Regeringens proposition

 1993/94:55

 om referensränta vid konsumentkrediter

Prop.

1993/94:55

 Regeringen föreslår riksdagen att anta

 det förslag som har tagits upp i

 bifogade utdrag ur regeringsprotokollet

 den 30 september 1993.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Reidunn Laurén

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås ett tillägg till

 konsumentkreditlagen som gör det möjligt

 för parterna i ett kreditavtal att knyta

 räntan till en referensränta. Som

 referensränta skall väljas en ränta som

 kreditgivaren inte har något betydande

 inflytande över.

 Lagändringen föreslås träda i kraft den

 1 januari 1994.

 1

 Propositionens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i konsumentkreditlagen

 (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 11 §

 konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §[1]

 Förutsättningarna för ändringar i

 räntesatsen skall anges i avtalet.

 Räntesatsen får ändras till konsumentens

 nackdel endast i den utsträckning som det

 motiveras av kreditpolitiska beslut,

 ökade upplåningskostnader för kredit-

 givaren eller andra kostnadsökningar som

 kreditgivaren inte skäligen kunde förutse

 när avtalet ingicks. Vid kredit för

 bostadsändamål med en sammanlagd löptid

 om minst 30 år och med en ränta som är

 bunden under viss del av avtalstiden,

 minst tre månader, har dock

 kreditgivaren, om han har gjort förbehåll

 om det i avtalet, rätt att vid utgången

 av en sådan del av avtalstiden ändra

 räntan så att den motsvarar den ränta som

 kreditgivaren vid den tidpunkten allmänt

 tillämpar för nya krediter av motsvarande

 slag.

 Utan hinder av andra

 stycket får

 räntesatsen ändras

 på visst sätt i

 anslutning till än-

 dringar i en

 referensränta som

 kreditgivaren inte

 har något betydande

 inflytande över. Ett

 avtalsvillkor om det

 får förenas med ett

 undantag om att

 Nuvarande lydelse räntesatsen under

 särskilda förut-

 sättningar skall

 ändras mer eller

 mindre än som följer

 av anknytningen till

 referensräntan.

 Undantaget skall

 bestämmas så att det

 inte blir

 Föreslagen lydelse

 mindre förmånligt

 för konsumenten än

 för kreditgivaren.

 Det skall uppfylla

 kraven i andra

 stycket.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa

 ett avtalsvillkor om ränteändringar på

 samma sätt till konsumentens förmån som

 till hans nackdel.

 13 §

 Kreditgivaren Kreditgivaren

 skall underrätta skall underrätta

 konsumenten om konsumenten om

 beslutade ränte- ränteändringar och

 ändringar och avgiftsändringar.

 avgiftsändringar. Utom vid

 Underrättelse skall ränteändringar som

 lämnas senast när beror enbart på

 ändringen börjar ändringar i en

 gälla, antingen referensränta skall

 genom ett särskilt underrättelse lämnas

 meddelande till senast när ändringen

 konsumenten eller börjar gälla,

 genom annonsering i antingen genom ett

 dagspressen. Sker särskilt meddelande

 underrättelsen till konsumenten

 genom annonsering, eller genom

 skall meddelande om annonsering i dags-

 ändringen också pressen. Sker under-

 lämnas när nästa rättelsen genom

 avisering eller annonsering, skall

 kontoutdrag sänds meddelande om än-

 till konsumenten. dringen också lämnas

 när nästa avisering

 eller kontoutdrag

 sänds till konsumen-

 ten.

 Vid ränteändringar

 som beror enbart på

 ändringar i en refe-

 rensränta skall

 underrättelse lämnas

 genom ett meddelande

 till konsumenten

 senast i samband med

 nästa avisering

 eller kontoutdrag.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. Äldre föreskrifter gäller dock i

 fråga om kreditavtal som har ingåtts före

 ikraftträdandet.

 **FOOTNOTES**

 [1] Senaste lydelse 1993:214.

 2

 Justitiedepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 30 september

 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

 P.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet Laurén

 __________

 Proposition om referensränta vid

 konsumentkrediter

 1 Inledning

 En ny konsumentkreditlag trädde i kraft

 den 1 januari 1993 (prop. 1991/92:83,

 bet. 1991/92:LU28, rskr. 1991/92:319, SFS

 1992:830). Genom lagen har svensk rätt

 anpassats till EG:s regelsystem om

 konsumentkrediter. Det innebär främst att

 konsumenterna har fått ett förstärkt

 skydd när det gäller de s.k. fristående

 krediterna, dvs. lån och andra krediter

 som saknar direkt samband med ett

 särskilt köp eller en viss tjänst.

 I den nya lagen finns bl.a. bestämmelser

 som begränsar kreditgivarens rätt att

 höja räntan under löpande avtal (11 §).

 Med anledning av en riksdagsmotion våren

 1993 (mot. 1992/93:L702) tog lagutskottet

 upp frågan om bestämmelserna om ändring

 av räntan för konsumentkrediter borde

 ändras. I sitt betänkande (bet.

 1992/93:LU38) hemställde lagutskottet

 dels att riksdagen skulle anta ett av

 utskottet föreslaget tillägg i 11 §

 konsumentkreditlagen med innebörd att

 bostadsinstituten ges möjlighet att

 bestämma räntan för vissa långfristiga

 krediter på villkorsändringsdagarna till

 motsvarande nyutlåningsränta, dels att

 riksdagen som sin mening skulle ge

 regeringen till känna att möjligheten att

 använda referensränta borde ökas.

 Riksdagen beslöt i enlighet med

 utskottets hemställan (rskr.

 1992/93:260). Ändringen i 11 § trädde i

 kraft den 1 juni 1993 (SFS 1993:214).

 Jag skall nu ta upp den fråga som

 riksdagen har behandlat i sitt

 tillkännagivande till regeringen,

 nämligen huruvida det bör införas en

 uttrycklig regel i konsumentkreditlagen

 om rätt till ränteändring vid användning

 av referensränta.

 Ett utkast till lagrådsremiss har

 lämnats för synpunkter till ett antal

 myndigheter, organisationer och

 kreditinstitut. Utkastet har diskuterats

 vid överläggningar i Justitiedepartemen-

 tet den 11 juni 1993, då följande

 myndigheter, organisationer och

 kreditinstitut var företrädda: Stockholms

 tingsrätt, Sveriges riksbank, Finansin-

 spektionen, Konsumentverket, Allmänna

 reklamationsnämnden, Sveriges

 Advokatsamfund, Svenska Bankföreningen,

 Finansbolagens Förening, Konungariket

 Sveriges Stadshypotekskassa, Sparbanken

 Sverige, Sparbankernas Intecknings AB

 (Spintab), Sveriges Försäkringsförbund,

 Villaägarnas Riksförbund och Vi i småhus

 VIS Riksförbund. Minnesanteckningar från

 överläggningarna finns tillgängliga i

 lagstiftningsärendet

 (Justitiedepartementets diarienummer

 93-1639). Skriftliga synpunkter på

 utkastet har lämnats av Finansin-

 spektionen, Konkurrensverket, Svenska

 Bankföreningen, Finansbolagens Förening,

 Sparbanken Sverige, Sveriges Försäkrings-

 förbund och Konsumentvägledarnas

 förening.

 Lagrådet

 Regeringen överlämnade den 26 augusti

 1993 för Lagrådets yttrande förslag till

 lag om ändring i konsumentkreditlagen

 (1992:830). Lagrådsremissens lagförslag

 bör fogas till protokollet i detta ärende

 som bilaga 1.

 Lagrådet har i sak inte haft någon

 erinran mot förslaget. Enligt Lagrådet

 kan dock lagtexten i det föreslagna nya

 tredje stycket i 11 § förenklas något.

 Därvid har Lagrådet framhållit att

 reglerna i detta stycke är att läsa med

 första stycket i minnet, att av första

 stycket framgår att förutsättningarna för

 ändring i räntesatsen skall anges i

 avtalet och att det därför är överflödigt

 att i tredje stycket särskilt markera att

 ränteändring med anknytning till en

 referensränta och undantag från denna

 norm skall stödjas på bestämmelser i

 avtalet.

 Lagrådets yttrande bör fogas till

 protokollet i detta ärende som bilaga 2.

 Jag har samma uppfattning som Lagrådet.

 I propositionen bör lagtexten få den

 lydelse som Lagrådet föreslagit med

 endast två mindre redaktionella

 ändringar. Dessutom bör ett förtydligande

 tillägg göras i 13 § andra stycket.

 2 Allmän motivering

 2.1 Allmänna utgångspunkter

 2.1.1 Bakgrund

 Genom den nya konsumentkreditlagen har

 kreditgivarens rätt att höja räntan under

 löpande avtalsperiod begränsats. Enligt

 11 § skall förutsättningarna för

 ändringar i räntesatsen anges i avtalet.

