vidareexport från

samarbetslandet till tredje land vid samarbetsavtal

Utredningen har i sitt förslag till reviderade riktlinjer för

tillståndsgivning i enlighet med utförsellagens

undantagsbestämmelser fogat ett avslutande avsnitt,

avseende export till tredje land av materiel som utgör

produkter av samarbetsavtal med försvarsindustri i annat

land för gemensam utveckling eller tillverkning av

krigsmateriel. Enligt förslaget bör en huvudprincip vara att

sådan export av gemensamt utvecklad eller producerad

materiel inte får ske i strid med riktlinjerna för export från

Sverige. Undantag kan dock göras i den mån svensk

materiel ingår endast i ringa omfattning eller i övrigt inte

är ägnad att påverka slutproduktens egenskap av utländsk.

Efter omständigheterna kan dock export till tredje land

även i övrigt medges inom ramen för samarbetslandets

exportregler, om det föreligger ett starkt svenskt

försvarspolitiskt intresse av att samarbetet kommer till

stånd och det uppställs som en förutsättning från

motpartens sida att viss utförsel får ske från

samarbetslandet. När det gäller mer omfattande och för

Sverige viktigare samarbete bör enligt samma förslag till

reviderade riktlinjer en regeringsöverkommelse träffas

mellan Sverige och samarbetslandet, efter hörande av

utrikesnämnden. Ett avsevärt antal remissinstanser har

yttrat sig över denna vidareexportaspekt av ett

samarbetsavtal mellan svensk och utländsk försvarsindustri.

Såsom inledningsvis återgetts har såväl riksåklagaren

(RÅ) som regionåklagarmyndigheten i Karlstad

betecknat det som angeläget att export eller reexport

från samarbetsland till tredje land blir noga reglerade i

samarbetsavtal. Båda instanserna har också ansett det

motiverat att ett åläggande övervägs för berörda svenska

företag att underrätta regeringen i fall av eventuella

misstankar om att motparten inte följer samarbetsavtalets

förpliktelser beträffande export eller reexport av

samproducerad materiel.

FFV säger sig inte kunna godta utredningens

synsätt som gör åtskillnad mellan materiel av svenskt

ursprung och materiel som visserligen har utländskt

ursprung men som är resultatet av ett gemensamt

utvecklingsarbete. Det är enligt FFV svårt att därvidlag se

någon principiell skillnad. Inte heller finner FFV det

acceptabelt, att svensk materiel skulle få vidarelevereras

utan hänsyn till svenska restriktioner endast i de fall det

föreligger ett starkt försvarspolitiskt intresse av att

samarbete kommer till stånd. De länder som missgynnas

enligt denna inskränkning kan enligt FFV känna sig

diskriminerade. I den mån den svenska regeringen har

synpunkter på samarbetslandets val av mottagarlandet, bör

i förekommande fall en regeringsöverkommelse omfatta

bestämmelser härom, framhåller FFV.

Länsstyrelsen i Kalmar län gör gällande att det

kan bli ett hinder för att i framtiden åstadkomma önskvärd

samarbetsprojekt, om man i fall där upphovsrätten blir

gemensam med företag i annat land insisterar på att svenska

försäljningsregler skall följas av den utländska parten. De

av utredningen anförda samarbetsexemplen, hämtade från

Indien- och Australien-avtalen, avser snarare ett

utnyttjande i utlandet av redan framtaget svenskt

systemkunnande. Enligt länsstyrelsen mening skulle det i

och för sig vara till fördel om en distinktion mellan olika

avtalstyper kunde komma till uttryck i lagen, men anser att

med lagens principiella uppbyggnad låter sig detta svårligen

göras. Det skulle emellertid vara av värde om det i

motiveringen i en kommande proposition fördes ett

resonemang härom, till stöd för framtida regeringars

bedömningar, fortsätter länsstyrelsen i Kalmar län.

SSKF redovisar en allmänt restriktiv inställning

till utlandssamverkan och accepterar inte utredningens

utgångspunkt att export och övrig samverkan inte kan

undvaras. Förbundet motsätter sig därför att de svenska

reglerna görs generösare i stället för mer restriktiva. Liksom

SSU vill SSKF erinra om att Sverige på senare år ingått

samarbetsavtal med ett flertal länder som exporterar vapen

till länder som inte godkänns för svensk

krigsmaterielexport. SSKF säger bestämt nej till en

''''''''gummiparagraf'''''''' som möjliggör export till för Sverige helt

oacceptabla länder. Om samproduktion överhuvudtaget är

nödvändig, måste enligt SSKF:s mening svensk lagstiftning

gälla även vidareexport från det samproducerande landet.

Om utlandssamverkan bedöms som nödvändig, föreslår

SSKF att dylikt samarbete söks med de neutrala och

alliansfria staterna och de nordiska länderna.

FPK kan heller inte acceptera frånsteg från de

svenska exportriktlinjerna när det gäller krigsmateriel som

utvecklats tillsammans med annat land. FPK avvisar inte

helt tanken på samarbete med utlandet vad beträffar

utveckling av krigsmateriel, men i sådana fall bör avtal

träffas som överensstämmer med de svenska

utförselriktlinjerna. FPK säger sig heller inte kunna

acceptera att samarbetsavtal skall kunna komma till stånd

primärt för att garantera leveranssäkerhet även i händelse

av att samarbetslandet råkar i krig.

Enligt vad SSU framhåller, bör det vara ett

absolut krav att sådan export regleras i avtal mellan

samarbetslandet och Sverige och att den svenska

utgångspunkten då skall vara att de svenska riktlinjerna för

vapenexport skall gälla. Utredningens förslag om att det i

vissa fall bör vara möjligt att tillåta dylik export i enlighet

med samarbetslandets egna exportregler bör enligt SSU

bestämt avvisas. En sådan ''''''''tuggummiparagraf'''''''' kan enligt

förbundet innebära att nästan samtliga svenska regler för

vapenexport sätts ur spel. Utvecklingssamarbete sker idag

bl.a. i USA, Storbritannien, Frankrike och Västtyskland,

och om utredningen förslag genomförs, skulle

samproducerad krigsmateriel kunna exporteras till länder

som Sydkorea, Egypten, Israel, Irak och Saudiarabien,

länder som enligt svenska regler är helt uteslutna,

framhåller SSU, som motsätter sig att reglerna för

utlandssamverkan görs mindre restriktiva. Regeringen bör

enligt SSU i stället verka för hårdare regler, med

målsättningen att minimera sådan samverkan.

Frikyrkorådet och De fria kristna samfundens

råd avstyrker med bestämdhet undantagsregeln, som

enligt dem skulle ge en möjlighet att från svensk synpunkt

angelägna vapensystem som utvecklats i samarbete med ett

annat land skulle kunna exporteras enligt detta lands regler,

utan hänsyn till svenska bestämmelser.

Också Kyrkans centralstyrelse påtalar den

undantagsregel som återfinns i utredningens förslag till nya

riktlinjer, vad beträffar export från ett samarbetsland till

tredje land. Styrelsen konstaterar att de försvarspolitiska

intresserna i så fall skulle få en oacceptabel övervikt över de

utrikespolitiska.

SKSF vänder sig emot att samarbetsprojekt med

andra länders försvarsindustrier i vissa fall skall kunna leda

till export till tredje land som inte överensstämmer med de

svenska exportreglerna. SKSF kan inte finna en sådan

ordning godtagbar och avstyrker utredningens förslag på

denna punkt.

Freds- och skiljedomsföreningen vill att de båda

meningar stryks som i de nya riktlinjernas avsnitt om

samarbetsavtal skulle medge undantag från vad som gäller

vid export från Sverige. Fältet skulle enligt föreningen

härigenom lämnas fritt för en omfattande vidareexport av

svensk krigsmateriel. Föreningen räknar upp de främsta

samarbetsländerna för svensk försvarsindustri och hävdar

att de flesta av dessa exporterar merparten av sin

krigsmateriel till stater som är förbjudna för svensk

vapenexport. Föreningen säger nej till alla former av

vidareexport av svensk krigsmateriel till stater som är

stängda för direkt svensk export.

Kristna fredsrörelsen säger sig vilja rikta sin

allvarligaste kritik mot det undantag från huvudriktlinjerna

för svensk vapenexport som utredningen föreslår vid export

från samarbetsland i anledning av ett samarbetsavtal. Det

föreslagna undantaget skulle enligt rörelsen göra övriga

restriktioner verkningslösa och kosmetiska till sin natur och

öka förutsättningarna för export till länder som Sverige idag

inte tillåter export till.

Svenska sektionen av Internationella

kvinnoförbundet för fred och frihet tar likaså bestämt

avstånd från utredningens förslag om möjlighet till

undantag i vissa fall från regeln om att de svenska

riktlinjerna i princip skall gälla även vid export från

samarbetsland till tredje land av samproducerad materiel.

Försvarsindustriföreningen påpekar i sitt yttrande

att utländska samarbetspartners normalt redan i

inledningsskedet av diskussionerna om gemensam

utveckling och tillverkning kräver att en eventuell export till

tredje land skall regleras enligt bestämmelserna i

samarbetslandet. Föreningen hävdar mot denna bakgrund

att det skulle vara förödande för industrin om alltför snäva

samarbetsvillkor skulle omöjliggöra utlandssamverkan och

därmed leda till en isolering av svensk försvarsindustri.

Därför bör enligt föreningens mening en samlad

bedömning, som även omfattar eventuell export till tredje

land, göras för varje enskilt samarbetsavtal i samband med

regeringens prövning därav.

7. Folkrättsliga erinringar

Den till utrikesdepartementet knutna

folkrättsdelegationen, som har till uppgift att förbereda

svenska initiativ på den internationella humanitära rättens

område samt fylla en rådgivande funktion på

nedrustningsområdet, har i sitt yttrande anmärkt på att

utredningsbetänkandet enligt delegationens mening alltför

knapphändigt och onöjaktigt utrett de neutralitetsrättsliga

reglerna och folkrättsliga restriktionerna för export av

krigsmateriel. De folkrättsliga krav som ställs på en neutral

stats vapenexport i krig, exempelvis i samband med statligt

understödda samarbetsprojekt eller vad gäller kravet på

likformig behandling av krigförande parter, har enligt

delegationen inte blivit utredda, ej heller den i detta

sammanhang viktiga distinktionen mellan privat och statlig

krigsmaterielexport eller den folkrättsliga avgränsningen av

krigsmaterielexport. Folkrättsdelegationen erinrar vidare

om att utredningen förbigått, att FN-stadgans förbud mot

våld i de internationella relationerna allt sedan år 1945 stått

för ett ovillkorligt hinder för vapenexport till stat som,

enligt vad säkerhetsrådet fastställt, begår aggression.

Konsekvenserna av denna FN-stadgans folkrätt för statligt

utfärdande leveransgarantier i fall av krig har enligt

delegationen inte blivit utredda. Folkrättsdelegationen

finner det beklagligt att utredningsbetänkandet inte

omfattar en modern utvärdering av folkrättens roll i

sammanhanget, även om den bristande analysen i detta

hänseende enligt delegationen knappast torde ha påverkat

utredningens slutsatser och förslag. Mot denna bakgrund

utgår delegationen ifrån att regeringen under

propositionsarbetet närmare behandlar och prövar de

frågeställningar som är relevanta i ett folkrättsligt

perspektiv.

Också folkrättsforskaren Pål Wrange har i sitt

enskilda yttrande kritiserat utredningens folkrättsliga

undersökning för att vara alltför kortfattad och bristfällig.

Han anser att det i de föreslagna reviderade riktlinjerna

borde ha lagts till ett fjärde ovillkorligt exporthinder,

nämligen beträffande stat som begått aggressionshandling,

samt att utredningen borde ha företagit en noggrann

folkrättslig undersökning om var gränsen mellan privat och

statlig krigsmaterielexport till länder i krig går. Särskilt

borde man enligt Wrange därvid ha granskat de

leveransgarantier som ofta förekommer i samband med

samarbetsavtal med utländsk part.

8. Omställning till civil produktion

Utredningen har -- med stöd i en specialstudie kring

överensstämmelser och skiljaktigheter mellan militär och

civil industriproduktion -- diskuterat förutsättningarna för

en omställning av försvarsindustrin till civil tillverkning och

därvid konstaterat att den från sina utgångspunkter inte har

anledning att närmare diskutera en fullständig nedläggning

av försvarsindustrin, dvs. en permanent omställning.

Utredningen har vidare funnit att -- med hänsyn till

försvarsindustrins särdrag -- minskad produktion som följd

av variationer i det svenska försvarets upphandling eller

bortfall av export endast i begränsad mån kan mötas genom

alternativ civil produktion. Utredningen understryker att

staten, som ende inhemske köparen och som

tillståndsgivare när det gäller export och annan

utlandssamverkan, har ett särskilt ansvar för utvecklingen

inom försvarsindustrin, bl.a. vad gäller sysselsättningen.

Staten måste därför ha god beredskap att gå in med

tillräckligt omfattande åtgärder av arbetsmarknads-,

utbildnings-, industri- och regionalpolitiskt slag, om

sysselsättningsproblem skulle uppstå. Utredningen ställer

sig således inte bakom tanken på att söka få till stånd en

omställning av försvarsindustrin på administrativ väg,

genom t.ex. omställningsfonder.

I en reservation till utredningsbetänkandet har en

ledamot av utredningen föreslagit att dylika

omställningsfonder inrättas som stöd för de företag och

orter, där exporten har stor betydelse, vidare att en viss

procentsats på värdet av företagens krigsmaterielexport

avsätts till fonderna och att statens ansvar manifesteras

genom ett kraftigt budgetanslag till desamma.

FOA framhåller att möjligheterna att blanda

och/eller varva civil och militär produktion i framtiden kan

tänkas bli större än som framgår av betänkandet.

FFV instämmer i utredningens konstaterande att

alternativproduktion inte löser problemet med tillfälligt

bortfallande tillverkning. Däremot finns det enligt FFV

åtskilliga exempel på såväl lyckade som mindre lyckade

permanenta omställningar till civil produktion.

Svårigheterna att satsa på civil produktion jämsides med en

militär dylik är enligt FFV stora, och i den mån sådana

satsningar lyckats har detta haft sin grund i att

tillverkningen i fråga avskiljts och överförts till en redan

existerande civil företagsdel. Alternativt har en civil

industri startats med produkten i fråga som utgångspunkt. I

likhet med utredningen finner FFV tanken på särskilda

omställningsfonder olämplig. Att för sådant ändamål öka

exportpriserna skulle enligt FFV ytterligare minska en

redan hårt ansträngd konkurrenskraft.

Exportrådet redovisar som sin erfarenhet, att

utländsk industri ofta visar stort intresse för den teknik och

utveckling i Sverige som även omfattar krigsmateriel. Rådet

framhåller vidare att avgränsningen mellan militära resp.

civila teknik- och tillämpningsområden inte alltid är lätt att

göra.

Länsstyrelsen i Stockholms län delar utredningens

uppfattning att staten har ett särskilt ansvar för

utvecklingen inom försvarsindustrin och därför måste ha

beredskap för att vidta nödvändiga åtgärder, om

sysselsättningen hos sådana företag hotas.

Länsstyrelsen i Södermanlands län vill på

motsvarande sätt markera statens ansvar för att finna

alternativ sysselsättning, om försvarsindustrins produktion

minskar, och vikten av att staten har god beredskap för att

gå in med åtgärder.

Länsstyrelsen i Malmöhus län instämmer i

utredningens bedömning att det är omöjligt att bibehålla en

kvalitativt högstående försvarsindustri i händelse av ett

ovillkorligt förbud mot utlandssamarbete och handel med

krigsmateriel. Ett dylikt förbud skull få stora konsekvenser

för regionen och främst då för Kockums Marine AB.

Länsstyrelsen föreslår att utredningen kompletteras med en

analys av möjligheterna för civila företag att också utveckla

och producera viss försvarsmateriel, exempelvis fordon och

vapenbärare, samt att särskilda tekniköverföringsinstitut

inrättas i landet för att dra bättre nytta av försvarsindustriell

teknik och produktutveckling i den civila produktionen.

