Regeringens proposition

1999/2000:107

Avgifterna för insättningsgarantin och investerar-

skyddet m.m.

Prop.

1999/2000:107

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Malmö den 18 maj 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bosse[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen görs en genomgång av reglerna rörande de avgifter som

de institut som omfattas av insättningsgarantin skall betala för denna. För

perioder då behållningen av avgiftsmedlen understiger målsatt belopp

föreslås att Insättningsgarantinämnden fastställer den sammanlagda

avgiftens storlek inom ett visst spann. Som en följd av denna ändring

föreslås dessutom att spannet för den avgift som varje enskilt institut

skall betala justeras. Det konstateras också att avgift för insättningsgaran-

tin skall betalas även när avgiftsmedlen uppnått målet för behållningen.

I propositionen föreslås också en ändring av bestämmelsen om hur de

individuella avgifterna inom ramen för investerarskyddet skall beräknas.

Administrativa kostnader föreslås kunna bli fördelade mellan samtliga de

institut som tillhör skyddet utan att Insättningsgarantinämnden måste

beakta varje enskilt instituts andel av de skyddade tillgångarna. Nämnden

föreslås i stället få fördela dessa kostnader lika mellan instituten. Det

konstateras vidare att bestämmelsen om investerarskyddets finansiering

inte innebär något krav på fondering av avgiftsmedlen.

Syftet med förslagen om de båda skyddssystemen är huvudsakligen att

avgiftssättningen skall bli mer flexibel och därmed minimera onödiga

kostnader.

Utöver de ändringar som avser garantisystemen föreslås att vissa

finansieringsföretag skall få fortsätta att driva verksamhet till utgången

av år 2001 utan krav på tillstånd. Detta sker genom en ändring i

övergångsbestämmelserna till lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet. De företag som berörs är vissa

finansieringsföretag som när lagen trädde i kraft drev

finansieringsverksamhet som inte fordrade tillstånd enligt äldre lag och

som inte lånar upp medel från allmänheten. Skälet till förlängningen är

att frågan om vilken slags finansieringsverksamhet som skall omfattas av

tillståndsplikt bereds inom Regeringskansliet.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Lagtext 5

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti 5

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om

investerarskydd 7

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet 8

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Överväganden om insättningsgarantin 10

4.1 Bakgrund 10

4.2 Avgiften när behållna avgiftsmedel inte uppgår till målsatt

belopp 11

4.3 Intervallen för de individuella avgifterna 13

4.4 Avgiften när behållna avgiftsmedel uppgår till målsatt

belopp 14

4.5 Definition av insättningsbegreppet 15

4.6 Placering av behållna avgiftsmedel 15

5 Överväganden om investerarskyddet 17

5.1 Bakgrund 17

5.2 Avgift för administrationskostnaderna 18

5.3 Investerarskyddets finansiering 20

6 Övergångstiden för vissa finansieringsföretag 22

7 Ikraftträdande 25

8 Ekonomiska konsekvenser 26

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 2000 27

Rättsdatablad 28

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,

2. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd,

3. lag om ändring i lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1995:1571) om

insättningsgaranti

Härigenom föreskrivs att 12 och 13 §§ lagen (1995:1571) om insätt-

ningsgaranti skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 §

Varje institut som omfattas av garantin skall betala en årlig avgift till

nämnden. Avgiften för ett år grundas på institutens insättningar vid ut-

gången av närmast föregående år, till den del insättningarna omfattas av

garantin.

Institutens sammanlagda avgift-

er för ett år skall uppgå till ett be-

lopp som motsvarar 0,50 procent

av insättningarna.

Institutens sammanlagda avgift-

er för ett år skall uppgå till ett be-

lopp som motsvarar 0,1 procent av

insättningarna, om de behållna av-

giftsmedlen sammanlagt uppgår

till ett belopp som motsvarar minst

2,5 procent av insättningarna.

Om de behållna avgiftsmedlen

sammanlagt uppgår till ett större

belopp än som motsvarar 2,5 pro-

cent av insättningarna, skall de

sammanlagda avgifterna för ett år

uppgå till ett belopp som mot-

svarar 0,1 procent av insättning-

arna.