 Räntan får höjas endast i den

 utsträckning som det motiveras av vissa i

 lagen angivna händelser, nämligen

 kreditpolitiska beslut, ökade upp-

 låningskostnader för kreditgivaren eller

 andra kostnadsökningar som kreditgivaren

 inte skäligen kunde förutse när avtalet

 ingicks. Vidare är kreditgivaren skyldig

 att tillämpa avtalsvillkor om

 ränteändringar på samma sätt till

 konsumentens fördel som till hans

 nackdel. Dessutom är kreditgivaren enligt

 13 § skyldig att underrätta konsumenten

 om beslutade ränteändringar.

 På grund av det tillägg till 11 § som

 riksdagen nyligen beslutat om (se avsnitt

 1) får bostadsinstituten friare

 möjligheter att ändra räntan för vissa

 långfristiga bostadskrediter med bunden

 ränta. Om krediten har en löptid av minst

 30 år och räntan är bunden under minst

 tre månader, får kreditgivaren på

 avtalade villkorsändringsdagar ändra

 räntan så att den motsvarar den ränta som

 kreditgivaren vid den tidpunkten allmänt

 tillämpar för nya krediter av motsvarande

 slag.

 I propositionen med förslag till ny

 konsumentkreditlag övervägdes frågan om

 att anknyta rätten att ändra den avtalade

 räntan till en referensränta. I departe-

 mentspromemorian Ny konsumentkreditlag

 (Ds 1990:84), som låg till grund för

 propositionen, föreslogs en regel med en

 obligatorisk sådan anknytning. Förslaget

 innebar att kreditgivaren skulle få ändra

 räntan endast som en följd av variationer

 i en referensränta som kreditgivaren

 saknade inflytande över.

 Under remissbehandlingen framfördes

 starka argument mot promemorieförslaget.

 I propositionen sammanfattades dessa

 argument (se prop. 1991/92:83 s. 48 f.).

 Det konstaterades att det inte var

 möjligt att bestämma en referensränta på

 ett sådant sätt att den avspeglade de

 faktiska upplåningskostnaderna och att en

 obligatorisk anknytning till en

 referensränta därför skulle innebära att

 det introducerades en ny ränterisk för

 kreditinstituten. Detta ansågs olämpligt

 av flera skäl. För att undgå ränterisken

 skulle kreditinstituten tvingas att

 begränsa sin upplåning till enstaka

 förutbestämda marknader och sålunda

 tvingas agera med minskad flexibilitet.

 Detta skulle påverka marknadens struktur

 negativt och fördyra krediterna för

 konsumenterna. En referensränta skulle

 också riskera att bli inaktuell och

 behöva bytas ut, vilket kunde orsaka

 problem i löpande avtal.

 Slutsatsen i propositionen var att

 olägenheterna med en obligatorisk

 referensränta var så stora att förslaget

 inte borde genomföras. Det anmärktes (se

 s. 49) att det står fritt för varje

 kreditgivare att som ett alternativ för

 kunderna erbjuda krediter där räntan

 knyts till en referensränta. Sådana

 krediter kunde, enligt vad som anfördes i

 propositionen, på sikt bli ett

 konkurrenskraftigt alternativ.

 Lagutskottet har nu konstaterat (se bet.

 1992/93:LU38 s. 7 f.) att möjligheten för

 kreditgivare att erbjuda rörliga krediter

 där räntan knyts till en referensränta

 måste innefatta en möjlighet att ändra

 räntan på krediten i samband med

 ändringar i referensräntan. Den nuvarande

 bestämmelsen i 11 § torde emellertid,

 enligt utskottet, begränsa möjligheten

 till sådan ränteändring på krediten. En

 möjlighet att använda referensränta

 skulle, anför utskottet, kunna medföra

 ett ökat utbud av krediter till rörlig

 ränta och således öka konkurrensen på

 kreditmarknaden. Utskottet anser att en

 sådan möjlighet snarare skulle innebära

 fördelar än nackdelar från konsu-

 mentsynpunkt. Det finns, menar utskottet,

 flera olika räntor som kan användas som

 referensräntor; det väsentliga är att det

 rör sig om räntor som kreditgivaren

 saknar inflytande över.

 Enligt utskottets mening finns det dock

 skäl att ytterligare överväga huruvida en

 uttrycklig regel om rätt till

 ränteändring vid användning av

 referensränta bör införas. Riksdagen har

 bifallit utskottets hemställan och som

 sin mening gett regeringen till känna vad

 utskottet anfört om referensränta.

 2.1.2 Syftet med lagens bestämmelser om

 ändring av räntan

 Det främsta syftet med bestämmelserna i

 konsumentkreditlagen om ränteändringar är

 att, vid kreditavtal med rörlig ränta,

 skydda konsumenterna mot att

 kreditgivaren ensidigt höjer räntan mer

 än som är motiverat på grund av

 kostnadsökningar. Genom bestämmelserna

 skall det också uppnås att avtalsvillkor

 om rörlig ränta inte tillämpas på ett

 sätt som ensidigt gynnar kreditgivaren på

 konsumentens bekostnad.

 Ett annat syfte med reglerna är att det

 lättare än tidigare skall kunna

 kontrolleras om en räntehöjning är av-

 talsenlig. Kreditgivaren måste kunna

 motivera höjningen inför kredittagaren

 och tillsynsmyndigheten genom att visa på

 kostnadsökningar som drabbat honom. Sedan

 ett kreditavtal träffats skall

 kreditgivaren inte kunna förbättra den

 vinstmarginal som avtalet ger.

 Samtidigt skall bestämmelserna vara så

 utformade att de inte i onödan fördyrar

 krediterna eller hämmar utbudet av

 krediter på marknaden.

 Utgångspunkten för mina överväganden är

 att regleringen i 11 § andra stycket

 första meningen skall behållas som en

 huvudprincip för ränteändringar i avtal

 om konsumentkrediter och att en eventuell

 möjlighet att knyta räntan till en

 referensränta skall utgöra ett komplement

 till denna huvudprincip. Detta har varit

 utgångspunkten även för det till-

 kännagivande som riksdagen gjort (se

 ovan).

 2.1.3 Vad innebär en regel om

 referensränta?

 En regel om anknytning av den avtalade

 räntan till en referensränta kan utformas

 på flera olika sätt. Det kommer givetvis

 inte nu i fråga att införa en regel om

 obligatorisk referensränta. Vad som i

 stället är aktuellt är en bestämmelse som

 kompletterar de nuvarande reglerna om

 ränteändring och som gör det möjligt för

 kreditgivarna att utforma avtalet på ett

 sådant sätt att räntan kan ändras till

 följd av ändringar i en referensränta.

 Även med denna utgångspunkt kan en

 regel om referensränta utformas på olika

 sätt. En möjlighet är att kreditgivaren

 ges rätt att använda en referensränta i

 stället för att ändra räntan till följd

 av inträffade kostnadsökningar m.m.

 enligt 11 § andra stycket första

 meningen. En annan möjlighet är att

 räntan görs beroende, på ett eller annat

 sätt, av både en referensränta och

 kostnadsökningar enligt 11 § andra

 stycket första meningen. Båda dessa

 möjligheter bör prövas.

 Innebörden av en regel om referensränta

 skulle i huvudsak vara att en föreskrift

 i avtalet om ränteändringar i anslutning

 till en referensränta blir gällande

 mellan parterna utan hinder av regeln i

 11 § andra stycket första meningen.

 Effekten av att räntan får en fast an-

 knytning blir att dess förändringar sker

 mer eller mindre automatiskt. Om räntan

 görs beroende av enbart ändringar i

 referensräntan, skall det i princip vara

 möjligt att med tillgång till avtalet och

 kunskap om referensräntans variationer

 över tiden räkna ut den avtalade räntans

 nivå vid varje tidpunkt. En utgångspunkt

 för en sådan reglering måste vara att den

 avtalade räntan skall följa

 referensräntans svängningar konsekvent

 och på ett sådant sätt att ingen av

 parterna gynnas framför den andra.

 Att räntan knyts till en referensränta

 betyder däremot inte att varje minsta

 ändring i referensräntan måste åtföljas

 av en motsvarande ändring i krediträntan.

 Jag skall strax återkomma till frågan om

 hur krediträntan närmare bestämt kan

 knytas till referensräntan (avsnitt 2.4).

 2.1.4 Vissa andra frågor som rör

 konsumentkreditlagen

 Under beredningen av detta ärende har det

 framförts önskemål om vissa klarlägganden

 avseende innebörden av 11 § andra stycket

 första meningen konsumentkreditlagen.