Också länsstyrelsen i Örebro län delar

utredningens uppfattning om statens särskilda ansvar för

bl.a. sysselsättningen inom försvarsindustrin och påpekar

att nedskärningarna hittills drabbat Karlskogaregionens

näringsliv mycket hårt, trots aktiva insatser från AB Bofors

att satsa på civil produktion.

Enligt Svenska kyrkans centralstyrelse bör

samhället tillsammans med berörda företag utarbeta

konkreta handlingsalternativ för en omställning från militär

till civil produktion.

SACO pekar i sitt yttrande på risken för oönskade

tröskeleffekter vad gäller möjligheterna att rekrytera

kompetenta ingenjörsresurser, när försvarsindustrin skall

anpassas till nya kapacitetsnivåer. SACO anser att

försvarsindustrin redan idag balanserar på en farligt låg nivå

vad beträffar exempelvis civilingenjörers rörlighet på

arbetsmarknaden och att ytterligare minskningar av

försvarsindustrin kan få förödande effekter för dess

kompetensnivå. SACO saknar analyser av dessa

frågeställningar i utredningsbetänkandet. SACO anför

vidare att försvarsindustrin tillför landet ett brett

högteknologiskt kunnande, som har positiva

spridningseffekter till näringslivet i stort, varför det

framstår som angeläget att inte bara konsolidera

kompetensen utan också att fördjupa och vidareutveckla

den. Också härvidlag saknar SACO analyser och

framtidsteckningar i utredningen.

SF ansluter sig till utredningens tes att staten har

ett särskilt ansvar för de anställda inom försvarsindustrin.

Förbundet ställer sig dock tveksamt till att det skulle räcka

med en beredskap att tillgripa traditionella utbildnings-,

industri- och regionalpolitiska åtgärder. Förbundet stöder i

denna del reservantens förslag att speciella

omställningsfonder tillskapas för att komplettera den

traditionella politiken. Dessa bör enligt SF finansieras av

försvarsindustrin på lämpligt vis och kunna användas där de

traditionella metoderna icke förslår.

CKF förordar avsättning till speciella

omställningsfonder i syfte att underrätta

strukturrationaliseringar på krigsmaterielindustriberoende

orter.

FPK anser att regeringen aktivt bör agera för en

beredskap för en omställning från militär till civil

produktion och att staten måste ta ett ansvar för

försvarsindustrins strukturering. Förbundet hävdar att

denna problematik behandlats styvmoderligt av

utredningen.

SSKF anser att utredningen varken följt sina

direktiv i denna del eller beaktat de förslag som

arbetsgruppen ''''''''En politik för nedrustning och utveckling''''''''

tagit fram, ej heller följt den internationella utvecklingen.

Dessutom sägs utredningen ha förbisett att FN under svensk

ledning presenterat förslag till omställning av militär

produktion till civil och att en svensk utredning visat hur ett

sådant arbete kan gå till för att undvika arbetslöshet i

försvarsindustrierna eller en utpressningssituation där

staten får ta ansvaret i stället för industrin vid minskade

beställningar. SSKF anser att utredningens behandling av

omställningsproblematiken inte bara är bristfällig utan i

vissa delar helt oriktig. Enligt SSKF bör ett minimikrav från

samhällets sida vara att vid tillståndsgivning kräva en plan

för övergång till civil produktion, när en vapenexportorder

är effektuerad. SSKF kräver att minst två procent av

vapenexportens värde avsätts i lokala fonder inom

företagen för utveckling av civil produktion i samarbete

med de fackliga organisationerna.

SSU kritiserar utredningens negativa inställning

till omställning till civil produktion. Den internationella

vapenmarknadens minskning är enligt SSU något som även

svensk försvarsindustri bör anpassa sig till. Annars kan

denna inom ett par år tvingas att snabbt minska sin

produktion och då försätta samhället i något som liknar en

utpressningssituation för att klara regionala hänsyn och

sysselsättning. Omställningen av delar av försvarsindustrin

till civil produktion bör därför enligt SSU påbörjas

omedelbart. SSU hävdar också att utredningen tydligt

borde ha klargjort att staten ej bör utlova stöd till dessa

företag i händelse av en vikande vapenmarknad.

SKSF säger sig sedan länge ha förordat

omställningsfonder och anser det angeläget att sådana

etableras.

Sveriges frikykoråd, som yttrat sig över

utredningen tillsammans med De fria kristna

samfundens råd, anser det ytterst angeläget att

föreslagna omställningsfonder inrättas till stöd för företag

och orter som idag är starkt beroende av

krigsmaterielexporten. Utan sådana fonder löper

statsmakterna enligt yttrandet stor risk för att utsättas för

utpressning från industrins och kommunernas sida.

Svenska freds- och skiljedomsföreningen hävdar i

sitt yttrande att utredningen aldrig utrett den

försvarsekonomiska kostnaden för en avveckling av den

svenska krigsmaterielexporten och hänvisar till egna studier

och beräkningar i ämnet.

Enligt IKFF måste staten ta initiativ till

omstrukturering av försvarsindustrin och

omställningsfonder inrättas för de företag och orter där

exporten har stor betydelse. Viss procentsats av värdet av

företagens krigsmaterielexport bör enligt IKFF avsättas till

dess fonder, men också staten bör medverka till deras

finansiering.

Också Kristna fredsrörelsen anser det viktigt att

Sverige börjar planera för en omställning av

försvarsindustrin och att omställningsfonder för ändamålet

inrättas, finansierade såväl av berörda företag i en minst 2-

procentig relation till deras krigsmaterielexport som av

medel anvisade över statsbudgeten.

9. Kontrollen av utförsellagens efterlevnad

9.1 Myndigheters kontroll

Ett antal remissinstanser har anlagt synpunkter på

kontrollen av utförsellagens efterlevnad. Vissa har efterlyst

närmare anvisningar för hur denna kontroll från polis-,

åklagar- och tullmyndigheters sida skall gestaltas.

Affärsverket FFV anser att en del av de

rapporteringsrutiner, som ingår i kontrollsystemet mellan

försvarsindustrin och KMI inte är nödvändiga, exempelvis

beställningsdeklaration, importdeklaration och uppgift om

uppdrag åt annan att tillverka krigsmateriel. Hanteringen

härav kompliceras enligt FFV av svårigheten att avgöra --

speciellt beträffande komponenter och

tillverkningsutrustning -- om materielen är så utformad att

den utgör krigsmateriel.

RPS, som yttrat sig över utredningen via sin

säkerhetsavdelning, påpekar att kontrollen av

utförsellagens efterlevnad åvilar polis-, åklagar- och

tullmyndigheterna, vidare att RPS och ÖB har

övergripande ansvar för säkerhetsskyddet av krigsmateriel

och FMV samordningsansvaret därvidlag, samt att KMI

både har en kontrollfunktion och är ett beredningsorgan åt

regeringen. RPS finner det angeläget att

ansvarsfördelningen och samspelet mellan alla dessa

myndigheter klarläggs, inte minst vad gäller hanteringen av

aktuella säkerhetsfrågor. RPS anser det vidare angeläget,

att regelverket får en sådan utformning att avgränsningen

mellan straffrättsliga regler och bestämmelser som inte är

förenade med någon sanktion framgår på ett klart och

tydligt sätt.

I sammanhanget må även noteras att GTS anmält

att den inte har någon erinran mot utredningens förslag med

motiveringen att de inte nämnvärt torde komma att påverka

kontrollsituationen för tullverkets vidkommande, såvitt

dess styrelse nu kunnat bedöma.

Statsåklagarmyndigheten för speciella mål

påpekar att den kontroll av utförsellagens efterlevnad

som skall utövas av polis-, åklagar- och tullmyndigheter i

huvudsak fallit utanför den aktuella utredningens uppdrag,

varför utredningen inte närmare gått in på hur denna

kontroll skall gå till. Samma åklagarmyndighet anser att det

erfordras anvisningar härom, för att kontrollen skall vara

effektiv, och att sådana borde stå att finna åtminstone i

förarbetena till lagen. Statsåklagarmyndigheten påpekar

dessutom att problem i samband med utredning av brott

mot utförsellagen ofta har sin grund i oklarheter om

försvarsindustrins upplysningsplikt i samband med

ansökningar om utförseltillstånd, ett spörsmål som

aktualiserats i samband med de s.k. vapenaffärerna. I en

kommande proposition borde därför försvarsindustrins

upplysningsplikter i tillståndsärenden betonas, heter det i

yttrandet.

Regionåklagarmyndigheten i Karlstad anser att

krigsmaterielinspektionen (KMI) bör ges en kontroll- och

tillsynsfunktion även enligt utförsellagen, analogt med den

som åvilar KMI enligt tillverkningslagen och -förordningen,

även om utförselkontrollen naturligtvis i första hand

ankommer på polis-, åklagar- och tullmyndigheter. En

sådan funktion skulle enligt samma yttrande utgöra en

naturlig del av KMI:s hantering av ärenden enligt

utförsellagen, som ju utgör huvuddelen av inspektionens

arbete. RÅ ansluter sig till

regionsåklagarmyndighetens i Karlstad uppfattning

härvidlag. RÅ efterlyser i övrigt närmare anvisningar från

lagstiftarnas sida om hur den kontroll av utförsellagens

efterlevnad som åvilar polis-, åklagar- och tullmyndigheter

skall se ut.

9.2 Revisorskontrollen

Genom en utvidgning av utförsellagen (14 §) år 1988

ålades en revisor, som i sin granskningsverksamhet framfört

någon anmärkning i revisionberättelsen i fråga om ett

företags eller en myndighets efterlevnad av utförsellagens

bestämmelser, att genast sända in en kopia av

revisionsberättelsen till regeringen och därigenom fästa

regeringens uppmärksamhet på misstänkta överträdelser.

Utredningen har föreslagit att revisorerna i berörda

företag och myndigheter i fortsättningen alltid skall sända

in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen, sålunda

även när de inte innehåller några anmärkningar av angivet

slag.

KK, som på sin tid hade principiella invändningar

mot införandet av bestämmelsen i utförsellagens nuvarande

14 §, erinrar härom och anser att dessa invändningar kan

riktas också mot det aktuella förslaget. KK anser att

berörda företags styrelser borde åläggas som obligatorisk

skyldighet att inge revisionsberättelser -- och även

årsredovisningar -- till regeringen. Det bör enligt KK:s

mening i sammanhanget också anges när dessa handlingar

senast skall inges. I fall en dylik reglering inte skulle anses

tillräcklig, kan man enligt KK överväga om revisorernas

nuvarande skyldighet dessutom skall kvarstå.

RRV liksom åklagarmyndigheten i Göteborg

biträder utredningens förslag.

FFV vill ifrågasätta den föreslagna

revisorskontrollens lämplighet av principiella skäl och med

hänsyn till risken för dubbla lojaliteter. FFV befarar att

förslaget kommer att leda till en omfattande byråkrati vars

värde förefaller tvivelaktigt.

RPS anser beträffande den föreslagna

utvidgningen av revisorers informationsplikt, att en

förutsättning för effektivare kontroll och upptäckt av

eventuella oegentligheter är att revisionsberättelserna

utsätts för regelmässig, ingående och höggradigt sakkunnig

granskning. RPS anser det dessutom diskutabelt, såväl av

principiella skäl som med hänsyn till efterlevnaden, att

lagstifta om en skyldighet som inte förenas med någon

sanktion, såsom är fallet både med utförsellagens

nuvarande 14 § och med den nya lydelse som föreslagits av

utredningen.

Svea hovrätt betecknar utredningsförslaget som

en förbättring men föreslår en förtydligad lydelse av

förslaget till 14 §.

Kammarrätten i Stockholm ifrågasätter om

förslaget skulle medföra en mer ändamålsenlig ordning än

den nuvarande.

Regionsåklagarmyndigheten i Karlstad anser att

den föreslagna utvidgningen av revisorernas

rapporteringsskyldighet möjligen kan göra kontrollen

effektivare men att åtgärdens betydelse inte bör

överskattas.

FAR avstyrker detta förslag och erinrar om sitt

yttrande över utredningsförslaget vid tillkomsten av

utförsellagens nuvarande 14 §. Föreningen kan inte finna att

utredningen framfört några argument som ger anledning till

ändrat ställningstagande. I sitt yttrande över SOU 1987:8

angående försvarsindustrins utlandsverksamhet hävdade

FAR att det närmast självklart bör ingå i den offentliga

tillsynen över krigsmaterielexporten att årsredovisningar

och revisionsberättelser från alla krigsmaterieltillverkande

företag inhämtas, lämpligen av KMI som därefter kan

avgöra vilka ytterligare kontrollinsatser som kan vara

påkallade.

10. Önskemål om ökad insyn och öppenhet

Några av de organisationer som yttrat sig över

utredningen har förespråkat största möjliga öppenhet kring

krigsmaterielexportfrågorna. Sålunda har både Kristna

fredsrörelsen och Svenska kyrkans centralstyrelse

velat betona behovet av största möjliga insyn och

öppenhet kring tillståndsgivningen för vapenexporten och

av en breddad debatt härom för att ge bästa underlag för

politiska beslut.

Svenska freds- och skiljedomsföreningen förordar

en större öppenhet om svensk vapenexport, bl a beträffande

vilken typ av materiel som sålts till olika stater. Föreningen

föreslår vidare att regeringen årligen redovisar hur stor del

av exporten som omfattas av slutanvändarintyg eller intyg

om egen tillverkning. Föreningen vill också att regeringen

årligen redovisar hur många samarbetsavtal som tecknats

med rätt till vidareexport till stater som inte är tillåtna för

svensk vapenexport.

11. Den rådgivande nämndens arbetsformer

Utredningen har konstaterat att den rådgivande nämnd

i krigsmaterielexportfrågor, som inrättades i början av år

1985 i syfte att bl.a. avlasta utrikesnämnden i dess

befattning med hithörande spörsmål, numera har funnit

ändamålsenliga arbetsformer och fyller betydelsefulla

uppgifter som organ för parlamentariskt samråd och insyn.

Endast ett par remissinstanser har yttrat sig om

nämnden.

CKF framhåller att samråd med både

utrikesnämnden och med den rådgivande nämnden i

krigsmaterielexportfrågor måste ske kontinuerligt för att

åstadkomma bredast möjliga tillståndsunderlag. Trots att

det råder sekretess, är det värdefullt att man får en så bred

debatt i dessa frågor som möjligt.

FPK för sin del förordar att den rådgivande

nämnden avskaffas, för att regeringens ansvar i

utförselärenden skall göras tydligare. Förbundet anför att

nämnden intar en mellanställning och ofta används som

gisslan av regeringen, när diskussion uppstår om någon

vapenaffär.

12. Finansieringen av krigsmaterielinspektionens

(KMI) verksamhet

Utredningen har föreslagit att kostnaderna för KMI:s

verksamhet, som hittills väsentligen täckts med särskilda

avgifter som årligen uttagits från försvarsindustrin i

förhållande till de tillverkande företagens fakturerade värde

av såld krigsmateriel samt med expeditionsavgifter i

enskilda utförselärenden, fortsättningsvis i princip bör

finansieras över statsbudgeten, till den del som de måttliga

expeditionsavgifterna inte förslår. Utredningen har i

sammanhanget anfört att det inte får finnas utrymme för

misstankar om att inspektionen inte skulle vara oväldig och

hänvisat till vikten av såväl tillverkningstillsynen som

inspektionens mest omfattande uppgift, nämligen den

grannlaga och från många synpunkter politiskt känsliga

beredningen av regeringens avgörande i utförselärenden.

Förslaget överensstämmer med vad som i detta avseende

föreslogs av den våren 1987 genomförda översynen av

KMI:s verksamhet och organisation, den s k KMI-

utredningen. I sin tidigare proposition (1987/88:154) fann

regeringen emellertid inte anledning frångå den hävdvunna

ordningen med avgiftsfinansiering av KMI-verksamheten.