Om de behållna avgiftsmedlen

sammanlagt uppgår till ett mindre

belopp än som motsvarar 2,5 pro-

cent av insättningarna, skall de

sammanlagda avgifterna för ett år

tas ut med det belopp som krävs

för att uppnå den nivån, dock lägst

0,1 procent och högst 0,3 procent

av insättningarna.

Bestämmelserna i andra och tredje styckena behöver inte tillämpas när

avgiften för ett enskilt institut

1. bestäms enligt 14 §,

2. bestäms genom omprövning enligt 27 § förvaltningslagen

(1986:223), eller

3. efter överklagande bestäms av allmän förvaltningsdomstol.

13 §

Nämnden skall årligen bestämma hur stort belopp varje institut skall

betala i avgift. Avgiften skall betalas inom en månad från dagen för be-

slutet.

Avgiften skall motsvara sum-

man av institutets insättningar till

den del de omfattas av garantin,

multiplicerat med lägst 80 procent

och högst 120 procent av det tal

som tillämpas enligt 12 § andra

eller tredje stycket. Avgiften skall

bestämmas med hänsyn till insti-

tutets kapitaltäckningsgrad, beräk-

nad enligt 2 kap. 1 § lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag.

Avgiften skall motsvara sum-

man av institutets insättningar till

den del de omfattas av garantin,

multiplicerat med lägst 60 procent

och högst 140 procent av det tal

som tillämpas enligt 12 § andra

eller tredje stycket. Avgiften skall

bestämmas med hänsyn till insti-

tutets kapitaltäckningsgrad, beräk-

nad enligt 2 kap. 1 § lagen

(1994:2004) om kapitaltäckning

och stora exponeringar för kredit-

institut och värdepappersbolag.

Dröjsmålsränta skall tas ut på avgifter som inte betalas i rätt tid, om det

inte finns särskilda skäl mot det. Dröjsmålsränta skall beräknas för år

enligt en räntefot som motsvarar det av Riksgäldskontoret fastställda, vid

varje tid gällande diskontot med tillägg av åtta procentenheter.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:158) om

investerarskydd

Härigenom föreskrivs att 29 § lagen (1999:158) om investerarskydd

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29 §

De värdepappersinstitut som tillhör investerarskyddet skall betala av-

gifter till Insättningsgarantinämnden.

Institutens sammanlagda avgif-

ter skall motsvara vad som är nöd-

vändigt för en långsiktig finansie-

ring av skyddet och för att täcka

nämndens administrationskostna-

der. Vid beräkningen av avgiften

skall beaktas hur stor andel skyd-

dade tillgångar som finns hos

institutet jämfört med samtliga

skyddade tillgångar.

Institutens sammanlagda avgif-

ter skall motsvara vad som är nöd-

vändigt för en långsiktig finansie-

ring av skyddet och för att täcka

nämndens administrationskostna-

der. Vid beräkningen av avgiften

skall beaktas hur stor andel skyd-

dade tillgångar som finns hos

institutet jämfört med samtliga

skyddade tillgångar. Avgift som

avser nämndens

administrationskostnader får

emellertid fördelas lika mellan

samtliga institut som tillhör

investerarskyddet.

Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Insättningsgaranti-

nämnden får meddela föreskrifter om hur avgiften skall beräknas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:1610) om

finansieringsverksamhet

Härigenom föreskrivs att punkten 5 i övergångsbestämmelserna till

lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 .

Den som vid tidpunkten för lag-

ens ikraftträdande, den 1 januari

1994, drev finansieringsverksam-

het utan krav på tillstånd enligt

lagen (1988:606) om finansbolag

och inte anskaffar medel för verk-

samheten från allmänheten får

fortsätta verksamheten till och

med den 31 december 2000 eller,

om ansökan om tillstånd getts in

inom denna tid, till dess att

ansökningen har prövats slutligt.