 Från kreditgivarhåll har nämnts fyra

 olika fall där man är osäker på om lagen

 tillåter räntehöjning eller ej. Det

 gäller fall då räntan sänkts tillfälligt

 på grund av kredittagarens ekonomiska

 trångmål, fall då kreditgivaren har gett

 en särskilt förmånlig kredit till en

 anställd och anställningsförhållandet

 upphör, fall då en arbetsgivare

 subventionerat en bankfinansierad kredit

 till en arbetstagare som sedan slutar sin

 anställning och fall då en återförsäljare

 i marknadsföringssyfte "subventionerat"

 räntan gentemot kunder under en viss

 period.

 De önskemål om klarlägganden som

 framförts avser tillämpningsfrågor. I

 detta lagstiftningsärende kan inte göras

 några uttalanden om hur en redan

 genomförd lagstiftning bör tillämpas. Det

 är i stället en uppgift för domstolar och

 andra rättstillämpande organ att bedöma

 hur lagen bör tillämpas i fall som nu

 nämnts.

 2.2 Bör en regel om referensränta

 införas?

 Skälen för mitt förslag: Som

 lagutskottet påpekar torde den nuvarande

 bestämmelsen i 11 § konsumentkreditlagen

 begränsa möjligheten att i avtalet

 föreskriva att räntan skall vara knuten

 till en referensränta. En sådan

 föreskrift kan i vissa fall innebära att

 konsumentens ställning blir sämre än

 enligt 11 §. Den är i sådana fall till

 nackdel för konsumenten och därför,

 enligt 4 § konsumentkreditlagen, utan

 verkan mot denne (jfr prop. 1991/92:83 s.

 117). Endast om referensräntan väljs på

 ett sådant sätt att dess svängningar ger

 uttryck för motsvarande variationer i

 kreditgivarens upplåningskostnader, eller

 om det på annat sätt garanteras i avtalet

 att inga höjningar sker utöver vad som är

 tillåtet enligt 11 §, är

 ränte-ändringsvillkoret säkert förenligt

 med 11 §.

 Flera fördelar finns med en regel om

 referensränta. Från konsumentsynpunkt

 innebär en knytning av räntan till en

 referensränta den väsentliga

 förbättringen att ändringarna i räntan

 för krediten blir lätta att följa och

 kontrollera. Konsumenten får också en god

 garanti för att kreditgivaren inte höjer

 räntan mer än han har rätt till. Parterna

 blir jämställda på ett annat sätt än om

 kreditgivaren själv bestämmer räntan.

 Även för kreditgivaren är det på sitt

 sätt en fördel att använda en

 referensränta, eftersom det innebär att

 räntan bestäms mer eller mindre

 automatiskt och att de kostnader kan

 sparas som annars krävs för de särskilda

 överväganden och beräkningar som skall

 göras i samband med ränteändringar. Också

 andra praktiska fördelar finns för

 kreditgivarna.

 Som lagutskottet framhåller skulle en

 möjlighet att använda en referensränta

 vidare kunna medföra ett ökat utbud av

 krediter till rörlig ränta och således

 öka konkurrensen på kreditmarknaden.

 Vissa kreditgivare, såsom

 försäkringsbolagen, lånar i huvudsak ut

 egna medel, vilket betyder att de saknar

 egentliga upplåningskostnader. De kan

 därför inte med nuvarande regler ändra

 sina utlåningsräntor i samma utsträckning

 som de kreditgivare som baserar sin

 utlåning på upplånade medel. En möjlighet

 att använda referensräntor innebär att

 försäkringsbolagen som i många fall

 slutat att ge krediter till rörlig ränta

 efter att den nya konsumentkreditlagen

 trätt i kraft ges bättre

 förutsättningar att erbjuda ränterörliga

 krediter.

 Det finns alltså betydande fördelar med

 en regel som gör det möjligt att knyta

 krediträntan till svängningar i en

 referensränta. Några påtagliga nackdelar

 med en sådan regel synes inte finnas. För

 kreditgivaren kan visserligen en fast

 koppling till en referensränta medföra

 vissa ränterisker. Om de faktiska

 kostnaderna ökar mer än som motsvaras av

 en höjd referensränta, försämras kredit-

 givarens vinstmarginal. I speciella fall

 kan variationer i referensräntan medföra

 att den avtalade räntan måste sänkas,

 fastän kreditgivarens kostnader för

 krediten ökat. Om det är frivilligt att

 använda referensräntealternativet och om

 kreditgivaren därtill ges möjlighet att

 välja en referensränta som passar för den

 aktuella kredittypen (se avsnitt 2.3), är

 ränteriskerna normalt förhållandevis små.

 Det finns dock anledning att ta upp

 frågan om kreditgivaren bör ha möjlighet

 att gardera sig i avtalet mot sådana

 risker. Jag återkommer till denna fråga

 (avsnitt 2.5).

 Också konsumenten utsätts för vissa

 ränterisker om krediträntan knyts till en

 referensränta. Riskerna består i att

 referensräntan kan utvecklas på ett sätt

 som innebär högre räntekostnader än om

 krediträntan i stället hade ändrats

 enligt bestämmelserna i 11 § andra

 stycket första meningen. I exceptionella

 situationer kan en referensränta nå

 extremt höga nivåer. Dessa risker är dock

 relativt begränsade. Sålunda torde

 referensräntans utveckling endast i

 undantagsfall vara, i den nu angivna

 meningen, påtagligt oförmånlig för

 konsumenten. Jämfört med de avtal där

 räntan är bunden under en längre tid är

 ränteriskerna normalt betydligt mindre.

 Om referensräntan utvecklas på ett för

 konsumenten påtagligt ofördelaktigt sätt,

 kan tillämpning av avtalsvillkoret i

 vissa fall vara oskälig enligt 36 §

 avtalslagen (se specialmotiveringen).

 Nackdelen med konsumentens ränterisker

 synes med god marginal uppvägas av de

 fördelar som konsumenten har av att

 krediträntan knyts till en referensränta.

 Som jag tidigare redovisat (avsnitt

 2.1.1) riktades det starka invändningar

 mot den bestämmelse om referensränta som

 föreslogs i departementspromemorian Ny

 konsumentkreditlag (Ds 1990:84).

 Invändningarna hänförde sig dock i

 huvudsak till den omständigheten att

 knytningen till en referensränta

 föreslogs bli obligatorisk. Detta ansågs

 medföra oacceptabla ränterisker för

 kreditgivarna och en fara för minskad

 flexibilitet på marknaden med åtföljande

 fördyringar av krediterna. I ett system

 med frivillig referensränta kan, som jag

 redan varit inne på, dessa negativa

 effekter undvikas.

 En av de invändningar som riktades mot

 det tidigare förslaget är dock relevant

 även för den regel som jag nu diskuterar.

 Jag tänker på den omständigheten att en

 referensränta kan bli inaktuell och

 förlora sitt värde som anknytningsfaktor.

 Det kan rentav hända att noteringarna

 avseende en viss ränta helt upphör. Detta

 kan orsaka problem i existerande avtal

 där räntan i fråga använts som referens-

 ränta.

 Enligt min mening väger dock denna

 invändning inte särskilt tungt. Med de

 kunskaper som kreditgivarna har om

 marknaden torde de normalt kunna välja

 referensräntor som är aktuella och

 användbara under hela kredittiden.

 Förlorar räntan ändå sin aktualitet,

 torde parterna i regel kunna komma

 överens om en ny anknytningsfaktor eller

 om en annan reglering av räntan. Vid

 tvist får frågan lösas genom tolkning och

 utfyllnad av avtalet på vanligt sätt.

 Vid beredningen av ärendet i

 Justitiedepartementet (se avsnitt 1) har

 företrädare för kreditgivarna uttalat att

 i första hand regleringen i 11 § bör

 upphävas. Sker inte detta bör det, enligt

 kreditgivarna, införas en möjlighet att

 knyta krediträntan till en referensränta.

 Konsumentverket, Finansinspektionen och

 Konkurrensverket har förklarat sig vara

 positiva till en regel om referensränta,

 Finansinspektionen dock med visst

 förbehåll (se avsnitt 2.5).

 Min slutsats är att det bör införas en

 regel om referensränta i

 konsumentkreditlagen.

 2.3 Val av referensränta

 Skälen för mitt förslag: Det naturliga

 torde i regel vara att som referensränta

 välja antingen någon offentligrättsligt

 fastställd ränta eller någon av de

 etablerade och officiellt noterade

 marknadsräntorna. Den i andra sammanhang

 vanligaste referensräntan är fortfarande

 det av Riksbanken fastställda diskontot.

 Hänvisningar till diskontot förekommer i

 bl.a. ett flertal lagar och

 standardavtal. Andra räntor som

 förekommer relativt allmänt som referens-

 räntor i Sverige är den av

 Riksgäldskontoret fastställda

 statsskuldräntan samt marknadsräntorna på

 statsobligationer och statsskuldväxlar

 liksom de s.k. STIBOR-räntorna (Stockholm

 Interbank Offered Rate).