Det aktuella förslaget om helfinansiering av KMI:s

verksamhet över statsbudgeten har rönt instämmanden från

de flesta av de remissinstanser som yttrat sig särskilt över

detta spörsmål.

FFV anser av principiella skäl att KMI inte bör

finansieras av industrin utan dess kostnader täcks helt

genom anslag.

Regionåklagarmyndigheten i Malmö framhåller

att totalkostnaderna kan beaktas, när avgifterna fastställs

för de tillståndssökande inom försvarsindustrin.

CKF har däremot -- i anslutning till en till

utredningen fogad reservation -- hävdat att finansieringen

liksom hittills bör ske genom avgifter uttagna från

försvarsindustrin, men i förhållande till värdet av deras

export av krigsmateriel, och inte via statsbudgeten.

Avgiftsuttaget får enligt CKF inte innebära att

kontrollåtgärderna får någon partisk behandling.

13. Sammanslagning av tillverknings- och

utförsellagarna

Medborgarkommissionen för granskning av viss

vapenexport pekade i sin rapport våren 1988 (SOU

1988:15) på önskvärdheten att av överskådlighetsskäl slå

ihop tillverkningslagens och utförsellagens bestämmelser

till en enda lag om krigsmateriel. Härigenom skulle enligt

kommissionens uppfattning både lagstiftningens

tillgänglighet för allmänheten öka och bestämmelsernas

tillämpning förenklas såväl för berörda myndigheter som

för berörda företag.

Den nu aktuella utredningen uttalar sig för att detta bör

övervägas i lämpligt sammanhang, och ett par

remissinstanser har i likhet med medborgarkommissionen

uttalat sig till förmån för en sammanslagning av de båda

lagarna om krigsmateriel.

RÅ ställer sig sålunda bakom tanken att i lämpligt

sammanhang samordna tillverknings- och utförsellagarnas

bestämmelser.

FFV, som betecknar nu gällande lagar och

förordningar på krigsmaterielområdet som

svåröverskådliga och i en del fall svårtolkade, anser att en

gemensam lag om tillverkning och utförsel måhända skulle

vara fördelaktig.

14. Övriga frågor

14.1 Länderlista

Utredningen har behandlat frågan om det finns

anledning att upprätta en särskild lista över de länder som

kan komma i fråga för utlandssamverkan och funnit att

övervägande skäl talar mot en sådan lista.

I en reservation har framförts att det borde finnas en icke

offentlig lista över de länder med vilka samverkan är möjlig.

Statsåklagaren för speciella mål anser att en sådan

lista skulle tjäna till ledning när försvarsindustriföretagen

ämnar inleda marknadsföringsåtgärder och förhindrar

överträdelser av utförsellagen.

14.2 Import

SKSF menar att det är viktigt att inte begränsa

diskussionen till enbart exporten. I viktiga avseenden är

Sverige enligt SSKF beroende av import på vapenområdet:

dels importerar vi komponenter att ingå i de vapen svensk

industri tillverkar, dels köper vi också färdiga vapen för

försvarets behov. Om vi anser att Sverige måste förbehålla

sig rätten att importera viss krigsmateriel, är det svårt att

samtidigt fördöma all export. Enligt SKSF bidrar vi i båda

fallen till en internationell vapenhandel som i många

avseenden är fördärvlig.

Bilaga 2a

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1989:66)

Begreppet krigsmateriel

Utförsellagen innehåller bestämmelser som gäller

export av krigsmateriel från Sverige, avtal om

licenstillverkning eller metodutveckling utomlands m.m.

Utan särskilt tillstånd av regeringen får utförsel etc. inte äga

rum. I lagen anges dock inte närmare vilka varuslag

regleringen avser, utan det ges bemyndigande åt regeringen

att lämna föreskrifter om detta.

Huvudförslag

Krigsmaterielbegreppsutredningen föreslår nu en

ändring på så sätt att lagen byggs ut med en

beskrivning i klartext av vilka materielslag som omfattas av

regelsystemet. Härigenom får riksdagen en mer ingående

befattning än tidigare med avgränsningen av lagens

tillämpningsområde. Utredningen anser att tyngden i det

samlade regelverket ökar, om den lagstiftande församlingen

i mer konkreta termer anger vilket produktkollektiv som

omfattas. Den mer detaljerade förteckningen över berörda

varuslag bör det dock liksom hittills ankomma på

regeringen att fastställa.

Utredningen har bl.a. haft i uppgift att pröva själva

krigsmaterielbegreppet. Den har noterat att uttryck

som vapenexport, vapenhandel etc. allt oftare används i den

allmänna debatten för att beteckna just utförsel av och

handel med krigsmateriel. Trots att skäl sålunda kan finnas

för ett utbyte av den sistnämnda termen föreslår

utredningen inte en sådan förändring, eftersom

invändningar kan resas även mot de alternativ som är

tänkbara. För att få terminologin bättre anpassad till gängse

språkbruk föreslår utredningen däremot, att utförsellagens

tillämpningsområde skall definieras till att gälla

krigsmateriel och produkter jämställda med

krigsmateriel.

Utredningen specificerar sammanlagt tio

huvudkategorier av materiel som bör omfattas av

utförsellagen och uttryckligen nämnas i denna. För fem av

dessa kategorier anser utredningen att beteckningen

krigsmateriel är tekniskt och språkligt adekvat, medan de

övriga fem avser produkter som i utförsellagens mening

skall anses jämställda med krigsmateriel. Följande

materielslag hänförs till begreppet krigsmateriel:militära

vapen och vapensystem,ammunition och stridsdelar till

sådana vapen och system,fordon och farkoster

utformade för strid,utrustning för inriktning och styrning

av militära vapen,krut och sprängämnen med egenskaper

som är karaktäristiska för användning i strid.

Som produkter jämställda med krigsmateriel bör enligt

förslaget räknas:sådan materiel för störning eller röjning,

vars funktion regelmässigt har direkt samband med en

militär vapeninsats,sådana fortifikatoriska anläggningar

som primärt är konstruerade för vapeninsats eller direkt

ledning av sådan insats,anläggningar, maskiner och

annan utrustning för tillverkning eller kontroll av

krigsmateriel,delsystem, komponenter, reservdelar och

insatsvaror, som har vital betydelse för funktionen hos ett

militärt stridsmedel och som inte är tillgängliga på den civila

marknaden,sådan tekniskt kvalificerad övningsmateriel,

som utformats för ett visst vapensystem och vars

funktionella samband med den förstörelsebringande

effekten hos detta är påtagligt.

Ett konkret förslag till de ändringar i utförsellagen som

blir en konsekvens av utredningens ställningstaganden samt

förslag till en ny, omredigerad produktförteckning

redovisas i betänkandet.

Den principiella analysen

Som utgångspunkt för sina ställningstaganden

presenterar utredningen en analys av den tekniska

utvecklingens inverkan på materielklassificeringen.

Vissa trender i denna utveckling har efter hand medfört allt

större problem när det gäller att upprätthålla en distinktion

mellan militärt och civilt. Här kan exempelvis nämnas den

ökade användningen av elektronik, den ökade

standardiseringen, den allt kraftigare påverkan från civil

teknik även på rent militärtekniska tillämpningar samt den

påbörjade men ännu svårbedömbara utvecklingen inom

biotekniken.

Utredningen redovisar utförligt sina överväganden

i fråga om vilken materiel som bör -- resp. inte bör --

omfattas av utförselregleringen. Grundläggande bör vara

en bedömning av vilken funktion den enskilda produkten

har i det totala militära stridförloppet. Tre faser kan

urskiljas om man ser detta förlopp i övergripande

perspektiv. I kronologisk ordning rör det sig om

1) ett förberedelseskede, till vilket kan hänföras dels

tillverkning, utprovning och iståndsättande av materiel,

dels olika introduktionsåtgärder i form av utbildning,

övning m.m.,

2) ett skede som omfattar planering och ledning av

krigets förande i stort, inbegripet olika förflyttningar av

personal och materiel, sambandstjänst m.m., och

3) den på direkt konfrontation inriktade egentliga

stridsinsatsen.

Viss utrustning kommer givetvis till användning under

samtliga faser, men för huvuddelen kan man enligt

utredningen urskilja en principiell grundfunktion som går

att hänföra till endera av förloppets tre skeden. Detta bör

tillmätas betydelse när man avgränsar de materielkategorier

som skall omfattas av utförsellagens restriktioner. En

grundläggande bedömning bör avse frågan om hur aktivt en

viss produkt medverkar till att uppnå stridsverksamhetens

yttersta syfte, dvs. att åstadkomma förstörelse.

Ett funktionskriterium är sålunda den

överordnade principen vid utredningens avgränsning av de

varuslag som skall beröras av reglerna i utförsellagen. På

det praktiska planet bör bestämningen dock enligt

utredningen så långt möjligt bygga på tekniska och andra

verifierbara data. Vid den mer detaljerade klassificeringen

av enskilda produkter bör man sålunda, liksom hittills, utgå

från ett konstruktionskriterium.

Utredningen tar ställning mot tanken på

införandet av ett s.k. köparkriterium, som skulle

göra klassificeringen flexibel på så sätt att hänsyn i varje

särskilt fall skulle tas till den avsedda köparens

förhållanden. Detta skulle enligt utredningen motverka

strävandet efter tydlighet och konsekvens i

regeltillämpningen. En annan sak är att den tilltänkte

köparens identitet och nationalitet givetvis måste beaktas

när frågan om eventuellt utförseltillstånd etc. prövas.

Denna bedömning, som ankommer på regeringen, bör dock

principiellt vara helt skild från själva

materielklassificeringen.

Särskilda frågor och kommentarer

Utredningen diskuterar en tanke som framfördes i

slutrapporten från 1987 års medborgarkommission med

innebörden att en regel skulle införas, varigenom

regeringen skulle få rätt att tillfälligt föreskriva

exportförbud även för varor som normalt inte

omfattas av utförsellagen. Utredningen redovisar flera skäl

som talar emot att man inom utförsellagens regelsystem

skulle tillskapa en sådan specialregel. Den pekar emellertid

på möjligheten att för ändamålet stifta en särskild

fullmakts- eller beredskapslag, om det trots allt skulle anses

befogat att fullfölja medborgarkommissionens tanke.

I betänkandet kommenteras också det förhållandet att

begreppet krigsmateriel förekommer i lagstiftningen även

på helt andra rättsområden än det nu aktuella, och

därvid ibland åtföljt av speciella definitioner. Enligt

mervärdesskattelagen skall visserligen samma klassificering

som enligt utförsellagen gälla när frågan om skattefrihet för

krigsmateriel prövas. Men kopplingen mellan de båda

skilda regelsystemen har likväl medfört påtagliga

komplikationer, som enligt utredningen behöver

undanröjas. Så kommer automatiskt att ske om de nyligen

framlagda förslagen från kommittén för indirekt beskattning

godtas, varför utredningen i denna del avstår från att

presentera ett eget konkret förslag.

Utredningens ställningstagande innebär att vissa

materielslag, som inte tidigare omfattats av utförsellagen

eller beträffande vilka varierande tolkningar förekommit,

nu förs in under regleringen medan man i stället undantar

vissa andra produktgrupper som f.n. berörs av densamma.

Varken för försvarsindustrin eller för staten räknar

utredningen med att dess förslag skall medföra

ekonomiska nettoeffekter av betydelse. En viss

resursbesparing förutses dock till följd av att regelverket

blir tydligare, så att företagen får ett säkrare underlag för

sin planering samtidigt som löpande ärenden kan

handläggas smidigare hos berörda myndigheter.

Den nu slutförda utredningen har haft sitt uppdrag

begränsat till att gälla definitions- och klassificeringsfrågor.

Exportregleringens utformning i övrigt är föremål för en

översyn i annan ordning, nämligen genom den

parlamentariskt sammansatta

krigsmaterielexportutredningen.

Bilaga 2b

Utredningens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1988:558) om

förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m.

dels att rubriken skall ha följande lydelse,

dels att 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8 och 9 §§ samt rubrikerna

närmast före 2, 4 resp. 8 §§ skall ha följande lydelse,

dels att en ny paragraf, 1 b §, av följande lydelse

skall införas.

Lag (1988:558) om förbud mot utförsel av krigsmateriel

och därmed jämställda produkter, m.m.

Nuvarande lydelse Inledande Föreslagen lydelse

bestämmelser Inledande bestämmelser

 1 §

I denna lag finns I denna lag finns

föreskrifter om förbud föreskrifter om förbud

mot mot

1. utförsel av 1. utförsel av

krigsmateriel, 2. krigsmateriel och produkter

upplåtelse och jämställda med

överlåtelse av rätt krigsmateriel, 2.

att utom riket tillverka upplåtelse och

krigsmateriel, 3. avtal med överlåtelse av rätt

någon utom riket om att utom riket tillverka

utveckling av krigsmateriel krigsmateriel och produkter

och metod för jämställda med

framställning av sådan krigsmateriel, 3. avtal med

materiel, någon utom riket om

 utveckling av krigsmateriel

 och produkter jämställda

 med krigsmateriel samt metod

 för framställning

 härav.

 4. bedrivande av militärt inriktad utbildning inom riket

av utländsk medborgare, och

5. marknadsföring av 5. marknadsföring av

krigsmateriel. krigsmateriel och produkter

 jämställda med

 krigsmateriel.

 I lagen (1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. finns föreskrifter om kontroll över

tillverkning av krigsmateriel och tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinning avseende krigsmateriel och

metod för framställning av sådan materiel.

Regeringen meddelar

föreskrifter om vad som

skall avses med krigsmateriel

enligt denna lag.

 1 b §

 Med krigsmateriel enligt

 denna

 lag skall avses

 1. militära vapen och

 vapensystem,

 2. ammunition och stridsdelar

 till sådana vapen och

 vapensystem,

 3. fordon och farkoster,

 utformade för strid,

 4. utrustning för

 inriktning och styrning av

 militära vapen,

 5. krut och sprängämnen

 med egenskaper som är

 karaktäristiska för

 användning i strid.

 Som produkter jämställda

 med krigsmateriel skall

 räknas

 1. sådan materiel för

 störning eller röjning,

 vars funktion regelmässigt

 har direkt samband med en

 militär vapeninsats,

 2. sådana fortifikatoriska

 anläggningar som primärt

 är konstruerade för

 vapeninsats eller direkt

 ledning av sådan insats,

 3. anläggningar, maskiner

 och annan utrustning för

 tillverkning eller kontroll

 av krigsmateriel,

 4. delsystem, komponenter,

 reservdelar och insatsvaror,

 som har vital betydelse för

 funktionen hos ett militärt

 stridsmedel och som inte är

 tillgängliga på den

 civila marknaden,

 5. sådan tekniskt

 kvalificerad

 övningsmateriel, som

 utformats för ett visst

 vapensystem och vars

 funktionella samband med den

 förstörelsebringande

 effekten hos detta är

 påtagligt.

 Regeringen meddelar närmare

 föreskrifter om vilka

 produkter, komponenter,

 substanser m.m. som

 innefattas

 i de materielkategorier som

 anges i första respektive

 andra stycket. Om det finns

 särskilda skäl, får

 regeringen därvid undanta

 enstaka produktslag som

 annars

 skulle ha omfattats.

Utförsel av krigsmateriel Utförsel av krigsmateriel

 och därmed jämställda

 produkter

 2 §

Krigsmateriel får inte Krigsmateriel och produkter

föras ut ur riket utan jämställda med

tillstånd av regeringen, om krigsmateriel får inte

inte annat följer av denna föras ut ur riket utan

lag eller annan tillstånd av regeringen, om

författning. inte annat följer av denna

 lag eller annan

 författning.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning

eller som i övrigt inte är av större vikt får det statsråd som

har till uppgift att föredra ärenden om utförsel av

krigsmateriel pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

Upplåtelse och Upplåtelse och

överlåtelse av rätt överlåtelse av rätt

att utom riket tillverka att utom riket tillverka

krigsmateriel, m.m. krigsmateriel och produkter

 jämställda med

 krigsmateriel, m.m.