Den som vid tidpunkten för lag-

ens ikraftträdande, den 1 januari

1994, drev finansieringsverksam-

het utan krav på tillstånd enligt

lagen (1988:606) om finansbolag

och inte anskaffar medel för verk-

samheten från allmänheten får

fortsätta verksamheten till och

med den 31 december 2001 eller,

om ansökan om tillstånd getts in

inom denna tid, till dess att

ansökningen har prövats slutligt.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2001.

3 Ärendet och dess beredning

Avgifterna för insättningsgarantin och investerarskyddet

Svenska Bankföreningen och Finansförbundet har i skrivelser till Finans-

departementet (dnr Fi98/477 resp. Fi98/887) begärt att den avgift om 0,5

procent av de garanterade insättningarna som för närvarande betalas till

insättningsgarantisystemet skall återställas till 0,25 procent. Bankföre-

ningen har i en skrivelse till departementet (dnr Fi1999/2211) även

begärt att avgiften skall slopas när den målsatta nivån för de behållna

avgiftsmedlen har uppnåtts. Med anledning av detta har en promemoria

utarbetats inom Finansdepartementet (dnr Fi98/477). I promemorian tas

dessutom upp en fråga om investerarskyddet. Frågan rör avgiften för

administrationskostnader. Syftet med förslagen i promemorian är huvud-

sakligen att avgiftssättningen i de båda skyddssystemen skall bli mer

flexibla och därmed minimera onödiga kostnader.

Departementspromemorian har remissbehandlats. Följande instanser

har beretts tillfälle att inkomma med yttrande. Sveriges riksbank, Finans-

inspektionen, Riksgäldskontoret, Insättningsgarantinämnden, Konkur-

rensverket, Konsumentverket, Svenska Bankföreningen, Fristående Spar-

bankers Riksförbund, Svenska Fondhandlareföreningen och Finansför-

bundet. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr

Fi98/477).

Regeringen tar i denna proposition upp de frågor som behandlats i

promemorian samt vissa frågor som väckts av remissinstanserna.

Lagrådets yttrande över lagförslagen har inte inhämtats. Ändringarna

rör visserligen ämnen som faller under Lagrådets granskningsområde

men ändringsförslagen innebär endast mindre justeringar. Lagrådets

hörande skulle därmed sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet.

Förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag

Inom Finansdepartementet har vidare utarbetats en promemoria om

förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag (dnr

Fi2000/1448). De remissinstanser som yttrat sig över promemorian är

Sveriges riksbank, Finansinspektionen, Svenska Bankföreningen, Företa-

garnas Riksorganisation, Finansbolagens förening och Konkurrensverket.

Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi2000/1448).

4 Överväganden om insättningsgarantin

4.1 Bakgrund

Insättningsgaranti innebär att en insättare i en bank eller annat institut

som ingår i garantisystemet får ersättning för sin insättning, om institutet

försätts i konkurs. Insättningsgarantin infördes den 1 januari 1996 genom

lagen (1995:1571) om insättningsgaranti.

Lagstiftningen grundas på EG-direktivet om system för garanti av

insättningar (94/19/EG). Enligt direktivet är medlemsländerna skyldiga

att ha ett system för insättningsgaranti. Länderna lämnas dock stort

utrymme att utforma metoderna för finansiering av systemet under förut-

sättning att kostnaderna bärs av instituten själva.

Den svenska insättningsgarantin är ett skydd för insättningar i banker

och vissa värdepappersbolag. Den omfattar tillgodohavanden som är

nominellt bestämda och tillgängliga för insättaren med kort varsel. Om

institutet försätts i konkurs får insättaren ersättning med högst 250 000

kronor. För närvarande garanterar systemet ungefär 400 miljarder kronor.

Det administreras av Insättningsgarantinämnden.

När insättningsgarantin infördes år 1996 angavs det primära syftet vara

att stärka konsumentskyddet för allmänhetens insättningar men att det

därutöver kunde bidra till stabiliteten i det finansiella systemet.