 En särskild fråga är om det i lagen

 behöver ställas upp några begränsningar i

 fråga om vilka referensräntor som får

 användas i konsumentkreditavtal.

 Självfallet kan kreditgivaren inte få

 välja en referensränta som han själv kan

 bestämma fritt över, exempelvis nyut-

 låningsräntan för en kredittyp som han

 erbjuder. Inte heller bör som referens-

 ränta kunna användas en ränta som

 kreditgivaren har någon nämnvärd möjlig-

 het att påverka på annat sätt.

 I det förslag om referensränta som lades

 fram i departementspromemorian Ny

 konsumentkreditlag (Ds 1990:84) angavs

 att som referensränta skulle användas en

 ränta "som kreditgivaren saknar

 inflytande på". Mot en sådan regel kan

 invändas att åtminstone de största

 kreditgivarna har ett visst, om än i

 regel litet, inflytande på de räntor som

 förekommer på penningmarknaden. Eftersom

 dessa räntor sätts på en i allt

 väsentligt fri marknad och även i övrigt

 synes vara lämpliga som referensräntor

 för vissa typer av krediter, bör den

 omständigheten att vissa kreditgivare kan

 obetydligt påverka räntorna inte hindra

 att de används som referensräntor.

 Det sagda innebär att valet av ränta

 lämpligen bör styras genom en föreskrift

 om att kreditgivaren inte får ha något

 "betydande inflytande" över

 referensräntan. I specialmotiveringen

 diskuteras tolkningen av detta uttryck

 närmare.

 Det kan vidare sättas i fråga om

 friheten att välja referensränta bör

 begränsas så att endast vissa bestämda

 räntor kan användas, exempelvis de räntor

 som "noteras officiellt". En sådan

 bestämmelse skulle, som Konsumentverkets

 företrädare framhållit under beredningen

 i Justitiedepartementet (jfr avsnitt 1),

 ha den fördelen för konsumenten att han

 alltid lätt kan följa referensräntans

 utveckling och att han därmed kan

 kontrollera att räntan för krediten

 ändras i enlighet med vad som

 föreskrivits i avtalet. En begränsning

 skulle också kunna utformas så att vissa

 räntor som kan anses mindre lämpliga som

 referensräntor i konsumentkreditavtal

 diskvalificeras.

 En nackdel med att tillåta endast vissa

 räntor är emellertid att det minskar

 kreditgivarens möjligheter att välja en

 ränta som passar för den aktuella

 krediten. Därmed ökar ränterisken, dvs.

 risken för att krediträntan utvecklas på

 ett sätt som illa motsvarar

 kreditgivarens kostnader för krediten (se

 avsnitt 2.2). När det tidigare nämnda

 förslaget om referensränta lades fram (se

 Ds 1990:84) framhölls från flera håll,

 bl.a. Riksbanken och Bankinspektionen,

 vikten av att det inte introduceras nya

 ränterisker för kreditinstituten.

 En svårighet är vidare att bestämma

 vilka räntor som skall få användas som

 referensräntor. Kriteriet "officiellt

 noterad" är mindre lämpligt av den

 anledningen att flera etablerade räntor

 är officiellt noterade endast i den

 meningen att privata företag och media

 väljer att ge offentlighet åt dem.

 Tänkbart vore att inskränka valrätten

 till "offentligrättsligt fastställda"

 räntor, bl.a. diskontot och den s.k.

 statsskuldräntan. En sådan regel innebär

 dock en kraftig begränsning i valrätten

 och medför betydande ränterisker i många

 fall. Det skulle säkerligen medföra att

 många kreditgivare ansåg sig inte kunna

 använda referensräntealternativet. Att

 märka är vidare att de offentligrättsligt

 fastställda räntorna i realiteten bestäms

 helt och hållet på grundval av vissa

 marknadsräntor.

 Under beredningen i

 Justitiedepartementet har

 Finansinspektionen och Konkurrensverket,

 liksom kreditgivarna, betonat de fördelar

 som finns med en frihet i fråga om val av

 referensränta.

 Med hänsyn till vad jag sålunda har

 anfört samt till att kreditgivarna

 knappast har något intresse av att välja

 en olämplig referensränta, finns det

 enligt min mening inte tillräckliga skäl

 att begränsa parternas frihet vad gäller

 val av referensränta. Konsumentens

 intresse av insyn och kontrollmöjligheter

 bör kunna tillgodoses på ett

 tillfredsställande sätt genom att

 kreditgivaren lämnar tydlig information

 (se specialmotiveringen).

 Även när det tidigare förslaget om

 referensränta presenterades (se Ds

 1990:84 s. 83) gjordes bedömningen att

 det kunde överlämnas åt kreditgivarna att

 välja referensränta. På denna punkt hade

 remissinstanserna inte några invänd-

 ningar.

 Det bör sålunda överlämnas åt

 avtalsparterna själva i praktiken

 kreditgivaren att välja en

 referensränta som passar för det aktuella

 kreditavtalet. Det innebär bl.a. att

 kreditgivaren kan välja en referensränta

 som utgör en sammanvägning på visst sätt

 av två eller flera räntor. Jag har

 tidigare nämnt att det naturligtvis finns

 anledning att välja en referensränta som

 kan förväntas behålla sin aktualitet

 under hela kredittiden.

 2.4 Hur skall räntan för krediten knytas

 till referensräntan?

 Skälen för min bedömning: Det är ofta

 inte praktiskt lämpligt, eller ens

 möjligt, att låta krediträntan variera på

 exakt samma sätt som referensräntan. En

 sådan anknytning är visserligen möjlig om

 exempelvis diskontot används som

 referensränta, men den är praktiskt

 ohanterlig om det hänvisas till någon av

 de räntor som förekommer på penningmark-

 naden. Dessa ändrar sig ständigt, varför

 en avtalsföreskrift om anknytning till en

 sådan ränta måste precisera med vilka

 tidsintervall och på vilket sätt i övrigt

 variationerna närmare bestämt skall

 påverka avtalsräntan.

 När det gäller den tidsmässiga

 anknytningen kan det exempelvis anges att

 räntan skall justeras vissa bestämda

 dagar på året eller vid de tidpunkter då

 referensräntan ändrats med minst en viss

 angiven andel av en procent sedan den

 senaste räntejusteringen.

 Beträffande storleken på ändringarna kan

 man tänka sig att en viss ändring i

 referensräntan får avspegla sig exakt i

 krediträntan; en höjning av

 referensräntan med exempelvis 0,5

 procentenheter ger då samma höjning av

 avtalsräntan. Men det är givetvis också

 möjligt att avtala att ändringen i

 krediträntan skall vara mindre eller

 större än förändringen i referensräntan.

 Inte heller i dessa avseenden krävs,

 enligt min mening, någon särskild

 reglering i lagen. Kreditgivarna kan

 förväntas formulera räntevillkoren på ett

 sådant sätt att det tydligt framgår hur

 räntan skall ändras. Allt annat måste för

 övrigt anses stå i strid med god

 kreditgivningssed. Att avtalsvillkoren

 blir klara och tydliga är självfallet

 väsentligt från konsumentsynpunkt, inte

 minst därför att konsumenten bör kunna

 kontrollera relativt lätt att räntan

 ändras på det sätt som avtalet

 föreskriver. I specialmotiveringen

 diskuteras kreditgivarens skyldigheter

 enligt god kreditgivningssed att göra det

 lätt för konsumenten att själv beräkna

 räntan.

 Anknytningen till referensräntan måste

 utformas på ett sådant sätt att

 ändringarna i krediträntan blir

 konsekventa i förhållande till

 ändringarna i referensräntan och så att

 konsumenten inte missgynnas. Att dessa

 krav gäller får anses följa redan av en

 regel som föreskriver att räntan skall

 ändras "i anslutning till" ändringar i en

 referensränta.

 Att ändringarna i krediträntan skall

 vara konsekventa i förhållande till

 ändringarna i referensräntan bör inte

 hindra att det i avtalet bestäms att

 räntan inte skall överstiga en viss nivå.

 Det är i princip i konsumenternas

 intresse att det på det sättet går att

 skaffa sig en försäkring mot hög ränta.

 På samma sätt bör det vara möjligt att i

 avtalet bestämma en miniminivå för

 räntan. En reglering som tillåter

 "räntetak" men förbjuder "räntegolv" blir

 komplicerad och svår att tillämpa.

 Framgår miniminivån för räntan klart av

 avtalet, får dessutom rimliga anspråk på

 förutsebarhet och begriplighet anses

 uppfyllda.

 Att konsumenten inte får missgynnas vid

 tillämpning av ett avtalsvillkor om

 referensränta följer av bestämmelsen i

 nuvarande tredje stycke i 11 § konsument-

 kreditlagen. Jag återkommer till detta i

 specialmotiveringen.