4 §

Avtal som innebär Avtal som innebär

upplåtelse eller upplåtelse eller

överlåtelse av rätt överlåtelse av rätt

att utom riket tillverka att utom riket tillverka

krigsmateriel får inte utan krigsmateriel eller produkter

tillstånd av regeringen jämställda med

ingås här i riket och krigsmateriel får inte utan

inte heller utom riket av tillstånd av regeringen

svensk myndighet, svenskt ingås här i riket och

företag eller den som är inte heller utom riket av

bosatt eller stadigvarande svensk myndighet, svenskt

vistas här. företag eller den som är

 bosatt eller stadigvarande

 vistas här.

5 §

Avtal med någon utom riket Avtal med någon utom riket

om att för dennes att för dennes räkning

räkning utveckla utveckla krigsmateriel eller

krigsmateriel eller metod produkter jämställda med

för framställning av krigsmateriel eller metod

sådan materiel får inte för framställning

utan tillstånd av härav får inte utan

regeringen ingås här i tillstånd av regeringen

riket och inte heller utom ingås här i riket och

riket av svensk myndighet, inte heller utom riket av

svenskt företag eller den svensk myndighet, svenskt

som är bosatt eller företag eller den som är

stadigvarande vistas här. bosatt eller stadigvarande

 vistas här.

6 §

Avtal om tillägg till eller Avtal om tillägg till eller

ändring av avtal som ändring av avtal som

innebär upplåtelse eller innebär upplåtelse eller

överlåtelse av rätt överlåtelse av rätt

att utom riket tillverka att utom riket tillverka

krigsmateriel får inte krigsmateriel eller produkter

ingås utan tillstånd av jämställda med

regeringen, om tillägget krigsmateriel får inte

avser ingås utan tillstånd av

 regeringen, om tillägget

 avser

1. den materiel som får 1. den materiel som får

tillverkas, 2. rätt att tillverkas, 2. rätt att

vidareupplåta eller vidareupplåta eller

vidareöverlåta rätten vidareöverlåta rätten

att tillverka krigsmateriel att tillverka krigsmateriel

till någon annan, 3. eller produkter

rätt att tillhandahålla jämställda med

krigsmateriel till mottagare krigsmateriel till någon

som inte angivits i det annan, 3. rätt att

ursprungliga avtalet, 4. tillhandahålla

förlängning av avtalets krigsmateriel eller produkter

giltighetstid, eller 5. jämställda med

bestämmelser om sekretess. krigsmateriel till mottagare

 som inte angivits i det

 ursprungliga avtalet, 4.

 förlängning av avtalets

 giltighetstid, eller 5.

 bestämmelser om sekretess.

7 §

Militärt inriktad utbildning av utländsk medborgare får

inte bedrivas inom riket utan tillstånd av regeringen.

Första stycket gäller Första stycket gäller

inte inte

1. utbildning som anordnas av 1. utbildning som anordnas av

staten, staten,

2. utbildning som anordnas i 2. utbildning som anordnas i

samband med försäljning samband med försäljning

av krigsmateriel eller med av krigsmateriel eller

anställning i företag produkter jämställda med

för tillverkning av krigsmateriel eller med

sådan materiel. anställning i företag

 för tillverkning härav.

Marknadsföring av Marknadsföring av

krigsmateriel krigsmateriel och produkter

 jämställda med

 krigsmateriel

 8 §

Den som har tillstånd enligt 2 eller 3 § lagen (1983:1034)

om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel, m.m. samt

svensk statlig myndighet som bedriver motsvarande

verksamhet skall, i den ordning som regeringen föreskriver

1. lämna redovisning till 1. lämna redovisning till

regeringen om de länder regeringen om de länder

utanför Sverige i vilka utanför Sverige i vilka

marknadsföring av marknadsföring av

krigsmateriel bedrivs, vilka krigsmateriel eller produkter

bestämda mottagare som jämställda med

marknadsföringen riktar sig krigsmateriel bedrivs, vilka

till och vilken materiel bestämda mottagare som

marknadsföringen avser, 2. marknadsföringen riktar sig

lämna underrättelse till till och vilken materiel

regeringen a) innan anbud marknadsföringen avser, 2.

lämnas om försäljning lämna underrättelse till

eller annat regeringen a) innan anbud

tillhandahållande av lämnas om försäljning

krigsmateriel till någon eller annat

utom riket, b) innan anbud tillhandahållande av

lämnas om upplåtelse av krigsmateriel eller produkter

rätt att utom riket jämställda med

tillverka krigsmateriel, c) krigsmateriel till någon

innan avtal ingås om utom riket, b) innan anbud

försäljning eller annat lämnas om upplåtelse av

tillhandahållande av rätt att utom riket

krigsmateriel till någon tillverka krigsmateriel eller

utom riket. produkter jämställda med

 krigsmateriel, c) innan avtal

 ingås om försäljning

 eller annat

 tillhandahållande av

 krigsmateriel eller produkter

 jämställda med

 krigsmateriel till någon

 utom riket.

 Regeringen får meddela

föreskrifter om

undantag från

redovisningsskyldighet som avses i första stycket.

Regeringen får också i enskilda fall medge undantag från

sådan redovisnings- och underrättelseskydlighet.

9 §

Regeringen får i enskilda Regeringen får i enskilda

fall förbjuda att fall förbjuda att

1. anbud lämnas om 1. anbud lämnas om

försäljning eller annat försäljning eller annat

tillhandahållande av tillhandahållande av

krigsmateriel till någon krigsmateriel eller produkter

utom riket, 2. anbud lämnas jämställda med

om upplåtelse eller krigsmateriel till någon

överlåtelse av rätt utom riket, 2. anbud lämnas

att utom riket tillverka om upplåtelse eller

krigsmateriel, 3. avtal överlåtelse av rätt

ingås om a) att utom riket tillverka

försäljning eller annat krigsmateriel eller produkter

tillhandahållande av jämställda med

krigsmateriel till någon krigsmateriel, 3. avtal

utom riket, b) upplåtelse ingås om a)

eller överlåtelse av försäljning eller annat

rätt att utom riket tillhandahållande av

tillverka krigsmateriel. krigsmateriel eller produkter

 jämställda med

 krigsmateriel till någon

 utom riket, b) upplåtelse

 eller överlåtelse av

 rätt att utom riket

 tillverka krigsmateriel eller

 produkter jämställda med

 krigsmateriel.

Bilaga 2c

Utredningens förslag till krigsmaterielförteckning

Förteckning över materiel som avses i 1 b § lagen

(1988:558) om förbud mot utförsel av krigsmateriel och

därmed jämställda produkter, m.m.

A. KRIGSMATERIEL (enligt 1 b § första stycket 1-5)

1. Militära vapen och vapensystem

1.1 Eldrörsvapen med kaliber 20 mm

a) Pistoler och revolvrar utom

f19R sådana med en kaliber 7,5 mm,

f19R sådana som speciellt utformats för tävlingsskytte enligt

internationella regler eller för utskjutning av rök- och

lyssignaler.

b) Gevär och karbiner som utformats för strid eller som

är halv- eller helautomatiska, samt kulsprutepistoler,

kulsprutegevär och kulsprutor.

c) Sådana delar till krigsmateriel under a) och b) som är

underkastade bestämmelserna i vapenlagen.

1.2 Eldrörsvapen med kaliber f20e 20 mm

a) Artilleripjäser, såsom kanoner och haubitsar,

granatkastare samt pansarvärnsvapen såsom granatgevär

och pansarskott.

b) Eldsprutor samt för stridsinsats utformade

anordningar för utskjutning av pyroteknisk materiel och

rökmateriel.

1.3 Robotar, raketer, torpeder, bomber m.m.

a) Robotar (missiler), raketer och torpeder för

stridsinsats.

b) Bomber, handgranater, land- och sjöminor.

c) För stridsinsats utformade apparater och anordningar

för funktionskontroll, armering, utskjutning och utläggning

av materiel under a) och b).

1.4 ABC-stridsmedel

a) Kärnladdningar samt radiologiska, biologiska och

kemiska stridsmedel.

b) Apparater och andra anordningar särskilt utformade

för spridning av radiologiska, biologiska och kemiska

stridsmedel.

1.5 Strålvapen

Laser-, partikelstråle- eller mikrovågssystem särskilt

utformade för att skada eller förstöra ett mål.

2. Ammunition och stridsdelar

Ammunition och stridsdelar användbara för materiel

under 1 utom

f19R omantlad och halvmantlad ammunition,

f19R salongsgevärsammunition,

f19R hagelpatroner.

3. Fordon och farkoster

3.1 Krigsfartyg m.m.

Fartyg, båtar och andra farkoster utformade för strid

genom att de är

f19R beväpnade eller förberedda för beväpning,

f19R utrustade eller utformade för utläggning av minor.

3.2 Stridsflygplan, stridshelikoptrar m.m.

Flygplan, helikoptrar och rymdfarkoster som utformats

för strid genom att de är

f19R beväpnade eller förberedda för beväpning,

f19R utrustade med fällningsanordningar för bomber, robotar,

raketer, torpeder eller andra stridsmedel eller förberedda

för montering av sådana anordningar.

3.3 Stridsfordon m.m.

Fordon som utformats för strid genom att de

f19R beväpnats eller förberetts för beväpning,

f19R utformats eller utrustats för utläggning av minor.

4. Utrustning för inriktning och styrning av militära

vapen

Apparater och utrustningar för inriktning och styrning

av krigsmateriel enligt 1, nämligen följande produkter:

4.1 Eldledningsutrustningar funktionellt ingående i

vapensystem, såsom vapensikten och riktinstrument samt

eldledningsradar och sonarer med en mätnoggrannhet som

medger direkt vapeninsats.

4.2 Eldledningsutrustningar ingående i

förbandsutrustning, som artillerilokaliseringsradar och

ljudmätutrustningar.

4.3 Styrsystem och målsökare för torpeder, robotar,

bomber och ammunition samt målföljningssystem som

medger direkt insats av dessa stridsmedel.

5. Krut och sprängämnen

5.1 Sprängämnen till ammunition för eldrörsvapen

samt för materiel enligt 1.3, nämligen trotyl, hexogen,

oktogen, hexanitrostilben, pentyl, PYX

(dipikrylaminodinitropyridin) och TATB

(triaminotrinitrobensen) jämte blandningar där något av

dessa ämnen ingår.

5.2 Krut till ammunition för eldrörsvapen samt för

materiel enligt 1.3 med undantag av svartkrut.

5.3 Sprängladdningar, pyroteknisk materiel,

rökmateriel och brandmedel som utformats för stridsinsats.

5.4 Tändmedel för krigsmateriel under 5.1-3.

B. PRODUKTER JÄMSTÄLLDA MED

KRIGSMATERIEL (enligt 1 b § andra stycket 1-5)

1. Materiel för störning, röjning m.m.

1.1 Materiel för störning

Apparater och utrustningar för störning vilka i samband

med strid medger aktiv verkan mot vapen eller andra

stridsmedel.

1.2 Materiel för röjning m.m.

Sådana apparater och utrustningar för svepning, röjning

och desarmering av minor, vilkas användning normalt har

direkt samband med en efterföljande vapeninsats.

2. Fortifikatoriska anläggningar

Fortifikatoriska anläggningar som primärt är

konstruerade för vapeninsats eller för direkt ledning av

sådan insats.

3. Tillverkningsanläggningar m.m.

3.1 Anläggningar, maskiner och andra särskilt

utformade utrustningar för tillverkning och kontroll av

materiel enligt A 1-3 och A 5.

3.2 Produktionsunderlag för tillverkning av materiel

under 3.1.

4. Delsystem, insatsvaror m.m.

4.1 Magasin och matningsutrustningar till militära

vapen.

4.2 Eldrör, mekanismer och lavetter till

eldrörsvapen samt eldrör och lavetter till robotar och

raketer.

4.3 Speciella drivmedel för torpeder, robotar och

raketer avsedda för stridsinsats.

4.4 Ackumulatorer till militära ubåtar.

4.5 Efterbrännkammare till motorer för militära

flygplan.

4.6 Sådana för militärt bruk utformade G-dräkter,

tryckdräkter, syrgasutrustningar, övertrycksanordningar

och hjälmar, vilka är nödvändiga tillbehör för en pilot i

stridsflygplan.

4.7 Skyddskonstruktioner innehållande explosiva

ämnen.

4.8 Andra delsystem, komponenter och reservdelar,

som har vital betydelse för funktionen hos ett militärt

stridsmedel och som inte är tillgängliga på den civila

marknaden.

4.9 De med förkortningarna QL och DF betecknade

binära prekursorerna för framställning av stridsgas.

4.10 Gelatineringsmedel för framställning av

brandstridsmedel.

4.11 Andra sådana insatsvaror av vital betydelse för

framställning av ett militärt stridsmedel, vilka inte är

tillgängliga på den civila marknaden.

5. Övningsmateriel

5.1 Simulatorer som är specifika för ett visst

robotsystem eller en viss vapenbärare.

5.2 Övningstorpeder, särskilt utformade för

utbildning i handhavande av en viss typ av stridstorped.

5.3 Övningsminor, särskilt utformade för utbildning

i handhavande av en viss typ av stridsladdade minor.

5.4 Sådan övningsmateriel i övrigt, som är särskilt

utformad för utbildning i handhavande av ett visst vapen

eller vapensystem eller en viss vapenbärare och som har

väsentlig betydelse för att man skall uppnå

förstörelsebringande vapenverkan.

Bilaga 2d

Förteckning över remissinstanser och sammanställning

av remissyttrandena över betänkandet (SOU 1989:66)

Begreppet krigsmateriel

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av

justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ),

kommerskollegium (KK), överbefälhavaren (ÖB),

försvarets sjukvårdsstyrelse (Sjus),

fortifikationsförvaltningen (FortF), försvarets materielverk

(FMV), försvarets radioanstalt (FRA), kustbevakningen,

försvarets forskningsanstalt (FOA), flygtekniska

försöksanstalten (FFA), luftfartsverket (LFV),

generaltullstyrelsen (GTS), riksskatteverket (RSV),

sprängämnesinspektionen (SÄI), styrelsen för teknisk

utveckling (STU), granskningsnämnden för

försvarsuppfinningar, affärsverket FFV (FFV),

rikspolisstyrelsen (RPS), Svea hovrätt, Karlskoga tingsrätt,

Linköpings tingsrätt, kammarrätten i Stockholm,

kammarrätten i Göteborg, Chalmers tekniska högskola,

svenska kyrkans centralstyrelse, Sveriges industriförbund,

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), 1988 års

försvarskommitté, 1988 års utredning om

krigsmaterielexporten, Sveriges försvarsindustriförening,

Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen, svenska

sportskytteförbundet, Sveriges socialdemokratiska

kvinnoförbund och Sveriges socialdemokratiska

ungdomsförbund.

RÅ har bifogat yttranden från

regionåklagarmyndigheten i Linköping och

Karlstad samt från statsåklagarmyndigheten för

speciella mål. RPS har bifogat yttranden från

föreningen Sveriges polischefer och från

polismyndigheterna i Stockholm och Göteborg.

CTH har bifogat yttrande från högskolans

ledningsgrupp för teknisk fredsforskning.

Remissyttrandena

1. Allmänna synpunkter

Utredningen har genomfört en prövning av

krigsmaterielbegreppet och analyserat den tekniska

utvecklingens inverkan på materielklassificeringen och

vilka kriterier som bör uppställas vid definitionen av

begreppet. Med utgångspunkt i denna prövning har

utredningen presenterat förslag som syftar till en klarare

definition av de produktslag som skall omfattas av

utförselkontroll enligt krigsmateriellagstiftningen.