De institut som omfattas av garantisystemet svarar också för dess

finansiering. Instituten belastas med avgifter som motsvarar de

beräknade årliga kostnaderna för systemet på lång sikt. Avgifterna

placeras på räntebärande konto i Riksgäldskontoret för att hållas

tillgängliga för eventuella utbetalningar enligt garantisystemets regler.

Insättningsgarantinämnden har även rätt att låna medel i

Riksgäldskontoret, om den samlade behållningen av avgifterna inte

skulle räcka till utbetalningarna.

Institutens sammanlagda årsavgift till garantisystemet är för närvar-

ande 0,5 procent av de insättningar som omfattas av garantin. Under

garantins första år, 1996, togs 0,25 procent ut men avgiften höjdes till det

dubbla år 1997 som ett led i att stärka de offentliga finanserna. Den möj-

lighet Insättningsgarantinämnden hade att höja avgiften till 0,3 procent

av insättningarna för det fall nämnden hade tagit upp lån i Riksgälds-

kontoret, togs samtidigt bort.

När den samlade behållningen av avgifterna motsvarar 2,5 procent (i

dagsläget ca 10 miljarder kronor) av de garanterade insättningarna, skall

avgiften sänkas till 0,1 procent. Behållningen beräknas uppgå till detta

belopp vid halvårsskiftet 2001.

Avgiften till garantin är differentierad mellan instituten. Denna dif-

ferentiering baseras på varje instituts kapitaltäckningsgrad. Ett instituts

avgift skall motsvara summan av institutets garanterade insättningar

multiplicerat med lägst 80 procent och högst 120 procent av det procent-

tal som tillämpas i fråga om årsavgiften, dvs. 0,5 eller 0,1 procent. När

avgiftsuttaget var 0,25 procent av garanterade insättningar var motsva-

rande siffror 60 procent respektive 140 procent. Insättningsgaranti-

nämnden bestämmer varje år hur stor avgift varje enskilt institut skall

betala.

4.2 Avgiften när behållna avgiftsmedel inte uppgår till

målsatt belopp

Regeringens förslag: Under perioder då de behållna avgiftsmedlen inte

uppgår till 2,5 procent av de garanterade insättningarna skall Insättnings-

garantinämnden fastställa den sammanlagda avgiften till ett belopp som

motsvarar vad som krävs för att uppnå den nivån, dock lägst 0,1 procent

och högst 0,3 procent av insättningarna.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Har inte några invändningar mot promemorians

förslag i huvudsak. Finansinspektionen anser att det i lagtext bör anges

tydligare beräkningsgrunder för hur Insättningsgarantinämnden skall

fastställa avgiften i intervallen 0,1 0,3 procent av insättningarna. Insätt-

ningsgarantinämnden uppfattar syftet med promemorians lagförslag på

så sätt att avgiftsuttaget skall begränsas till vad som krävs för att den

målsatta nivån skall uppnås jämte ett belopp motsvarande 0,1 procent av

insättningarna. Vidare anser nämnden att promemorians förslag inte

hindrar att ett belopp motsvarande vad som krävs för att uppnå den

målsatta nivån tas ut samt därutöver ett belopp så att det sammanlagda

avgiftsuttaget uppgår till 0,3 procent av insättningarna. Enligt nämnden

bör det klart framgå av lagtexten hur nämnden skall täcka en uppkommen

brist.

Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande regler skall

institutens sammanlagda årsavgift till insättningsgarantin motsvara 0,5

procent av de garanterade insättningarna. När de behållna avgiftsmedlen

överstiger 2,5 procent av de garanterade insättningarna, skall den

sammanlagda årsavgiften sänkas till 0,1 procent av dessa insättningar.

Efter det att målet för behållningen har uppnåtts kan värdet av de

garanterade insättningarna emellertid komma att öka. Insättningsgarantin

kan även komma att tas i anspråk för ersättningsfall. Vid dessa förhåll-

anden kan de behållna avgiftsmedlens procentandel av insättningarna

sjunka. Om den sjunker under 2,5 procent av de garanterade insättning-

arna, skall avgiften enligt gällande lagstiftning höjas till 0,5 procent igen.