 2.5 Avsteg från kopplingen till

 referensräntan

 Skälen för mitt förslag: Om det införs

 en regel av innebörd att krediträntan får

 ändras i anslutning till variationer i en

 referensränta, uppkommer frågan om det

 bör vara möjligt att i vissa fall ändra

 räntan mer eller mindre än som följer av

 kopplingen till referensräntan.

 Från kreditgivarhåll har under

 beredningen av ärendet hävdats att en

 regel om referensränta måste förses med

 en "ventil" som innebär att det går att

 ta hänsyn även till kreditgivarens

 faktiska kostnader för krediten.

 Regleringen har sagts i annat fall inte

 bli praktiskt användbar. Sålunda har

 kreditgivarna menat att de måste ges rätt

 att i kreditavtalen införa en

 undantagsklausul som gör det möjligt att

 avvika från referensräntan i åtminstone

 de fall då kostnadsutvecklingen jämfört

 med referensräntan är påfallande negativ;

 utan en sådan ventil uppkommer

 ränterisker som är oacceptabla särskilt

 för bostadsinstituten men också för

 bankerna och övriga kreditinstitut.

 Finansinspektionen har instämt i kravet

 på en regel som gör det möjligt att i

 vissa fall komma ifrån en strikt koppling

 till en referensränta. Enligt inspektio-

 nen innebär referensränteklausuler annars

 alltför stora ränterisker för instituten.

 Konsumentverket har förklarat sig ha

 förståelse för behovet av någon form av

 undantagsmöjlighet men har pekat på

 utvägen att med tillämpning av regeln i

 36 § avtalslagen förhindra oskäliga verk-

 ningar. Enligt kreditinstituten och

 Finansinspektionen kan emellertid denna

 regel inte anses räcka för att ge

 kreditgivarna tillräckligt skydd mot

 ränteriskerna.

 Jag instämmer i allt väsentligt i de

 synpunkter som kreditgivarna och

 Finansinspektionen har gett uttryck för.

 Kreditgivarna bör ha möjlighet att

 gardera sig mot de ränterisker som annars

 uppkommer genom att krediträntan kopplas

 till en referensränta. Det torde vara

 möjligt att utforma en "ventil" på ett

 sådant sätt att kreditgivarens fördelar

 med en referensränteklausul (se avsnitt

 2.2) inte går förlorade.

 En förutsättning för att undantag skall

 kunna göras från kopplingen till

 referensräntan bör vara att kreditavtalet

 uttryckligen tillåter detta. I andra fall

 bör den avtalade anknytningen till

 referensräntan följas strikt.

 När det gäller frågan om vilka krav som

 i övrigt bör ställas för att kopplingen

 till referensräntan skall kunna släppas,

 bör utgångspunkt tas i gällande rätt. Som

 Finansbolagens Förening har påpekat får

 nuvarande regler anses ge utrymme för

 avtalsvillkor som innebär dels att räntan

 som huvudregel skall variera med en

 referensränta, dels att räntan skall

 ändras på annat sätt, om referensräntan

 inte speglar kreditgivarens kostnader för

 krediten. En förutsättning för att ett

 sådant avtalsvillkor skall gälla är dock

 att det inte ger utrymme för andra

 ändringar till konsumentens nackdel än

 sådana som är tillåtna enligt 11 § andra

 stycket konsumentkreditlagen. Ytterligare

 en förutsättning är att villkoret

 utformas på ett sådant sätt att räntan

 inte systematiskt kommer att ändras mer

 till kreditgivarens fördel än till hans

 nackdel. I annat fall får det anses

 oskäligt enligt 36 § avtalslagen. Det

 betyder främst att avvikelser från

 referensräntan skall göras inte bara när

 kostnaderna är högre än som speglas av

 referensräntan utan också när de är

 lägre.

 Med en regel som möjliggör att

 krediträntan knyts fullt ut till en

 referensränta förändras rättsläget på det

 sättet att räntan ibland får ändras till

 konsumentens nackdel även om det inte kan

 motiveras av sådana kostnadsökningar som

 anges i 11 § andra stycket första

 meningen och även om det inte rör sig om

 en sådan bostadskredit som beskrivs i

 andra meningen i det stycket. Frågan är

 om det även i ett sådant rättsläge bör

 finnas utrymme för kreditgivaren att

 ändra räntan på grund av

 kostnadsutvecklingen eller om det läget

 ger anledning att vara mera restriktiv

 med att tillåta sådana ändringar.

 En möjlighet att avvika från kopplingen

 till referensräntan innebär nackdelar för

 konsumenten från förutsebarhetssynpunkt.

 Det blir också svårare för konsumenten

 att följa och kontrollera ränteändring-

 arna. Fördelarna med en

 referensränteklausul går därmed till viss

 del förlorade. Under förutsättning att

 klausulen utformas på ett sådant sätt att

 den behandlar parterna lika innebär den

 emellertid också vissa fördelar för

 konsumenten. Denne får, på samma sätt som

 kreditgivaren, en "försäkring" mot de

 ränterisker som följer av att referens-

 räntan kan utvecklas påtagligt

 oförmånligt. Härtill kommer att

 krediterna bör bli billigare än annars,

 eftersom kreditgivarna inte behöver

 kompensera sig för ränterisken.

 De nu angivna nackdelarna och fördelarna

 för konsumenten uppkommer redan i dag i

 det fall att en referensränteklausul

 innehåller en "ventil" för

 kostnadsutvecklingen. Som jag tidigare

 framhållit finns det i princip inte något

 hinder enligt gällande rätt mot sådana

 "ventiler". Jag kan inte finna att det

 nya rättsläge som uppkommer om referens-

 ränteklausuler genomgående blir tillåtna

 ger anledning att vara mera restriktiv

 mot avsteg från kopplingen till

 referensräntan. "Ventiler" för

 kostnadsutvecklingen kan inte heller

 allmänt sett anses vara särskilt

 besvärande från konsumentskyddssynpunkt.

 Eftersom "ventiler" under vissa förut-

 sättningar får användas redan enligt

 gällande rätt, skulle det vidare bereda

 stora svårigheter från rättssystematisk

 synpunkt att för vissa andra fall

 begränsa möjligheterna att göra avsteg

 från referensräntan. Även i rättstil-

 lämpningen skulle detta föranleda

 svårigheter.

 Min slutsats är att räntesatsen, även om

 den knutits till en referensränta, bör

 kunna ändras på grundval av förändringar

 i kreditgivarens kostnader. Detta bör

 dock kunna ske bara om förutsättningarna

 för sådana ändringar anges i avtalet och

 om konsumenten därvid inte missgynnas.

 Bestämmelserna i 11 § andra stycket skall

 givetvis iakttas vid räntehöjningar.

 Det sist anförda betyder visserligen att

 "ventilen" får mindre betydelse för de

 kreditgivare, såsom försäkringsbolagen,

 som inte har några upplåningskostnader

 utan i stället lånar ut egna medel (se

 avsnitt 2.2). För dessa kreditgivare har

 dock inte ränteriskerna samma betydelse

 som för andra kreditgivare.

 Konkurrenshänsyn får anses tillräckligt

 väl tillgodosedda genom att förslaget ger

 försäkringsbolagen möjlighet att knyta

 utlåningsräntorna till någon referens-

 ränta som speglar alternativkostnaden för

 krediten.

 Jag vill till sist framhålla att det är

 angeläget att tillsynsmyndigheterna noga

 följer tillämpningen av sådana

 undantagsklausuler som jag nu har

 behandlat och ingriper om det visar sig

 att vissa kreditgivare utnyttjar dem

 ensidigt till sin egen fördel. Kredit-

 givarna måste vara beredda att på

 förfrågan redovisa för kredittagare och

 tillsynsmyndigheter vilka överväganden

 som ligger till grund för att

 anknytningen till referensräntan i olika

 fall behållits resp. släppts.

 2.6 Underrättelse om ändring av räntan

 Skälen för mitt förslag: I 13 §

 konsumentkreditlagen finns bestämmelser

 om kreditgivarens skyldighet att

 underrätta konsumenten om bl.a. ränteän-

 dringar. Underrättelse skall lämnas

 senast när ändringen börjar gälla.

 När räntan knyts till en referensränta

 kommer den i regel att ändras

 automatiskt. Bestämmelserna i 13 § är

 inte anpassade till den situationen. Det

 bör därför göras ett tillägg i

 paragrafen. För de fall då räntan ändras

 enbart på grund av ändringar i en

 referensränta bör det vara tillräckligt

 att konsumenten får information om

 ränteändringen senast i samband med nästa

 avisering eller kontoutdrag.