En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig över

utredningen anser att utredningens förslag skapar ökad

klarhet i begreppsfrågan. RÅ menar att utredningens

förslag står väl i samklang med dess strävanden att nå ökad

ändamålsenlighet och konsekvens vid tolkningen av

krigsmaterielbegreppet. SÄI konstaterar att

utredningens diskussioner och förslag till definition av

begreppet krigsmateriel ger ett betydligt klarare underlag

för bedömning av när en vara skall anses utgöra

krigsmateriel, samt att utredningens förslag väsentligt

skulle underlätta bedömningen av vad som är att betrakta

som krigsmateriel. GTS anser att ett genomförande

av utredningens förslag i stort kan medföra bättre

förutsättningar både för klassificeringen av krigsmateriel

och för tullens utförselkontroll. KK finner

utredningens förslag väl grundade. FOA instämmer i

huvuddragen i utredarens argumentation och slutsatser och

anser att denne skapat en god idémässig grund för

avgränsning av tillståndspliktig materiel. FMV och

FortF tillstyrker i huvudsak utredningens förslag.

ÖB finner att utredningens resonemang är

systematiskt och logiskt. Några invändningar mot

utredningens slutsatser har därför ÖB inte. FFA

ansluter sig i allt väsentligt till utredarens förslag till

definition av begreppet krigsmateriel och anser att

föreslagna regler leder till ökad klarhet inte minst för

försvarsindustrin.

Sveriges Försvarsindustriförenings inställning till

förslagen i betänkandet är att de är väl genomarbetade och

skapar förutsättningar för en mer konsekvent och mer

förutsebar klassificering än som tidigare varit fallet. Det

systematiska sätt på vilket utredaren angripit sin uppgift

välkomnas. Föreningen delar i allt väsentligt de

bedömningar utredaren gör och stödjer i stort hans förslag.

Kritik av allmän art framförs av Sveriges

socialdemokratiska kvinnoförbund som anser att

betänkandet är mångordigt och krångligt skrivet samt att

det bitvis är svårt att tolka texten och ännu besvärligare att

bedöma effekterna av föreslagna åtgärder. Avslutningsvis

pekar man på att det ankommer på riksdagen, den allmänna

opinionen och intresserade organisationer att noga följa

vapenexportutvecklingen och att möjligheterna till detta

skulle förbättras något med det vidare krigsmaterielbegrepp

utredningen lanserar.

Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund

anser att utredningens förslag skulle skapa ökad klarhet

kring vad som inräknas i begreppet krigsmateriel, vilket

man tycker är positivt.

Svenska freds- och skiljedomsföreningen anser att

utredningen vantolkat direktiven genom att man inte

inriktat sig på att utvidga begreppet som sådant, d.v.s. det

antal produktgrupper som bör omfattas, utan istället på en

utvidgning av bestämmelserna för att uppnå större tydlighet

och fullständighet.

Ledningsgruppen för teknisk fredsforskning vid CTH

anser att utredningens förslag visserligen ger ökad

precision och underlättar KMI:s verksamhet, men att

förslaget på väsentliga punkter avviker från vad man i

vanligt språkbruk förstår med begreppet ''''''''krigsmateriel''''''''.

2. En eller flera huvudkategorier

Några remissinstanser kommenterar utredningens

ställningstagande att någon indelning i flera

huvudkategorier (offensiv-defensiv, vapen/vapenbärare --

övrig materiel) inte bör göras.

FOA anser det förtjänstfullt att utredaren inte

föreslår en kategoriindelning, i t.ex. defensiv och offensiv

materiel, som en grund för prövning av ärenden om

utförseltillstånd. FOA delar uppfattningen att det är

materielens potentiella användning för att åstadkomma

förstörelsebringande vapenverkan som skall ligga till grund

för avgränsning av vilka materielkategorier som skall

omfattas av utförsellagen och sålunda inte bakomliggande

FoU-insats eller vem som är köparen.

FOA anser att utredaren därmed har lagt grunden till de

förändringar, främst motiverade av den tekniska

utvecklingen, som FOA finner mest angelägna ifråga om

regelverket och dess tillämpning, nämligen en förskjutning

från en klassificeringspraxis av väsentligen ''''''''single-use''''''''-

betonad natur till ett på materielens tekniska egenskaper

grundat regelverk och ett därmed sammanhängande krav

på en längre gående, teknisk precisering av de materielslag,

egenskaper och prestanda som omfattas av

tillståndstvånget.

FFV har uppfattningen att krigsmateriels

offensiva eller defensiva karaktär inte skall ligga till grund

för bedömning av ett mottagarland. Någon annan

indelningsgrund än krigsmateriel/icke krigsmateriel bör

således inte tillämpas eller utbildas. Även

försvarsindustriföreningen delar denna uppfattning.

3. Kriterier för klassificering

Flera remissinstanser kommenterar utredningens förslag

att grunda klassificeringen på ett funktionskriterium,

baserat på ett konstruktionskriterium.

RÅ biträder utredningens förslag att ett

funktionskriterium skulle vara den överordnade principen

vid avgränsningen av det ifrågavarande objektkollektivet.

Ett konstruktionskriterium bör enligt utredningen liksom

hittills användas vid den mer detaljerade klassificeringen av

enskilda produkter. Vad gäller ett s.k. köparkriterium

ansluter sig RÅ till den uppfattning som redovisats av

överåklagaren i Karlstad, som i sitt yttrande till RÅ

framfört som sin uppfattning att det är riktigt att man vid

klassificeringen inte skall ta hänsyn till vem som är köpare.

En sådan ordning skulle som utredningsmannen påpekar

leda till att viss materiel vid ett tillfälle anses vara

krigsmateriel och vid ett annat tillfälle civil materiel. Detta

verkar inte tilltalande. Frågan om betydelsen av vem som är

köpare hör till prövningen av frågan om exporttillstånd skall

medges i ett särskilt fall.

KK finner utredningens förslag bl.a. i fråga om

förordet för ett funktionskriterium och mot ett

köparkriterium välgrundat som överordnad princip.

FOA kommenterar utredningens förslag att

produkter som också förekommer på den civila marknaden,

s.k. dual-use-produkter, inte skall utgöra krigsmateriel.

FOA anför att det bör göras tydligare att produkter med

''''''''dual-use'''''''' måste omfattas av lagstiftningen om de har

prestanda av väsentlig betydelse för stridsförloppet och

hävdar att utredaren är något otydlig i detta avseende

främst i samband med att ett marknadskriterium införs.

FOA framhåller också att begreppet ''''''''den civila

marknaden'''''''' är ett oklart begrepp eftersom tillgängligheten

där varierar för olika köpare. Det kan t.ex. diskuteras om

insatsvaror som omfattas av COCOM-bestämmelser anses

tillgängliga på den civila marknaden (enligt B 4.11 i

produktförteckningen). FOA delar utredarens grundsyn att

det är verkninglöst att förbjuda utförsel av produkter som

är allmänt tillgängliga. Men utredarens förslag att utgå från

en allmänt hållen ''''''''marknadsdefinition'''''''' leder enligt FOA:s

uppfattning till att nya typer av tolkningsproblem och

oklarheter införs, tvärt emot utredningens syfte och

intentioner. Den enda tydliga och verkningsfulla vägen att

nå syftet hade enligt FOA även här varit att i förteckningen

explicit ange de produkttyper, egenskaper och prestanda

som skall underkastas tillståndsplikt.

Försvarsindustriföreningen finner det välbetänkt

att ett funktionskriterium och därunder ett

konstruktionskriterium ligger till grund för klassificeringen

och instämmer i att vem som är tilltänkt köpare icke bör

påverka klassificeringsövervägandena.

SSU förstår utredningens vilja att använda

konstruktions- och funktionskriterier istället för

köparkriterium, om det senare skulle vara alltför

komplicerat att tillämpa. Man framhåller emellertid att det

samtidigt är viktigt att på något sätt kunna ingripa om det är

uppenbart att köparen använder svenska produkter i direkt

stridsverksamhet och refererar till

Medborgarkommissionens förslag i denna fråga.

Svenska freds- och skiljedomsföreningen menar

att också ett köparkriterium och ett användarkriterium

måste kunna tillmätas betydelse vid bedömning av huruvida

en produkt skall anses militär eller inte. Man föreslår

införandet av ett begrepp ''''''''Militär export'''''''', vilket skall avse

export som går till militära köpare av något slag eller som

på goda grunder kan förväntas komma till militär

användning eller avser produkter som är tillverkade,

ändrade eller konstruerade för rent militär användning.

4. Utbyggnad av lagtexten

Utredningens förslag att lagtexten skall byggas ut, och

därmed även omfatta en förteckning över de

huvudproduktgrupper som skall anses utgöra krigsmateriel,

kommenteras av flera remissinstanser.

Kammarrätten i Stockholm delar utredningens

uppfattning. Även kammarrätten i Göteborg

instämmer men påpekar att den avsedda effekten med

förslaget emellertid urholkas om det -- såsom föreslås -- i

den nya lagtexten tas in också en bestämmelse, som tillåter

regeringen att besluta om undantag från

krigsmaterielbegreppet. Betänkandet innehåller enligt

kammarrätten inte någon tillfredsställande motivering till

att också en sådan undantagsbestämmelse föreslås. Man har

svårt att förstå att utredningen samtidigt föreslår en

möjlighet för regeringen att besluta att viss sådan materiel

eller vissa sådana produkter skall falla utanför

lagstiftningen och anser att det i vart fall måste lämnas en

klargörande motivering till ett sådant undantag.

RÅ anser att förslaget att i själva lagen översiktligt räkna

upp vad som skall innefattas i begreppen krigsmateriel och

produkter jämställda med krigsmateriel förtydligar reglerna

på ett bra sätt och bejakar att den mer detaljerade

avgränsningen av de enskilda produkterna enligt förslaget

skall inrymmas i en regeringsförordning. På grund av det

omfång och den detaljrikedom som kännetecknar förslaget

om ''''''''ny förteckning'''''''' finner RÅ det vara mindre lämpligt att

införa den i lagtexten. RÅ har därför inget att erinra mot

den föreslagna uppdelningen.

1988 års utredning om krigsmaterielexporten har

en avvikande uppfattning och framför följande:

''''''''Den särskilde utredaren föreslår att utförsellagen byggs

ut med en beskrivning av vad begreppen krigsmateriel och

därmed jämställda produkter omfattar. De tio

huvudkategorier som föreslås återgivna i utförsellagen

utgör en översiktlig beskrivning av vilka produkter som

omfattas av lagen. Beskrivningen är dock inte uttömmande.

Den skall kompletteras av en särskild produktförteckning

som regeringen fastställer. Praktiska skäl eller

rimlighetsbedömningar kan föranleda att produkter

undantas i förteckningen vilka annars sakligt faller under

huvudkategorierna. Dessa senare tjänar sålunda inte syftet

att entydigt definiera de produkter på vilka lagen har

avseende. Skälen för utredarens förslag ligger i stället på det

politiska planet. Riksdagen skall få en mer ingående

befattning med bestämmelsernas materiella innehåll.

Härigenom ökar tyngden i det samlade regelverket, menar

utredaren.

Utredningen respekterar motiven men ifrågasätter

samtidigt om förslaget att inkludera kategorierna i lagtexten

utgör en lämplig metod. Den innebär att riksdagen måste ta

ställning till detaljerade, tekniska frågor. Vidare leder den

till en omfattande utökning av lagtexten, vilken för sin rätta

förståelse ändå måste kompletteras med en särskild

förteckning jämte kommentarer.

Syftet kan uppnås och olägenheterna samtidigt undgås,

synes det utredningen, om beskrivningen av vilka

materielslag som omfattas av regelsystemet delges

riksdagen, exempelvis i samband med de förslag till

ändringar i utförsellagen som begreppsutredningen i övrigt

kan föranleda. Riksdagen skulle då ges möjlighet att

framföra sina eventuella synpunkter utan att genom lag

binda sig. Utredningen anser således att den nuvarande

ordningen bör bibehållas, d.v.s. att regeringen meddelar

föreskrifter om vad som skall avses med krigsmateriel enligt

utförsellagen.''''''''

FOA instämmer i förslaget till en precisering

redan i lagen av det område inom vilket regeringen har att

bestämma det närmare innehållet genom en särskild

förteckning. FOA tar dock inte ställning till detaljerna i

utredningens förslag till lagtext.

ÖB biträder förslaget om utbyggnad av lagtexten.

Sveriges socialdemokratiska kvinnoförbund

ställer sig också positivt härtill och anser att det är ett

vällovligt syfte att ''''''''riksdagen därmed skulle få mer

ingående befattning än tidigare med avgränsningen av

lagens tillämpningsområde''''''''.

5. Särskiljande av vissa produkter under benämningen

''''''''med krigsmateriel jämställd materiel''''''''

Utredningen föreslår en indelning av det

produktkollektiv som skall kontrolleras i två grupper:

krigsmateriel -- den förstörelsebringande materielenmed

krigsmateriel jämställd materiel -- övrig materiel som skall

kontrolleras enligt lagen.

Remissinstanserna har härvidlag haft följande

synpunkter.

Svea hovrätt påpekar att lagtexten genom

förslaget tyngs och ifrågasätter om inte lagförslagets 1 b §

istället skulle kunna bestå av tio punkter (alla under

benämningen krigsmateriel).

RÅ har samma uppfattning och framhåller att

frågan om en uppdelning skall ske i enlighet med förslaget

eller om man skall ha ett enhetligt krigsmaterielbegrepp är

mer av formell natur och inte påverkar innehållet i sak. Vid

ett val föredrar RÅ därför ett enhetligt begrepp.

Kammarrätten i Stockholm tycker att en

uppdelning i dessa två grupper bör kunna vara en lämplig

utgångspunkt för definition och klassificering.

KK har ingen erinran mot förslaget.

FOA anser att den föreslagna indelningen i

''''''''krigsmateriel'''''''' respektive ''''''''produkter jämställda med

krigsmateriel'''''''' bör omprövas eller utgå. Man anser att

begreppet ''''''''jämställda med krigsmateriel'''''''' i sig är mycket

oklart och ifrågasätter om en indelning av denna art behövs,

särskilt som den inte föreslås vara kopplad till någon

särskild princip för tillståndsprövning.

ÖB biträder utredningens förslag liksom

Sveriges socialdemokratiska kvinnoförbund.

Ledningsgruppen för teknisk fredsforskning vid CTH

anser att uppdelningen är semantisk, att den ökar den

begreppsliga klarheten men saknar praktisk betydelse

såvida inte olika principer tillämpas för bedömning av

exporttillstånd för de båda grupperna.

6. Krigsmaterielförteckningen

Utredningens förslag till förteckning över de produkter

som skall omfattas av kontroll enligt lagen har

kommenterats av flertalet remissinstanser.

Kammarrätten i Stockholm anser att användandet

av uttryck i förteckningen såsom ''''''''regelmässigt har direkt

samband med'''''''', ''''''''har vital betydelse för'''''''', ''''''''vars funktionella

samband med den förstörelsebringande effekten är

påtagligt'''''''' kan befaras leda till tolkningssvårigheter.

RPS påpekar att det föreslagna avförandet från

förteckningen av jakt- och sportskyttevapen måste åtföljas

av en samtidig reglering i vapenlagen avseende utförsel av

sådana vapen. RPS anser också att klassificeringen av

datorprogram bör uppmärksammas i den fortsatta

beredningen.

GTS framhåller att klarare definitioner bör skapas

bl.a. för jakt- och sportskyttevapen med ammunition,

produktionsunderlag för tillverkningsanläggningar,

eldrörsvapen och övningsmateriel.

Kustbevakningen framhåller att bl.a. uttrycken

''''''''för strid'''''''', ''''''''vilkas användning normalt har direkt samband

med en efterföljande vapeninsats'''''''' är svårförståeliga. Man

anser uttrycket ''''''''för militärt bruk'''''''' överlägset.

FOA anser inte att utredaren har lyckats

konkretisera slutsatserna av sin analys av

krigsmaterielförteckningen till en förteckning som är

tillräckligt genomarbetad, konsekvent och fullständig. En

hel del arbete anser man därför återstår innan en

förteckning i utredningens anda kan fastställas. FOA vill

här särskilt peka på ambitionen att grunda klassificeringen

på ''''''''tekniska specifikationer och verifierbara data'''''''',

sammantaget med ställningstagandet mot att se FoU-

insatsens ursprung som en klassificeringsgrund. Denna

ambition borde ha lett till att alla uttryck typ ''''''''utformats för

strid'''''''' och ''''''''speciella delar till'''''''' rensats ut ur förslaget till ny

förteckning. Dessa uttryck borde ha ersatts av en

precisering av vilka delar med vilka prestanda som bör vara

tillståndspliktiga.