 Om räntan i avtalet knutits till en

 referensränta som huvudregel men

 kreditgivaren ändrar räntan med stöd av

 en undantagsklausul (se avsnitt 2.5), bör

 kreditgivaren vara skyldig att underrätta

 konsumenten om ränteändringen innan den

 börjar tillämpas. Den allmänna regeln i

 13 § om tidpunkten för underrättelse bör

 således gälla i detta fall.

 I det sistnämnda fallet får det vidare

 anses följa av god kreditgivningssed att

 kreditgivaren lämnar information om

 anledningen till att undantagsklausulen

 tillämpas.

 2.7 Ikraftträdande m.m.

 Den föreslagna lagändringen bör kunna

 träda i kraft den 1 januari 1994.

 Enligt allmänna principer inom

 kontraktsrätten blir en ny lagregel, om

 inte annat sägs, tillämplig endast i

 fråga om avtal som har ingåtts efter

 ikraftträdandet. När det gäller den nu

 aktuella regeln kunde det finnas en

 fördel med att göra den tillämplig även i

 fråga om sådana avtal som har ingåtts

 efter konsumentkreditlagens ikraftträ-

 dande men innan ändringen träder i kraft.

 En övergångsregel med den innebörden

 skulle sålunda medföra att rättsläget

 blev klarlagt och att de klausuler om

 referensränta som tillkommit efter det

 att konsumentkreditlagen trätt i kraft

 skulle anses giltiga helt enligt sin

 lydelse.

 Emellertid skulle en övergångsregel av

 nu nämnt slag även medföra nackdelar. Det

 kan, som jag tidigare sagt, finnas

 referensränteklausuler som avviker från

 de nuvarande bestämmelserna i 11 §

 konsumentkreditlagen och som därför inte

 får tillämpas till konsumentens nackdel

 (jfr prop. 1991/92:83 s. 117). En

 övergångsregel som den skisserade skulle

 ändra rättsläget och därmed innehållet i

 avtalet. Att innehållet i avtalet ändras

 i efterhand är olämpligt av flera skäl.

 Det skulle bl.a. i vissa fall kunna

 medföra ekonomiska förluster för

 konsumenten. Några sådana särskilda skäl

 som i vissa andra sammanhang funnits för

 att med lagstiftning ingripa i bestående

 avtalsförhållanden (se exempelvis prop.

 1988/89:89 s. 20 f. och prop. 1990/91:193

 s. 9 f.) finns inte i detta fall.

 Den nya regeln bör därför gälla endast

 beträffande avtal som har träffats efter

 ikraftträdandet. För att ingen oklarhet

 skall uppstå bör det i en övergångsregel

 anges att äldre föreskrifter gäller för

 avtal som har ingåtts tidigare.

 2.8 Kostnader

 Den ändring som föreslås torde inte

 medföra några kostnader för det allmänna.

 Tvärtom kan det förväntas att den medför

 viss arbetsbesparing för tillsynsmyndig-

 heterna, främst Finansinspektionen. En

 föreskrift enligt vilken räntan knyts

 till en referensränta bör nämligen vara

 lättare att tolka än många andra

 avtalsvillkor om rörlig ränta och medföra

 färre tvister.

 Inte heller för banker eller andra

 kreditgivare torde ändringen medföra

 några beaktansvärda kostnader. Också för

 dem gäller att det snarare blir fråga om

 vissa besparingar på grund av att det kan

 antas sällan bli tvist rörande

 räntevillkor som anknyter till en

 referensränta. Eftersom sådana

 räntevillkor är förhållandevis

 okomplicerade att tillämpa, bör de

 dessutom underlätta den praktiska

 hanteringen av ränteändringar (jfr

 avsnitt 2.2).

 3 Upprättat lagförslag

 I enlighet med vad jag har anfört har

 inom Justitiedepartementet upprättats

 förslag till lag om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992:830).

 Lagrådet har granskat förslaget.

 Samråd har skett med statsrådet

[REDACTED_EFTERNAMN].

 4 Specialmotivering

 I propositionen föreslås ett tillägg till

 11 § konsumentkreditlagen om referens-

 ränta. Till följd därav föreslås också

 vissa ändringar i 13 §.

 11 § Förutsättningarna för ändringar i

 räntesatsen skall anges i avtalet.

 Räntesatsen får ändras till konsumentens

 nackdel endast i den utsträckning som det

 motiveras av kreditpolitiska beslut,

 ökade upplåningskostnader för

 kreditgivaren eller andra

 kostnadsökningar som kreditgivaren inte

 skäligen kunde förutse när avtalet

 ingicks. Vid kredit för bostadsändamål

 med en sammanlagd löptid om minst 30 år

 och med en ränta som är bunden under viss

 del av avtalstiden, minst tre månader,

 har dock kreditgivaren, om han har gjort

 förbehåll om det i avtalet, rätt att vid

 utgången av en sådan del av avtalstiden

 ändra räntan så att den motsvarar den

 ränta som kreditgivaren vid den

 tidpunkten allmänt tillämpar för nya

 krediter av motsvarande slag.

 Utan hinder av andra stycket får

 räntesatsen ändras på visst sätt i

 anslutning till ändringar i en

 referensränta som kreditgivaren inte har

 något betydande inflytande över. Ett

 avtalsvillkor om det får förenas med ett

 undantag om att räntesatsen under

 särskilda förutsättningar skall ändras

 mer eller mindre än som följer av anknyt-

 ningen till referensräntan. Undantaget

 skall bestämmas så att det inte blir

 mindre förmånligt för konsumenten än för

 kreditgivaren. Det skall uppfylla kraven

 i andra stycket.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa

 ett avtalsvillkor om ränteändringar på

 samma sätt till konsumentens förmån som

 till hans nackdel.

 I det nya tredje stycket har tillagts

 bestämmelser som gör det möjligt för

 parterna att knyta ändringar i

 räntesatsen till en referensränta. Om

 avtalet innehåller en föreskrift om det,

 får räntan ändras i enlighet med

 föreskriften i stället för enligt andra

 stycket. Ändringarna i räntesatsen blir

 då i princip oberoende av sådana om-

 ständigheter som anges i andra stycket

 och i stället avhängiga av referens-

 räntans upp- och nedgångar. En annan sak

 är att variationerna i de räntor som blir

 aktuella som referensräntor ofta torde ha

 en sådan koppling till kreditgivarnas

 kostnader att skillnaden inte blir

 särskilt stor.

 Enligt första meningen får sålunda, utan

 hinder av andra stycket, räntesatsen

 ändras på visst sätt i anslutning till

 ändringar i en referensränta. Kopplingen

 till en referensränta måste framgå av

 avtalet. Det följer av första stycket i

 paragrafen.

 Parterna får fritt välja vilken ränta

 som skall användas som referensränta. Den

 enda begränsningen är att kreditgivaren

 inte får ha något betydande inflytande

 över den ränta som väljs. Därav följer

 naturligtvis att kreditgivaren inte kan

 välja någon av sina egna in- eller

 utlåningsräntor. Inte heller kan som

 referensränta användas exempelvis en

 ränta som bestäms av ett dotterbolag till

 kreditgivaren.

 Däremot kan vilken som helst av de

 räntor som "sätts av marknaden" användas

 som referensränta. Det gäller exempelvis

 räntan på statsskuldväxlar och räntan på

 statsobligationer, liksom de varje dag

 fixerade s.k. STIBOR-räntorna. I fråga om

 dessa räntor kan visserligen de stora

 aktörerna på marknaden utöva ett visst

 inflytande. Detta inflytande är dock inte

 sådant att det kan karakteriseras som

 "betydande". Kreditgivarens inflytande

 bör anses betydande i paragrafens mening

 endast om han genom eget agerande kan

 åstadkomma ändringar i räntan som ter sig

 mer än marginella och som påverkar

 krediträntan på ett för konsumenten

 betydelsefullt sätt.

 Vidare kan de räntor användas som

 fastställs genom offentligrättsligt

 reglerade beslut, exempelvis diskontot

 och statslåneräntan. I princip står det

 också fritt för kreditgivaren att välja

 någon egen variant, exempelvis en ränta

 som fastställs genom en sammanvägning av

 två eller flera officiellt noterade

 räntor. Om utvecklingen av referensräntan

 inte kan följas i tidningarna eller på

 något annat lättillgängligt sätt, måste

 kreditgivaren dock anses skyldig att

 lämna tydlig information till konsumenten

 om referensräntan och dess svängningar.

 En sådan informationsskyldighet får anses

 följa av kravet på god kreditgivningssed

 (se 5 § konsumentkreditlagen).

 I bestämmelsen uppställs inte något krav

 i fråga om det sätt på vilket den

 avtalade räntan närmare bestämt skall

 knytas till referensräntan. Det fordras

 endast att avtalsräntesatsen ändras "i

 anslutning till" referensräntan. Detta

 krav får anses uppfyllt om avtalsräntan

 följer referensräntan på ett konsekvent

 och därmed i princip kontrollerbart sätt

 såväl tidsmässigt som beräkningsmässigt.