Det är FOA:s uppfattning att en sådan förteckning inte

skulle behöva bli ohanterligt omfattande. FOA anför att av

de ca. 600 ''''''''speciella delar'''''''' som ingår i en fälthaubits torde

endast en liten andel vara av ''''''''avgörande betydelse'''''''' för

funktionen som haubits; en uppräkning begränsad till

eldrör, slutstycke, lavett och rekylhämmande inrättningar

bör enligt FOA:s uppfattning räcka för att hindra att någon

bygger en haubits av de övriga delarna. FOA anser vidare

att det kan finnas motiv för att i förteckningen uppta vissa

C-skyddsutrustningar som är erforderliga för att möjliggöra

insättande av C-stridsmedel.

FMV önskar förtydligade definitioner avseende

utbildningsmateriel, produktionsunderlag för tillverkning,

speciella drivmedel för torpeder, robotar och raketer samt

beträffande uttrycken ''''''''av vital betydelse'''''''' för funktionen

respektive ''''''''icke tillgänglig på civil marknad''''''''. Man befarar

annars stora tolkningsproblem. FMV föreslår också att

reservdelar som inte utgör delsystem undantas.

FortF anser att fortifikatoriska anläggningar och

anläggningar för tillverkning och kontroll av materiel inte

skall omfattas av förteckningen. Man föreslår en

uppdelning i en fastighetskomponent och en

utrustningskomponent varvid enbart den senare, om den är

utformad för strid etc., skulle utgöra krigsmateriel.

FRA anser att kryptomateriel bör klassas som

krigsmateriel om den på betydande sätt anpassats för

militärt bruk.

FFA m.fl. anmärker på att i utredningen

lagförslag och förslag till ny förteckning har olika lydelse

beträffande tillverkningsanläggningar. FFA föreslår att

även i lagen skall anges att endast anläggningar särskilt

utformade för tillverkning och kontroll av krigsmateriel

skall omfattas av kontrollen.

Svenska sportskytteförbundet ställer sig positivt

till den föreslagna klassificeringen av sportskyttevapen

liksom FFV. FFV anser liksom ÖB och

försvarsindustriföreningen att krut för s.k. handladdning i

mindre förpackning bör undantas från utförselkontroll.

Försvarsindustriföreningen anser att materiel för

skydd och överlevnad bör undantas och att sensorer för

eldledningsutrustningar inte generellt bör anses utgöra

krigsmateriel. Man framlägger därvidlag ett eget förslag till

text i förteckningen med denna inriktning. Man föreslår

också en ny formulering avseende reservdelar:

''''''''Andra delsystem, komponenter och reservdelar, som

har vital betydelse för den primära funktionen hos ett

militärt stridsmedel som klassas som krigsmateriel och som

inte i samma eller liknande utförande är tillgängliga på den

civila marknaden''''''''.

SSU framhåller att klassificeringen av materiel är

tekniska frågor som det är svårt att ha detaljerade

synpunkter på. Som gränsfall där utredarens slutsatser kan

ifrågasättas framför man stridsfordon, utrustning för

tillverkning av elektroniska produkter som elektronisk och

optisk materiel. SSU menar att det förefaller som om en

alltför restriktiv tolkning här görs av begreppet

krigsmateriel och produkter jämställda därmed,

innebärande att en del av de produkter som föreslås ligga

utanför lagens tillämpningsområde, egentligen inte används

för annat än stridsverksamhet.

Positivt anser man vara att tidigare frågetecken kring

ammunition rätats ut genom att begreppet vidgas.

Ledningsgruppen för teknisk fredsforskning vid CTH

vänder sig mot att vissa produkter som f.n. är

krigsmateriel uteslutits ur den nya förteckningen. Detta

gäller enligt CTH-gruppen bl.a. små pistoler, hjälmar,

ubåtsnät, pansrade fordon och icke helmantlad finkalibrig

ammunition.

Svenska freds- och skiljedomsföreningen anser att

utredningens slutsatser rimmar illa med

utredningsuppdraget och pekar på att inte någon av de

produkter som enligt föreningen drev fram utredningen

(Boghammarbåtar, Hägglunds bandvagnar, radar,

elektronik och speciella kranar) påverkas. Även

obeväpnade lätta flygplan, obeväpnade arméfordon och

komponenter som utförs för att monteras i militärt system

bör enligt föreningen utgöra krigsmateriel.

7. Utförselförbud av tillfällig natur

Utredningen är negativ till ett bemyndigande till

regeringen att tillfälligt kunna förordna att en vara som inte

klassificerats som krigsmateriel men som fått militär

användning skall omfattas av bestämmelserna i lagen.

Försvarsindustriföreningen instämmer i

utredningens tankegång och slutsats härvidlag.

SSU anser att ett alternativ till att införa ett

köparkriterium är att fullfölja Medborgarkommissionens

idé, att regeringen tillfälligt kan förordna att en vara som

inte klassificerats som krigsmateriel men som fått militär

användning skall omfattas av bestämmelserna. SSU anser

inte att lämpligheten att ha en speciell fullmakts- eller

beredskapslag istället för att utvidga utförsellagen är

avgörande. Man framhåller att det viktiga är att det går att

ingripa när resultatet annars blir stötande eller syftet med

lagstiftningen åsidosätts.

8. Övrigt

I övrigt har följande synpunkter framkommit i

remissbehandlingen.

Granskningsnämnden för försvarsuppfinningar

pekar på att om utredningens förslag godtas måste i en

egen förordning upptas den krigsmateriel som skall

hänföras till försvarsuppfinningar med den avgränsning och

omfattning som idag gäller.

RSV framhåller att regelverket för

mervärdesbeskattning torde komma att ändras fr.o.m.

årsskiftet 1990/91. RSV anser att man om så inte sker bör

överväga att knyta mervärdesskattelagens bestämmelser

om undantag från skatteplikt för krigsmateriel närmare till

utförsellagens bestämmelser.

GTS föreslår att ett införselförbud skall införas

för krigsmateriel i den utsträckning som bedöms erforderlig

med hänsyn till övrig lagstiftning.

Bilaga 3

Nuvarande förteckning över krigsmateriel

Förteckning över krigsmateriel enligt lagen om förbud

mot utförsel av krigsmateriel, m.m. (bilaga till förordningen

(1988:561) om förbud mot utförsel av krigsmateriel, m.m.)

1. Handeldvapen m.m.

a) Pistoler, revolvrar, gevär, karbiner, kulsprutor,

kulsprutegevär och kulsprutepistoler, dock inte luft- och

fjädervapen, slätborrade hagelgevär, sådana start- eller

skrämskottsvapen (startvapen) och inte heller signalvapen

som är avsedda för patroner eller sådana skjutvapen som

inte är underkastade bestämmelserna i vapenlagen

(1973:1176).

b) Bajonetter.

c) Sådana speciella delar till krigsmateriel under a) som

är underkastade bestämmelserna i vapenlagen (1973:1176).

2. Artilleripjäser m.m.

a) Artilleripjäser, såsom kanoner och haubitsar,

granatkastare och pansarvärnsvapen, såsom granatgevär

och pansarskott.

b) Eldsprutor samt för militärt bruk utformade

anordningar för utskjutning av pyrotekniskt materiel och

rökmateriel.

c) För militärt bruk utformade anordningar och

utrustningar för hantering och uppställning av materiel

under a) och b).

d) Speciella delar till materiel under a) -- c).

3. Ammunition m.m.

a) Ammunition till materiel under 1 och 2.

b) Magasin och matningsutrustningar för ammunition.

c) Speciella delar till materiel under a) och b).

4. Robotar, raketer, torpeder, bomber m.m.

a) Robotar, raketer, torpeder, bomber, land- och

sjöminor samt handgranater.

b) För militärt bruk utformade apparater och andra

anordningar för hantering, kontroll, armering, utskjutning,

styrning, utläggning, lokalisering, röjning, svepning,

desarmering eller sprängning av materiel under a).

c) Speciella delar till materiel under a) och b).

5. Materiel för stridsledning m.m.

a) Apparater och andra anordningar för stridsledning

och för eldledning av vapen eller vapensystem.

b) Apparater och andra anordningar för störning av

vapen eller vapensystem.

c) För militärt bruk utformade avståndsmätare,

positions- och riktningsangivare, höjdmätare och

målsökare.

d) För militärt bruk utformade anordningar för riktning.

e) Periskop för vapenbärare eller vapenplattformar.

f) Speciella delar till materiel under a)-e).

6. ABC-stridsmedel m.m.

a) Radioaktiva, biologiska och kemiska stridsmedel.

b) Apparater och andra anordningar för insättande eller

spridning av ABC-stridsmedel.

c) Speciella delar till materiel under a) och b).

7. Sprängämnen m.m.

a) Sprängämnen, krut och tändmedel för materiel under

3, 4 och 6.

b) För militärt bruk utformade sprängladdningar och

tändmedel till sådan materiel.

c) För militärt bruk utformad pyroteknisk materiel och

rökmateriel.

d) Drivmedel framtagna för robotar, raketer och

torpeder.

e) Gelatineringsmedel för framställning av brandmedel.

8. Fartyg m.m.

a) För militärt bruk utformade fartyg, båtar och andra

farkoster.

b) Ackumulatorer för ubåtar.

c) Ubåts- och torpednät.

d) För militärt bruk utformade apparater och andra

anordningar för transport av stridsmedel under vatten eller

för lokalisering av föremål under vatten.

e) Speciella delar och tillbehör till materiel under a)-d).

9. Luftfartyg m.m.

a) För militärt bruk utformade luft- och rymdfarkoster.

b) Motorer, utom kolvmotorer, för materiel under a).

c) För militärt bruk utformade markutrustningar för

hantering och betjäning av materiel under a).

d) För militärt bruk utformade G-dräkter, tryckdräkter,

isolerdräkter, flyghjälmar, syrgasutrustningar, utrustningar

för övertrycksandning, fallskärmar samt katapulter och

andra utskjutningsanordningar för räddning av personal.

e) Specialutrustningar för flygburen trupp.

f) Speciella delar och tillbehör till materiel under a)-e).

10. Fordon

a) Stridsvagnar.

b) Bestyckade eller pansrade fordon samt fordon med

anordningar för vapen och andra stridsmedel.

c) Pansartåg.

d) För militärt bruk utformade bandfordon.

e) För militärt bruk utformade amfibiefordon.

f) Övriga för militärt bruk utformade fordon och

transportmedel för förflyttning av materiel upptagen i

denna förteckning.

g) Speciella delar till materiel under a)-f).

11. Materiel för strålning m.m.

a) För militärt bruk utformade apparater och andra

anordningar för ljusstrålning (synligt ljus, infrarött ljus,

laserstrålning) samt utrustningar för upptäckande av sådan

strålning.

b) Speciella delar till materiel under a).

12. Fotomateriel

a) För militärt bruk utformade kameror.

b) För militärt bruk utformade apparater för fototydning

och utvärdering av flygfotografier.

c) Speciella delar till materiel under a) och b).

13. Hjälmar m.m.

a) För militärt bruk utformade hjälmar och

klädespersedlar för skydd mot stridsmedel.

b) Speciella delar till materiel under a).

14. Bromateriel

a) För militärt bruk utformad bromateriel som endast är

lämpad för användning inom försvarsmakten.

b) Speciella delar och tillbehör till materiel under a).

15. Övningsmateriel

a) För militärt bruk utformad materiel för utbildning i

handhavande av materiel upptagen i denna förteckning.

b) Speciella delar till materiel under a).

16. Maskiner, verktyg m.m.

a) Maskiner, verktyg och utrustningar särskilt utformade

för tillverkning, underhåll och kontroll av samt försök med

annan i denna förteckning upptagen materiel.

b) Speciella delar och tillbehör till materiel under a).

Bilaga 4

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag (1992:000) om krigsmateriel

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Regeringen meddelar föreskrifter om vad som

skall förstås med krigsmateriel enligt denna lag.

Definitioner

2 § Med tillhandahållande skall i denna lag förstås

försäljning, utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller

förmedling.

Med tillverkningsrätt skall i denna lag förstås en rätt att

tillverka krigsmateriel.

Tillverkning

3 § Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet

utan tillstånd av regeringen, om inte annat följer av

föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

detta tillståndskrav för

1. ändring eller ombyggnad av skjutvapen i de fall som

avses i 24 § första stycket vapenlagen (1973:1176), och

2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition

för tillverkarens eget bruk.

Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana

statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillhandahållande

4 § Krigsmateriel, uppfinningar avseende

krigsmateriel och metoder för framställning av sådan

materiel får inte här i landet åt någon inom landet eller i

utlandet yrkesmässigt tillhandahållas utan tillstånd av

regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet utan sådant tillstånd yrkesmässigt tillhandahålla

krigsmateriel, uppfinningar avseende krigsmateriel eller

metoder för framställning av sådan materiel.

Tillstånd enligt första och andra stycket behövs inte för

1. tillhandahållande till svenska statliga myndigheter

eller sådana tillverkare som har tillstånd att tillverka

krigsmateriel av det slag tillhandahållandet avser,

2. innehavare av tillverkningstillstånd, om

tillhandahållandet avser sådan krigsmateriel som tillhör

tillståndshavaren och som finns inom landet eller om

tillhandahållandet avser uppfinning eller metod för

framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel av det slag tillhandahållandet avser.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

tillståndskravet enligt första stycket i fråga om sådan handel

med skjutvapen som regleras genom föreskrifterna i

vapenlagen (1973:1176) eller sådan hantering av

ammunition eller annan explosiv vara som regleras genom

föreskrifterna i lagen (1988:868) om brandfarliga och

explosiva varor.

Bestämmelserna i första -- fjärde styckena gäller inte för

sådana statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Utförsel

5 § Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan

tillstånd av regeringen, om inte annat följer av denna lag

eller annan författning.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller

som i övrigt inte är av större vikt, får det statsråd som har

till uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel,

pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel av

1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild

persons räkning samt av skjutvapen och därtill hörande

ammunition för användning vid jakt, tävling eller övning

utom riket,

2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan

liknande åtgärd,

3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i

2,

4. sådana jakt- och tävlingsskjutvapen och tillhörande

ammunition som har förts in i landet i enlighet med

bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen (1973:1176).

Överföring av programvara i vissa fall

6 § Programvara som omfattas av denna lag får inte

heller genom telekommunikation eller på liknande sätt

överföras från Sverige till mottagare i utlandet utan tillstånd

av regeringen.

Tillverkningsrätt m.m.

7 § Avtal som innebär upplåtelse eller överlåtelse

av tillverkningsrätt till någon i utlandet får inte ingås här i

landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

8 § Avtal med någon i utlandet om att gemensamt

eller för dennes räkning utveckla krigsmateriel eller metod

för framställning av sådan materiel eller om att gemensamt

tillverka krigsmateriel får inte ingås här i landet utan

tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller i utlandet

ingå sådant avtal utan sådant tillstånd.

Ändring av avtal m.m.

9 § Avtal om tillägg till eller ändring av avtal enligt

7 eller 8 § får inte ingås utan tillstånd av regeringen, om

tillägget eller ändringen avser

1. den materiel som omfattas av avtalet,

2. vidareupplåtelse eller vidareöverlåtelse av rätt enligt

avtalet,

3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare som

inte angivits tidigare,

4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

5. bestämmelser om sekretess.

Militärt inriktad utbildning

10 § Militärt inriktad utbildning av utländska

medborgare får inte bedrivas här i landet utan tillstånd av

regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller i utlandet

yrkesmässigt bedriva sådan utbildning utan regeringens

tillstånd.