 Sålunda kan det föreskrivas exempelvis

 att räntan skall ändras med vissa

 bestämda tidsintervall eller varje gång

 som en viss minsta ändring skett i

 referensräntan sedan den senaste

 justeringen av krediträntan. Sådana

 tidsbestämningar kan också kombineras. I

 fråga om ändringens storlek kan det anges

 exempelvis att ändringarna skall exakt

 motsvara ändringarna i referensräntan

 eller att de skall motsvara en viss andel

 av referensräntans upp- och nedgångar.

 Det finns alltså inte något hinder mot

 villkor som innehåller att endast en del

 av förändringarna i referensräntan skall

 slå igenom på den avtalade räntan eller

 att förändringen i den avtalade räntan

 skall vara större än i referensräntan.

 Inte heller finns det något hinder mot

 exempelvis klausuler som anger att

 avtalsräntan skall ändras med vissa

 tidsintervall och därvid stå i en viss

 proportion till ett medelvärde för

 referensräntan under en viss angiven

 tidsperiod.

 Parterna kan alltså fritt bestämma över

 anknytningen till referensräntan under

 den enda förutsättningen att avtalsräntan

 följer referensräntan på ett konsekvent

 sätt. Däri ligger bl.a. att nedgångar i

 princip måste avspegla sig i den avtalade

 räntan på samma sätt som uppgångar.

 Ingenting hindrar att parterna i avtalet

 anger en högsta eller en lägsta räntesats

 för krediträntan, dvs. att de föreskriver

 att räntesatsen skall variera med

 referensräntan bara upp till ett "tak"

 eller ner till ett "golv".

 Av kravet på god kreditgivningssed får

 anses följa att konsumenten skall kunna

 beräkna krediträntan på egen hand utan

 stora svårigheter. Sättet att beräkna

 räntan får därför inte vara alltför

 komplicerat. Vidare krävs att det

 underlag som konsumenten behöver för att

 kunna göra beräkningarna finns allmänt

 tillgängligt eller tillhandahålls honom

 av kreditgivaren. Kreditgivaren bör, om

 uträkningen annars kan antas bereda

 konsumenten problem, tillhandahålla en

 "nyckel" för beräkning av räntan.

 Vid tillämpning av en avtalsklausul om

 anknytning till en referensränta kan i

 vissa fall regeln i fjärde stycket

 tidigare tredje stycket behöva

 observeras. Enligt den bestämmelsen är

 kreditgivaren skyldig att tillämpa ett

 avtalsvillkor om ränteändringar i samma

 utsträckning till konsumentens förmån som

 till hans nackdel. Normalt bestäms

 krediträntan mer eller mindre automatiskt

 på grund av knytningen till referens-

 räntan. Det kan emellertid förekomma att

 kreditgivaren förbehåller sig en viss

 frihet med avseende på ränteändringarna,

 exempelvis på så sätt att det föreskrivs

 i avtalet att räntesatsen får men inte

 måste ändras vid vissa förändringar i

 referensräntan. Bestämmelsen i fjärde

 stycket medför att kreditgivaren inte kan

 välja att höja räntan när avtalet så

 medger men underlåta att sänka den i

 motsvarande fall. Även i övrigt är

 kreditgivaren förhindrad att tillämpa

 villkoret på ett sätt som gynnar honom på

 konsumentens bekostnad.

 I andra - fjärde meningarna finns

 bestämmelser som öppnar en möjlighet att

 i vissa fall gå ifrån anknytningen till

 referensräntan. Reglerna har tillkommit

 för att kreditgivarna skall kunna undgå

 de ränterisker som annars finns när

 räntan kopplas till en referensränta.

 I bestämmelserna ställs vissa krav för

 att anknytningen till referensräntan

 skall få släppas. Avsikten med dessa krav

 är att så långt som möjligt tillgodose

 konsumentens intressen, dels av att

 räntan inte fastställs ensidigt av

 kreditgivaren, dels av att reglerna ger

 någorlunda god förutsebarhet.

 Det förutsätts för det första att

 avtalet innehåller en föreskrift om att

 anknytningen till referensräntan kan

 släppas i vissa fall. Detta krav följer

 av första stycket i paragrafen.

 Innehåller avtalet en referensränteklau-

 sul men saknas en sådan

 undantagsföreskrift som nu sagts, finns

 det alltså i princip ingen möjlighet att

 gå ifrån referensräntan. Jag återkommer

 längre fram till frågan i vad mån

 bestämmelserna i 36 § avtalslagen kan bli

 tillämpliga i sådana fall.

 Av andra meningen framgår att undantaget

 skall ange de "särskilda förutsättningar"

 då anknytningen till referensräntan skall

 överges. Det räcker alltså inte med

 exempelvis en föreskrift om att "avvikel-

 ser från referensräntan får ske".

 Förutsättningarna måste preciseras på ett

 sådant sätt att det blir möjligt för

 utomstående, t.ex. tillsynsmyndigheterna

 och domstolar, att bedöma om förutsätt-

 ningarna är uppfyllda. Det kan därför

 inte vara tillräckligt med en hänvisning

 till exempelvis "särskilda skäl".

 Avtalet måste vidare innehålla en

 precisering av den nya beräkningsmodell

 för räntan som skall användas om

 kopplingen till referensräntan släpps.

 Det följer av första stycket i

 paragrafen.

 Förutsättningarna för att avvika från

 referensräntan skall, enligt tredje

 meningen, bestämmas på ett sådant sätt

 att undantaget inte blir mindre

 förmånligt för konsumenten än för

 kreditgivaren. Ett sådant krav följer i

 viss utsträckning redan av 36 §

 avtalslagen. Den här intagna föreskriften

 är dock preciserad på ett annat sätt och

 avses gå något längre. Konsumenten får

 anses missgynnad på angivet sätt inte

 bara när förutsättningarna är så bestämda

 att det finns en materiell obalans till

 kreditgivarens favör utan också när

 kreditgivaren får alltför stor frihet att

 själv avgöra när förutsättningarna är

 uppfyllda. Bestämmelsen innebär bl.a. att

 kreditgivaren inte kan föreskriva att

 referensräntan skall följas "utom när

 kostnaderna för krediten ökar mer än som

 motsvaras av ändringar i referensräntan"

 e.d. Inte heller kan det föreskrivas i

 avtalet att referensräntan skall frångås

 "när kreditgivaren bedömer det motiverat"

 eller " i enlighet med kreditgivarens

 praxis".

 Något hinder mot att förutsättningarna

 preciseras på ett sätt som innebär att

 konsumenten gynnas finns inte.

 I fjärde meningen anges att ett undantag

 skall uppfylla kraven i andra stycket.

 Det betyder med bortseende från de

 bostadskrediter som behandlas i andra

 meningen i andra stycket att

 räntesatsen, när anknytningen till

 referensräntan frångås, inte kan höjas

 mer än som motiveras av kreditpolitiska

 beslut, ökade upplåningskostnader eller

 andra kostnadsökningar som inte skäligen

 kunde förutses när avtalet ingicks.

 Sålunda kan inte räntan höjas exempelvis

 på grund av att säkerheten för krediten

 har försämrats eller för att kredit-

 givaren skulle vilja förbättra sina

 vinstmarginaler på krediten.

 Som jag tidigare framhållit måste det

 finnas uttryckligt stöd i avtalet för att

 avvika från referensräntan. Finns det

 ingen föreskrift om det, skall den

 avtalade kopplingen till referensräntan

 följas strikt. I vissa situationer kan

 dock en sådan strikt tillämpning av ett

 villkor om referensränta medföra oskäliga

 konsekvenser för konsumenten. Då kan

 villkoret jämkas med stöd av 36 §

 avtalslagen. Det kan bli aktuellt ex-

 empelvis när referensräntan under en

 period varit extremt hög på grund av ex-

 ceptionella förhållanden.

 I vissa fall torde även kreditgivaren

 med framgång kunna hävda att en

 tillämpning av ett villkor om referens-

 ränta skulle vara oskälig enligt 36 §

 avtalslagen.

 13 § Kreditgivaren skall underrätta

 konsumenten om ränteändringar och

 avgiftsändringar. Utom vid ränteändringar

 som beror enbart på ändringar i en

 referensränta skall underrättelse lämnas

 senast när ändringen börjar gälla,

 antingen genom ett särskilt meddelande

 till konsumenten eller genom annonsering

 i dagspressen. Sker underrättelsen genom

 annonsering, skall meddelande om

 ändringen också lämnas när nästa

 avisering eller kontoutdrag sänds till

 konsumenten.

 Vid ränteändringar som beror enbart på

 ändringar i en referensränta skall

 underrättelse lämnas genom ett meddelande

 till konsumenten senast i samband med

 nästa avisering eller kontoutdrag.

 Paragrafen har ändrats som en följd av

 att parterna genom tillägget i 11 § får

 möjlighet att knyta krediträntan till en

 referensränta. I första stycket har i

 andra meningen gjorts ett undantag för

 sådana ränteändringar som beror enbart på

 ändringar i en referensränta. Sådana

 ränteändringar sker normalt med

 automatik, varför det inte kan krävas att

 besked om ändringen lämnas senast när den

 börjar gälla.

 I andra stycket har tagits in en ny

 regel om kreditgivarens underrättelse-

 skyldighet vid ränteändringar som beror

 enbart på ändringar i en referensränta.

 Sådana ränteändringar skall kreditgivaren

 informera om senast i samband med nästa

 avisering eller kontoutdrag. Information

 skall alltså sändas senast i samband med

 den första avisering eller det första

 kontoutdrag som skickas till konsumenten

 efter att ränteändringen gjorts.

 I de fall då räntan ändras med

 tillämpning av en sådan klausul som

 beskrivs i 11 § tredje stycket andra

 meningen, dvs. med avvikelse från den

 anknytning som annars gäller till en

 referensränta, gäller den allmänna regeln

 om att underrättelse skall lämnas innan

 ändringen börjar gälla.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. Äldre föreskrifter gäller dock i

 fråga om kreditavtal som har ingåtts före

 ikraftträdandet.

 I enlighet med allmänna principer inom

 kontraktsrätten skall äldre föreskrifter

 gälla i fråga om kreditavtal som har

 träffats innan den nya regeln trätt i

 kraft. Det betyder att klausuler om

 referensränta som intagits i

 konsumentkreditavtal under år 1993 skall

 bedömas enligt 11 § i dess lydelse före

 den 1 januari 1994. Det kan innebära att

 vissa sådana klausuler inte får åberopas

 mot konsumenten (jfr avsnitt 2.2).

 5 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen föreslår

 riksdagen att anta förslaget till lag om

 ändring i konsumentkreditlagen

 (1992:830).

 6 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition föreslå riksdagen

 att anta det förslag som föredraganden

 har lagt fram.

 Lagrådsremissens lagförslag

 Förslag till

 Lag om ändring i konsumentkreditlagen

 (1992:830)

 Härigenom föreskrivs att 11 §

 konsumentkreditlagen (1992:830) skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 11 §[2]

 Förutsättningarna för ändringar i

 räntesatsen skall anges i avtalet.

 Räntesatsen får ändras till konsumentens

 nackdel endast i den utsträckning som det

 motiveras av kreditpolitiska beslut,

 ökade upplåningskostnader för kredit-

 givaren eller andra kostnadsökningar som

 kreditgivaren inte skäligen kunde förutse

 när avtalet ingicks. Vid kredit för

 bostadsändamål med en sammanlagd löptid

 om minst 30 år och med en ränta som är

 bunden under viss del av avtalstiden,

 minst tre månader, har dock

 kreditgivaren, om han har gjort förbehåll

 om det i avtalet, rätt att vid utgången

 av en sådan del av avtalstiden ändra

 räntan så att den motsvarar den ränta som

 kreditgivaren vid den tidpunkten allmänt

 tillämpar för nya krediter av motsvarande

 slag.

 Om parterna har

 avtalat att

 räntesatsen skall

 ändras på visst sätt

 i anslutning till

 ändringar i en

 referensränta som

 kreditgivaren inte

 har något betydande

 inflytande över,

 gäller avtalsvill-

 koret utan hinder av

 andra stycket. Ett

 Nuvarande lydelse sådant avtalsvillkor

 får förenas med ett

 undantag om att

 räntesatsen under

 särskilda förut-

 sättningar skall

 ändras mer eller

 mindre än som följer

 av den avtalade an-

 knytningen till

 Föreslagen lydelse

 referensräntan.

 Förutsättningarna

 skall anges i

 avtalet och

 bestämmas så att

 undantaget inte blir

 mindre förmånligt

 för konsumenten än

 för kreditgivaren.

 För ett sådant

 undantag gäller

 andra stycket.

 Kreditgivaren är skyldig att tillämpa

 ett avtalsvillkor om ränteändringar på

 samma sätt till konsumentens förmån som

 till hans nackdel.

 13 §

 Kreditgivaren Kreditgivaren

 skall underrätta skall underrätta

 konsumenten om konsumenten om

 beslutade ränte- ränteändringar och

 ändringar och avgiftsändringar.

 avgiftsändringar. Utom vid

 Underrättelse skall ränteändringar som

 lämnas senast när beror enbart på

 ändringen börjar ändringar i en

 gälla, antingen referensränta skall

 genom ett särskilt underrättelse lämnas

 meddelande till senast när ändringen

 konsumenten eller börjar gälla,

 genom annonsering i antingen genom ett

 dagspressen. Sker särskilt meddelande

 underrättelsen till konsumenten

 genom annonsering, eller genom

 skall meddelande om annonsering i dags-

 ändringen också pressen. Sker under-

 lämnas när nästa rättelsen genom

 avisering eller annonsering, skall

 kontoutdrag sänds meddelande om än-

 till konsumenten. dringen också lämnas

 när nästa avisering

 eller kontoutdrag

 sänds till konsumen-

 ten.

 Vid ränteändringar

 som beror enbart på

 ändringar i en refe-

 rensränta skall

 underrättelse lämnas

 senast i samband med

 nästa avisering

 eller kontoutdrag.

 __________

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1994. Äldre föreskrifter gäller dock i

 fråga om kreditavtal som har ingåtts före

 ikraftträdandet.

 **FOOTNOTES**

 [2] Senaste lydelse 1993:214.

 27

 LAGRÅDET

 Utdrag ur protokoll vid sammanträde

 1993-09-20

 Närvarande: hovrättspresidenten Bo

 Broomé, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

 regeringsrådet Arne Baekkevold.

 Enligt protokoll vid regeringssammanträde

 den 26 augusti 1993 har regeringen på

 hemställan av statsrådet Laurén beslutat

 inhämta lagrådets yttrande över förslag

 om referensränta vid konsumentkrediter.

 Förslaget har inför lagrådet föredragits

 av kanslirådet Göran Lambertz.

 Förslaget föranleder följande yttrande av

 lagrådet:

 Lagrådet har i sak ingen erinran mot

 förslaget till lag om ändring i

 konsumentkreditlagen (1992:830).

 Lagtexten i det nya tredje stycket i 11 §

 synes emellertid kunna förenklas något.

 Reglerna i detta stycke är att läsa med

 första stycket i minnet. Av detta framgår

 att förutsättningarna för ändring i

 räntesatsen skall anges i avtalet. Det är

 därför överflödigt att i tredje stycket

 särskilt markera att ränteändring med

 anknytning till en referensränta och

 undantag från denna norm skall stödjas på

 bestämmelser i avtalet; detta gäller

 ändå. Lagrådet föreslår att tredje

 stycket får följande lydelse.

 "Utan hinder av andra stycket får

 räntesatsen ändras på visst sätt i

 anslutning till ändringar i en

 referensränta som kreditgivaren inte har

 något betydande inflytande över. Ett

 avtalsvillkor härom får förenas med ett

 undantag om att räntesatsen under

 särskilda förutsättningar skall ändras

 mer eller mindre än som följer av anknyt-

 ningen till referensräntan. Undantaget

 skall bestämmas så att det inte blir

 mindre förmånligt för konsumenten än för

 kreditgivaren samt uppfylla kraven i

 andra stycket."

 29

 Innehåll

 Proposition 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll 1

 Propositionens lagförslag 2

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde

 den 30 september 1993 4

 1 Inledning 4

 2 Allmän motivering 6

 2.1Allmänna utgångspunkter 6

 2.1.1Bakgrund 6

 2.1.2Syftet med lagens bestämmelser

 om ändring

 av räntan 7

 2.1.3Vad innebär en regel om

 referensränta? 8

 2.1.4Vissa andra frågor som rör

 konsument-

 kreditlagen 9

 2.2Bör en regel om referensränta

 införas? 9

 2.3Val av referensränta 12

 2.4Hur skall räntan för krediten knytas

 till referensräntan? 14

 2.5Avsteg från kopplingen till

 referensräntan 15

 2.6Underrättelse om ändring av räntan18

 2.7Ikraftträdande m.m. 19

 2.8Kostnader 19

 3 Upprättat lagförslag 20

 4 Specialmotivering 20

 5 Hemställan 25

 6 Beslut 26

 Bilaga 1 Lagrådsremissens lagförslag 27

 Bilaga 2 Utdrag ur protokoll vid

 lagrådets

 sammanträde 1993-09-20 29

 30