Tillstånd behövs inte för utbildning som anordnas av

staten eller som anordnas i samband med försäljning av

krigsmateriel eller med anställning i företag för tillverkning

av sådan materiel.

Marknadsföring m.m.

11 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall, i den ordning regeringen föreskriver,

lämna redovisning till regeringen

1. om den marknadsföring av krigsmateriel som bedrivs

i utlandet,

2. om åtgärder som syftar till avtal som är

tillståndspliktigt enligt 7 -- 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om

redovisningsskyldighet och om undantag från denna.

Regeringen får också i det enskilda fallet medge undantag

från sådan redovisningsskyldighet.

Anbudsgivning m.m.

12 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall, inom den tid regeringen föreskriver,

underrätta regeringen innan anbud lämnas, eller, där

anbudsförfarande inte förekommer, innan avtal ingås om

1. tillhandahållande av krigsmateriel till någon i

utlandet,

2. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt,

3. tillverkning eller utveckling av krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel som avses i 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om

undantag från underrättelseskyldigheten. Regeringen får

också i enskilda fall medge undantag från sådan

underrättelseskyldighet.

 I ärenden som inte är av större omfattning eller i övrigt

inte är av större vikt, får det statsråd som har till uppgift att

föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel pröva frågor

som avser medgivande till förkortad tidsfrist för lämnande

av sådan underrättelse som avses i första stycket.

Regeringen får i det enskilda fallet förbjuda att sådant

anbud lämnas eller avtal ingås, som avses i första stycket.

Villkor m.m.

13 § Tillstånd enligt 3 och 4 §§ för ett svenskt

aktiebolag får förenas med villkor om att endast en viss

andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av

utländska rättssubjekt. Ett tillstånd får också förenas med

villkor om att en styrelseledamot eller verkställande

direktör i bolaget samt suppleanter för dem skall vara

svenska medborgare och bosatta i Sverige.

Tillstånd att tillverka eller tillhandahålla krigsmateriel

får även för handelsbolag förenas med villkor avseende

ägandet.

14 § Tillstånd enligt 3 -- 8 §§ och 10 § får förenas

med andra villkor än som avses i 13 § samt med kontroll-

och ordningsbestämmelser.

15 § Tillstånd enligt 3 och 4 §§ får meddelas för en

viss tid eller tills vidare.

Återkallelse m.m.

16 § Tillstånd enligt 3 -- 6 §§ och 10 § kan återkallas

av regeringen, om tillståndshavaren har åsidosatt en

föreskrift i denna lag eller föreskrift, villkor eller

bestämmelse som har meddelats med stöd av lagen eller om

det finns andra särskilda skäl till återkallelse.

Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska rättssubjekt

17 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svensk statlig myndighet som bedriver motsvarande

verksamhet skall, enligt de närmare föreskrifter som

regeringen meddelar, lämna uppgifter till regeringen om

ägande i utländska rättssubjekt som bedriver utveckling,

tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Tillsyn och uppgiftsskyldighet

18 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall stå

under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får meddela föreskrifter om tillsynen.

19 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall,

enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar, till

tillsynsmyndigheten lämna deklaration på heder och

samvete rörande den verksamhet för vilken tillstånd har

meddelats.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

skyldighet att lämna deklaration.

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. den som har tillstånd enligt 5 § skall lämna uppgifter

om utförd krigsmateriel,

2. den som har tillstånd enligt 7 -- 8 §§ skall lämna

uppgifter om ingångna avtal.

20 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall

efter anmodan av tillsynsmyndigheten lämna de

upplysningar och handlingar som behövs för kontrollen

samt lämna tillsynsmyndigheten tillträde till lokaler där

verksamheten bedrivs. Tillsynsmyndigheten har rätt att

anlita biträde från andra statliga myndigheter i sin tillsyn.

21 § Den som har tillstånd enligt lagen är skyldig

att vid ändring i förhållanden som tagits upp i

tillståndsansökan anmäla detta till regeringen i enlighet

med de föreskrifter regeringen meddelar.

22 § För att täcka kostnaderna för

tillsynsmyndighetens organisation och verksamhet skall den

som har fått tillstånd enligt 3 § årligen betala en avgift som

regeringen bestämmer. Avgiften beräknas efter ett för

samtliga tillverkare lika förhållande till det fakturerade

värdet av försåld krigsmateriel.

Revisorskontroll

23 § Om en revisor i sin granskningsverksamhet

har anmärkt på ett företags efterlevnad av bestämmelserna

enligt denna lag och anmärkningen har framförts i en sådan

revisionsberättelse som sägs i 20 kap. 10 § aktiebolagslagen

(1975:1385) eller 4 kap. 10 § lagen (1980:1103) om

årsredovisning m.m. i vissa företag, skall han genast sända

in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen. En

revisor vid en svensk statlig myndighet har samma

skyldighet.

Ansvarsbestämmelser m.m.

24 § Bestämmelser om olovlig utförsel och försök

därtill finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

25 § Den som bryter mot 3 -- 4, 6 -- 10 §§ eller

förbud som har meddelats med stöd av 12 § döms,

1. om gärningen har skett uppsåtligen, till böter eller

fängelse i högst två år,

2. om gärningen har skett av oaktsamhet, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som uppsåtligen genom vilseledande förmår

regeringen att lämna tillstånd enligt 3 -- 4 §§ eller 6 -- 10 §§

och därigenom föranleder att avtal fullföljs eller

tillhandahållande kommer till stånd döms till böter eller

fängelse i högst två år. Om gärningen har skett av

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

26 § Om brott enligt 24 eller 25 § har begåtts

uppsåtligen och det är att bedöma som grovt skall dömas till

fängelse i lägst sex månader och högst fyra år.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas

om brottet avsett betydande värde, om brottet varit av stor

omfattning eller varaktighet eller om gärningen annars varit

av särskilt farligt slag.

27 § Till böter eller fängelse i högst sex månader

döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. underlåter att anmäla ändring i förhållande som

upptagits i tillståndsansökan,

2. i annat fall än som avses i 25 -- 26 §§ lämnar en oriktig

uppgift i ansökan om tillstånd eller i annan handling som är

av betydelse för prövningen av ett ärende enligt denna lag

eller som annars ges in till tillsynsmyndigheten,

3. åsidosätter ett villkor eller bryter mot en kontroll-

eller ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av

denna lag.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

28 § Till ansvar enligt denna lag skall inte dömas,

om gärningen är belagd med straff i brottsbalken.

29 § Utbyte av brott som avses 25 -- 26 §§ skall

förklaras förverkat om inte detta är uppenbart oskäligt.

30 § Allmänt åtal för brott mot kravet på tillstånd

enligt 3 -- 4 §§ får väckas endast efter medgivande av

tillsynsmyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993, då lagen

(1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. och lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. skall upphöra att gälla.

Tillstånd som har meddelats med stöd av äldre lag skall

vid tillämpningen av den nya lagen anses som meddelat

enligt denna.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1988:205) om rättsprövning av

vissa förvaltningsbeslut

Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut skall ha följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 § Lagen gäller inte 2 § Lagen gäller inte

beslut av en sådan nämnd beslut av en sådan nämnd

vars sammansättning är vars sammansättning är

bestämd i lag och vars bestämd i lag och vars

ordförande skall vara eller ordförande skall vara eller

ha varit ordinarie domare. ha varit ordinarie domare.

 Lagen gäller inte heller

Lagen gäller inte heller

1. beslut av arrendenämnd, 1. beslut av arrendenämnd,

hyresnämnd eller hyresnämnd eller

övervakningsnämnd, övervakningsnämnd,

2. beslut om svenskt 2. beslut om svenskt

medborgarskap, medborgarskap,

3. beslut om utlänningars 3. beslut om utlänningars

vistelse i riket, vistelse i riket,

4. beslut om värnpliktigas 4. beslut om värnpliktigas

eller reservpersonals eller reservpersonals

inkallelse eller inkallelse eller

tjänstgöring inom tjänstgöring inom

försvarsmakten, försvarsmakten,

5. beslut enligt lagen 5. beslut enligt lagen

(1966:413) om vapenfri (1966:413) om vapenfri

tjänst, tjänst,

6. beslut som rör skatter 6. beslut som rör skatter

eller avgifter, eller avgifter,

7. beslut enligt lagen 7. beslut enligt lagen

(1974:922) om kreditpolitiska (1974:922) om kreditpolitiska

medel eller beslut i frågor medel eller beslut i frågor

om allmän om allmän

likviditetsindragning eller likviditetsindragning eller

allmän prisreglering, allmän prisreglering,

8. beslut enligt lagen 8. andra beslut enligt lagen

(1988:558) om förbud mot (1992:000) om krigsmateriel

utförsel av krigsmateriel, än sådana som avser

m.m., 9. andra beslut enligt återkallelse av

lagen (1983:1034) om kontroll tillstånd enligt 3 eller 4

över tillverkningen av §, 9. beslut om

krigsmateriel, m.m. än tillstånd till sådan

sådana som avser verksamhet som avses i 1 §

återkallelse av 3 -- 5 lagen (1984:3) om

tillstånd, 10. beslut om kärnteknisk verksamhet, 10.

tillstånd till sådan beslut enligt lagen

(1991:341)

verksamhet som avses i 1 § om förbud mot utförsel

3 -- 5 lagen (1984:3) om av vissa produkter som kan

kärnteknisk verksamhet, 11. användas i

beslut enligt lagen (1991:341) massförstörelsesyfte,

om förbud mot utförsel m.m.

av vissa produkter som kan

användas i

massförstörelsesyfte,

m.m.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

3 Förslag till

Lag om ändring i vapenlagen (1973:1176)

Härigenom föreskrivs att 5 § vapenlagen (1973:1176)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

5 § Utan tillstånd enligt denna lag får inte någon

1. inneha skjutvapen,

2. införa skjutvapen eller ammunition till Sverige, eller

3. driva handel med skjutvapen.

Om ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen, som är avsett

för målskjutning, eller ett harpunvapen har en i förhållande

till andra jämförliga skjutvapen begränsad effekt skall

första stycket inte tillämpas på vapnet. En enskild person

får dock inte utan tillstånd inneha, införa till Sverige eller

driva handel med sådana vapen, om han inte har fyllt arton

år.

Första stycket 1 gäller Första stycket 1 gäller

inte i fråga om verksamhet inte i fråga om verksamhet

som omfattas av tillstånd som omfattas av tillstånd

enligt lagen (1983:1034 ) om enligt 3-4 §§ lagen

kontroll över (1992:000) om krigsmateriel.

tillverkningen av Första stycket 2 gäller

krigsmateriel, m.m. Första inte i fråga om införsel

stycket 3 gäller inte i av krigsmateriel av den som

fråga om verksamhet som har tillstånd att tillverka

avses i 3 § samma lag. eller tillhandahålla

 motsvarande materiel enligt 3

 eller 4 § samma lag.

 Första stycket 3 gäller

 inte i fråga om verksamhet

 som avses i 4 § samma lag.

 Regeringen eller den

myndighet som

regeringen

bestämmer bemyndigas att föreskriva undantag från kravet

på tillstånd för att inneha start- eller signalvapen.

Bestämmelser om ytterligare undantag i i vissa fall från

skyldigheten att ha tillstånd finns i 13, 16, 21, 22, 25, 25 a,

26 och 45 §§.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993.

Bilaga 5

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-06-01

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl,

justitierådet Hans-Gunnar Solerud, regeringsrådet Anders

Swartling.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 21 maj

1992 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om

krigsmateriel, m.m.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av

kammarrättsassessorn Lisbeth[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av

lagrådet:

Förslaget till lag om krigsmateriel

Den inledande bestämmelsen i lagförslagets 1 §

innehåller endast att regeringen meddelar föreskrifter om

vad som förstås med krigsmateriel enligt lagen. Lagrådet

föreslår att bestämmelsen skall ge en saklig beskrivning av

ramen för regeringens föreskrifter. Vidare bör 2 § utökas

med en definition av begreppet tillverkning.

Utöver vad nu sagts bör en ändring vidtas i 16 § och

övergångsbestämmelserna kompletteras, varjämte

åtskilliga redaktionella ändringar och en viss omdisponering

av bestämmelserna bör göras. Enligt lagrådets förslag får

lagen den lydelse som framgår av bilaga till lagrådets

protokoll.

De av lagrådet föreslagna ändringarna torde föranleda

särskild kommentar endast vad gäller 16 § och

övergångsbestämmelserna.

Under rubriken Återkallelse m.m. anges i 16 § att

regeringen kan återkalla tillstånd enligt 3--6 §§ och 10 §.

Däremot ger bestämmelsen inte någon möjlighet för

regeringen att återkalla tillstånd att ingå avtal som avses i

7--9 §§. Enligt remissprotokollet (avsnitt 18.2) skulle

regeringen emellertid utan särskild föreskrift härom kunna

återkalla tillstånd enligt 7 och 8 §§ om vilseledande är för

handen. Härmed torde avses att en sådan möjlighet till

återkallelse skulle följa av allmänna förvaltningsrättsliga

principer. Eftersom den föreslagna bestämmelsen innebär

att återkallelsemöjligheten reglerats för vissa sådana fall där

samma principer eljest skulle ha kunnat tillämpas, kan

tveksamhet uppkomma om tillämpningen av principen för

icke reglerade fall. Om det inte anses tillräckligt att helt

återfalla på den i remissprotokollet angivna möjligheten att

avslå en ansökan om eller återkalla ett tillstånd till utförsel

av produkter som har samband med sådana avtal som avses

i 7 och 8 §§, synes det därför böra övervägas att i

förevarande paragraf reglera också återkallelse av tillstånd

till nämnda avtal, även om fall där sådan återkallelse kan

komma i fråga torde vara av en ren undantagskaraktär.

Anledning synes i så fall saknas att inte låta bestämmelsen

omfatta även sådana ändringsavtal som avses i 9 §.

Såsom anförs i protokollet skulle en återkallelse av

tillstånd till avtal kunna få effekt bara under tiden mellan

regeringens tillståndsgivning och avtalets ingående. En

bestämmelse om sådan återkallelse bör därför gälla endast

tillstånd till avtal som ännu inte träffats. I enlighet med det

anförda och eftersom paragrafen reglerar endast

återkallelse kan paragrafen med rubrik ges den lydelse som

framgår av bilagan.

Av avsnitt 14 i remissprotokollet framgår att avsikten är

att 9 § skall gälla inte endast avtal som omfattas av

tillståndskrav enligt 7 eller 8 § utan även avtal av samma slag

som på grund av äldre bestämmelser inte krävt tillstånd.

Enligt lagrådets mening är det önskvärt att detta kommer

till uttryck i en särskild övergångsbestämmelse. I det

bilagda förslaget har övergångsbestämmelserna

kompletterats i enlighet härmed vilket samtidigt möjliggjort

en mer preciserad lydelse av 9 §.

Övriga lagförslag lämnas utan erinran.

Bilaga 5

Bilaga till lagrådets protokoll 1992-06-01:

Förslag till

Lag (1992:000) om krigsmateriel

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelse

1 § Denna lag har avseende på vapen, ammunition

och annan för militärt bruk utformad materiel som enligt

regeringens föreskrifter utgör krigsmateriel.

Definitioner

2 § I denna lag förstås med

tillverkning: framställning av sådan materiel eller

delar därav som utgör krigsmateriel,

tillhandahållande: försäljning, upplåtelse,

utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller förmedling,

tillverkningsrätt: varje rätt att tillverka

krigsmateriel.

Tillverkning

3 § Krigsmateriel får inte tillverkas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

detta tillståndskrav för

1. ändring eller ombyggnad av skjutvapen i de fall som

avses i 24 § första stycket vapenlagen (1973:1176),

2. tillverkning av enstaka skjutvapen och av ammunition

för tillverkarens eget bruk.

Bestämmelsen i första stycket gäller inte för sådana

statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillhandahållande

4 § Verksamhet som avser tillhandahållande av

krigsmateriel, uppfinningar rörande krigsmateriel och

metoder för framställning av sådan materiel får inte

bedrivas här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet bedriva sådan verksamhet utan regeringens tillstånd.

Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte

för sådana statliga myndigheter som inte är affärsverk.

Tillstånd enligt första eller andra stycket behövs inte för

verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel till

svenska statliga myndigheter eller sådana tillverkare som

har tillstånd att tillverka krigsmateriel av det slag

tillhandahållandet gäller. Inte heller behöver innehavare av

tillverkningstillstånd ha tillstånd enligt första eller andra

stycket, om verksamheten avser tillhandahållande av

krigsmateriel som tillhör tillståndshavaren och som finns

inom landet eller tillhandahållande av uppfinning eller

metod för framställning av krigsmateriel till svenska statliga

myndigheter eller sådana tillverkare som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel av det slag tillhandahållandet gäller.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

tillståndskravet enligt första och andra styckena i fråga om

sådan handel med skjutvapen som regleras genom

föreskrifterna i vapenlagen (1973:1176) eller sådan

hantering av ammunition eller annan explosiv vara som

regleras genom föreskrifterna i lagen (1988:868) om

brandfarliga och explosiva varor.

5 § Svenska myndigheter, svenska företag samt den

som är bosatt eller stadigvarande vistas här får inte utan

tillstånd av regeringen i det enskilda fallet till någon i

utlandet tillhandahålla krigsmateriel som finns i utlandet

eller uppfinning rörande krigsmateriel eller metod för

framställning av sådan materiel.

Utförsel

6 § Krigsmateriel får inte föras ut ur landet utan

tillstånd av regeringen, om inte annat följer av denna lag

eller annan författning. I fråga om programvara likställs

med utförsel överföring till utlandet genom

telekommunikation eller på annat liknande sätt.

I ärenden som inte avser utförsel i större omfattning eller

som i övrigt inte är av större vikt får det statsråd som har

till uppgift att föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel

pröva frågor om tillstånd enligt första stycket.

Regeringen eller den myndighet som regeringen

bestämmer får meddela föreskrifter om utförsel av

1. skjutvapen och tillhörande ammunition för enskild

persons räkning samt skjutvapen och därtill hörande

ammunition för användning vid jakt, tävling eller övning

utom riket,

2. skjutvapen för reparation, översyn eller annan

liknande åtgärd,

3. skjutvapen som förts in i landet för åtgärd som avses i

2,

4. sådana jakt- och tävlingsskjutvapen och tillhörande

ammunition som har förts in i landet i enlighet med

bestämmelserna i 16 § 2 vapenlagen (1973:1176).

Avtal om tillverkningsrätt m.m.

7 § Avtal som innebär upplåtelse eller överlåtelse

av tillverkningsrätt till någon i utlandet får inte ingås här i

landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

8 § Avtal med någon utom landet om att

gemensamt med denne eller för hans räkning utveckla

krigsmateriel eller metod för framställning av sådan

materiel eller om att gemensamt tillverka krigsmateriel får

inte ingås här i landet utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet ingå sådant avtal utan tillstånd av regeringen.

Ändring av avtal m.m.

9 § Avtal om tillägg till eller ändring av avtal av det

slag som kräver tillstånd enligt 7 eller 8 § får inte ingås utan

tillstånd av regeringen, om tillägget eller ändringen avser

1. den materiel som omfattas av avtalet,

2. vidareupplåtelse eller vidareöverlåtelse av rätt enligt

avtalet,

3. rätt att tillhandahålla krigsmateriel till mottagare som

inte angivits tidigare,

4. förlängning av avtalets giltighetstid, eller

5. bestämmelser om sekretess.

Militärt inriktad utbildning

10 § Militärt inriktad utbildning av personer som

inte är svenska medborgare får inte bedrivas här i landet

utan tillstånd av regeringen.

Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är

bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom

landet yrkesmässigt bedriva sådan utbildning utan tillstånd

av regeringen.

Tillstånd behövs inte för utbildning som anordnas av

statliga myndigheter som inte är affärsverk eller som

anordnas i samband med försäljning av krigsmateriel eller

för de anställda i sådana företag som har tillstånd att

tillverka krigsmateriel.

Marknadsföring m.m.

11 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall, i den ordning regeringen föreskriver,

lämna redovisning till regeringen

1. om den marknadsföring av krigsmateriel som bedrivs

i utlandet,

2. om åtgärder som syftar till avtal som är

tillståndspliktigt enligt 7 eller 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om

redovisningsskyldighet och om undantag från denna.

Regeringen får också i det enskilda fallet medge undantag

från sådan redovisningsskyldighet.

Anbudsgivning m.m.

12 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svenska statliga myndigheter som bedriver motsvarande

verksamhet skall underrätta regeringen innan anbud

lämnas, eller, där anbudsförfarande inte förekommer,

innan avtal ingås om

1. tillhandahållande av krigsmateriel till någon i

utlandet,

2. upplåtelse eller överlåtelse av tillverkningsrätt, eller

3. tillverkning eller utveckling av krigsmateriel eller

metod för framställning av krigsmateriel som avses i 8 §.

Regeringen får meddela närmare föreskrifter om senaste

tidpunkt för underrättelse och om undantag från

underrättelseskyldigheten. Regeringen får också i enskilda

fall medge undantag från underrättelseskyldighet.

I ärenden som inte är av större omfattning eller i övrigt

inte är av större vikt får det statsråd som har till uppgift att

föredra ärenden om utförsel av krigsmateriel medge

undantag i enskilda fall från föreskrifter om tid för

lämnande av underrättelse.

Regeringen får i det enskilda fallet förbjuda att sådant

anbud lämnas eller avtal ingås, som avses i första stycket.

Villkor m.m.

13 § Tillstånd enligt 3 eller 4 § för ett svenskt

aktiebolag får förenas med villkor om att endast en viss

andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av

utländska rättssubjekt. Ett tillstånd får också förenas med

villkor om att styrelseledamöter och suppleanter för dem

samt verkställande direktör i bolaget skall vara svenska

medborgare och bosatta i Sverige.

Tillstånd enligt 3 eller 4 § får även för handelsbolag

förenas med villkor avseende ägandet.

14 § Tillstånd enligt 3 -- 10 §§ får förenas med andra

villkor än som avses i 13 § samt med kontroll- och

ordningsbestämmelser.

15 § Tillstånd enligt 3 och 4 §§ får meddelas för viss

tid eller tills vidare.

Återkallelse

16 § Tillstånd enligt 3 -- 10 §§ kan återkallas av

regeringen, om tillståndshavaren åsidosatt en föreskrift i

denna lag eller föreskrift, villkor eller bestämmelse som har

meddelats med stöd av lagen eller om det finns andra

särskilda skäl till återkallelse.

En återkallelse får inte avse tillstånd till avtal enligt

någon av 7 -- 9 §§ som redan ingåtts.

Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska rättssubjekt

17 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § liksom

svensk statlig myndighet som bedriver motsvarande

verksamhet utan att behöva tillstånd skall, enligt de

föreskrifter som regeringen meddelar, lämna uppgifter till

regeringen om ägande i utländska rättssubjekt som bedriver

utveckling, tillverkning, marknadsföring eller försäljning av

krigsmateriel.

Tillsyn och uppgiftsskyldighet

18 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall stå

under tillsyn av den myndighet som regeringen bestämmer.

Regeringen får meddela föreskrifter om tillsynen.

19 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall,

enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar, till

tillsynsmyndigheten lämna deklaration på heder och

samvete rörande den verksamhet för vilken tillstånd har

meddelats.

Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från

skyldigheten att lämna deklaration.

Regeringen får meddela föreskrifter om att

1. den som har tillstånd enligt 6 § skall lämna uppgifter

om krigsmateriel som förts ut ur landet,

2. den som har tillstånd enligt 7 eller 8 § skall lämna

uppgifter om ingångna avtal.

20 § Den som har tillstånd enligt 3 eller 4 § skall

efter anmodan av tillsynsmyndigheten lämna de

upplysningar och handlingar som behövs för kontrollen

samt lämna tillsynsmyndigheten tillträde till lokaler där

verksamheten bedrivs. Tillsynsmyndigheten har rätt att

anlita biträde från andra statliga myndigheter i sin tillsyn.

21 § Den som har tillstånd enligt denna lag är

skyldig att vid ändring i förhållanden som tagits upp i

tillståndsansökan anmäla detta till regeringen i enlighet

med de föreskrifter som regeringen meddelar.

22 § För att täcka kostnaderna för

tillsynsmyndighetens organisation och verksamhet skall den

som har fått tillstånd enligt 3 § årligen betala en avgift som

regeringen bestämmer. Avgiften beräknas efter ett för

samtliga tillverkare lika förhållande till det fakturerade

värdet av försåld krigsmateriel.

Revisorskontroll

23 § Om en revisor i sin granskningsverksamhet

har anmärkt på ett företags efterlevnad av bestämmelserna

enligt denna lag och anmärkningen har framförts i en sådan

revisionsberättelse som sägs i 10 kap. 10 § aktiebolagslagen

(1975:1385) eller 4 kap. 10 § lagen (1980:1103) om

årsredovisning m.m. i vissa företag, skall han genast sända

in en kopia av revisionsberättelsen till regeringen. En

revisor vid en svensk statlig myndighet har motsvarande

skyldighet.

Ansvarsbestämmelser m.m.

24 § Bestämmelser om olovlig utförsel och försök

därtill finns i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling.

25 § Den som bryter mot någon av 3 -- 5 §§ eller 7 --

10 §§ eller mot förbud som har meddelats med stöd av 12 §

döms,

1. om gärningen har skett uppsåtligen, till böter eller

fängelse i högst två år,

2. om gärningen har skett av oaktsamhet, till böter eller

fängelse i högst sex månader.

Den som uppsåtligen genom vilseledande förmår

regeringen att lämna tillstånd enligt någon av 3 -- 5 §§ eller

7 -- 10 §§ och därigenom föranleder att avtal fullföljs eller

tillhandahållande kommer till stånd döms till böter eller

fängelse i högst två år. Om gärningen har skett av

oaktsamhet, döms till böter eller fängelse i högst sex

månader.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

26 § Om brott enligt 25 § har begåtts uppsåtligen

och det är att bedöma som grovt skall dömas till fängelse i

lägst sex månader och högst fyra år.

Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas

om brottet avsett betydande värde, om brottet varit av stor

omfattning eller varaktighet eller om gärningen annars varit

av särskilt allvarlig art.

27 § Till böter eller fängelse i högst sex månader

döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1. underlåter att underrätta regeringen enligt 12 § eller

att lämna uppgifter enligt 17 §,

2. underlåter att göra sådan anmälan som avses i 21 §,

3. i annat fall än som avses i 25 eller 26 § lämnar en

oriktig uppgift i ansökan om tillstånd eller i annan handling

som är av betydelse för prövningen av ett ärende enligt

denna lag eller som annars ges in till tillsynsmyndigheten,

4. åsidosätter ett villkor eller bryter mot en kontroll-

eller ordningsbestämmelse som har meddelats med stöd av

denna lag.

I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

28 § Till ansvar enligt denna lag skall inte dömas,

om gärningen är belagd med straff i brottsbalken.

29 § Utbyte av brott som avses i 25 eller 26 § skall

förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt.

30 § Allmänt åtal för brott mot 3 eller 4 § får väckas

endast efter medgivande av tillsynsmyndigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1993, då lagen

(1983:1034) om kontroll över tillverkningen av

krigsmateriel, m.m. och lagen (1988:558) om förbud mot

utförsel av krigsmateriel, m.m. skall upphöra att gälla.

Tillstånd som har meddelats med stöd av äldre lag skall

vid tillämpningen av den nya lagen anses som meddelat

enligt denna.

Bestämmelserna i 9 § skall tillämpas på avtal av det slag

som avses i 7 eller 8 §, även om avtalet på grund av äldre

bestämmelser inte krävt tillstånd.

Propositionens innehåll

Propositionen 1

Propositionens huvudsakliga innehåll 1

Propositionens lagförslag 2

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4

juni 1992 11

1 Inledning 11

2 Sammanfattande synpunkter 14

3 Allmänna utgångspunkter 18

3.1 Uppgifter om tillverkning och utförsel 18

3.1.1 Tillverkning av krigsmateriel -- nuvarande

reglering 19

3.1.2 Utförsel av krigsmateriel -- nuvarande riktlinjer och

reglering 20

3.2 Internationell reglering på krigsmaterielområdet 21

3.3 Europaintegrationen, GATT-förpliktelser m.m. 22

4 Krigsmaterielbegreppet 24

4.1 Allmänt 24

4.2 Kriterier för klassificering 27

4.3 Europaintegrationen 30

4.4 Kategoriindelning av krigsmateriel 31

4.4.1 Krigsmateriel för strid 33

4.4.2 Övrig krigsmateriel 34

5 Den svenska krigsmaterielindustrin och behovet av

utlandssamverkan 36

6 Riktlinjer för krigsmaterielexport och annan

utlandssamverkan 41

7 Ny lag om krigsmateriel 61

8 Tillverkning av krigsmateriel 63

8.1 Tillstånd att tillverka krigsmateriel 63

8.2 Kontroll över det utländska inflytandet i

krigsmaterieltillverkande företag genom villkor för

tillverkningstillstånd 65

9 Tillhandahållande av krigsmateriel 68

10 Förmedling av krigsmateriel, m.m. 70

11 Utförsel av krigsmateriel 71

12 Upplåtelse och överlåtelse av tillverkningsrätt 74

13 Samarbete med utländsk part om gemensam tillverkning

eller utveckling av krigsmateriel 75

14 Avtal om ändring av eller tillägg till avtal 77

15 Militärt inriktad utbildning 78

16 Marknadsföring m.m. 79

17 Anbudsgivning m.m. 80

18 Villkor och återkallelse av tillstånd m.m. 82

18.1 Villkor samt kontroll- och ordningsbestämmelser 82

18.2 Återkallelse av tillstånd 83

19 Tillsyn och uppgiftsskyldighet 85

19.1 Uppgiftsskyldighet om ägande i utländska

rättssubjekt 85

19.2 Tillsyn 85

19.3 Deklarationsskyldighet m.m. 86

19.4 Upplysningsskyldighet 86

19.5 Anmälningsskyldighet 87

20 Revisorskontroll 87

21 Ansvarsbestämmelser m.m. 89

22 Organisatoriska frågor m.m. 92

22.1 Berednings- och tillsynsorganisationen inom

regeringskansliet 92

22.2 Krigsmaterielinspektionens verksamhet och

finansiering 93

22.2.1 KMI:s verksamhet och resurser 93

22.2.2 KMI:s finansiering 93

23 Rådgivande nämnden för

krigsmaterielexportfrågor 95

24 Krigsmaterielinspektionens tekniskt-vetenskapliga

råd 96

25 Övriga lagändringar, ikraftträdande m.m. 97

26 Upprättade lagförslag 98

27 Specialmotivering 98

27.1 Förslaget till lag om krigsmateriel 98

27.2 Förslaget till lag om ändring i vapenlagen

(1973:1176) 110

27.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:205) om

rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut 111

28 Hemställan 111

29 Beslut 111

Bilaga 1 a

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1989:102)

Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet 112

Bilaga 1 b

Utredningens lagförslag 122

Bilaga 1 c

Utredningens förslag till riktlinjer 126

Bilaga 1 d

Förteckning över remissinstanser och sammanställning

av remissyttrandena över betänkandet (SOU 1989:102)

Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet 128

Bilaga 2 a

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1989:66)

Begreppet krigsmateriel 156

Bilaga 2 b

Utredningens lagförslag 159

Bilaga 2 c

Utredningens förslag till krigsmaterielförteckning 164

Bilaga 2 d

Förteckning över remissinstanser och sammanställning

av remissyttrandena över betänkandet (SOU 1989:66)

Begreppet krigsmateriel 168

Bilaga 3 d

Nuvarande förteckning över krigsmateriel 176

Bilaga 4 d

Lagrådsremissens lagförslag 179

Bilaga 5 d

Lagrådet 186