När insättningsgarantin infördes år 1996 var avgiften 0,25 procent av

insättningarna för perioder när behållningen inte uppgick till den målsatta

nivån. Om nämnden hade lånat medel i Riksgäldskontoret för att betala

ersättningar, hade nämnden möjlighet att besluta att avgiften skulle

uppgå till 0,3 procent till dess lånet hade betalats tillbaka. När

grundavgiften höjdes till 0,5 procent i januari 1997 anfördes som skäl att

det var ett led i att stärka de offentliga finanserna samt att

garantisystemets finansiella kapacitet därmed kunde byggas upp

snabbare. Regeringen förklarade vidare sin avsikt att när de behållna

avgiftsmedlen uppnått 2,5 procent av de garanterade insättningarna,

återkomma till riksdagen med ett förslag om återgång till 0,25 procent för

det fall den uppnådda nivån åter skulle komma att underskridas (prop.

1996/97:1, utgiftsområde 2 avsnitt 4.3).

En behållning på 2,5 procent av det totala garanterade insättnings-

beloppet är snart uppnådd. Enligt Insättningsgarantinämndens beräk-

ningar kan det förväntas ske under år 2001. Det bör därför övervägas

vilken avgift som i framtiden bör tas ut om den målsatta nivån återigen

skulle underskridas.

När insättningsgarantin infördes anfördes bl.a. följande. Årsavgiften

borde motsvara de förväntade årliga kostnaderna för garantisystemet. De

förväntade årliga kostnaderna över en tioårsperiod uppskattades till i

genomsnitt en knapp miljard kronor. Det garanterade insättningsbeloppet

uppskattades till ungefär 400 miljarder kronor. Den årliga kostnaden

enligt dessa beräkningar skulle alltså motsvara närmare 0,25 procent av

det garanterade insättningsbeloppet. Eftersom svårigheterna att uppskatta

garantisystemets kostnader på lång sikt är så stora ansågs det emellertid

lämpligt att avgiften sattes ned om fallissemang inte kom att inträffa eller

om systemets kostnader långsiktigt visade sig bli betydligt lägre än det

initiala avgiftsuttaget. Slutsatsen blev att det årliga avgiftsuttaget borde

uppgå till 0,25 procent av det totalt garanterade insättningsbeloppet upp

till målet för behållningen, varefter avgiften skulle sänkas till 0,1 procent

av insättningarna. Med hänsyn till de räntekostnader m.m. som skulle

uppkomma om systemet tvingades att låna i Riksgäldskontoret borde den

avgift som togs ut i dessa fall kunna höjas upp till 0,3 procent. (Prop.

1995/96:60 s. 96 102)

Det saknas anledning att i dag göra en annan bedömning än då garanti-

systemet infördes. Metoden för uttag av avgifter behöver dock komplet-

teras för att bli mer flexibel.

Om målet för behållningen har kommit att underskridas och detta beror

på variationer i värdet av de garanterade insättningarna kan bristen

sannolikt täckas med ett avgiftsuttag som ligger nära 0,1 procent. Om

bristen däremot beror på utbetalning av ersättning till insättare kan

avgiften behöva höjas till en högre nivå. Om behållningen har sjunkit

betydligt, eller Insättningsgarantinämnden till och med tvingats låna

pengar i Riksgäldskontoret för att täcka de utbetalningar som krävts, kan

avgiften behöva höjas väsentligt. Samtidigt kan banksystemet antas vara

finansiellt svagt i tider då enskilda banker fallerar. Ett så högt avgifts-

uttag som gäller enligt nuvarande regler, dvs. 0,5 procent så fort målet

för behållningen underskrids, kan därför vara mindre lämpligt.

Den nuvarande lagstiftningen kan dessutom innebära ett onödigt stort

avgiftsuttag det år de behållna avgiftsmedlen uppnår den målsatta nivån.

Om de behållna avgiftsmedlen ligger strax under den målsatta nivån skall

avgiften alltså bestämmas till 0,5 procent, vilket nu motsvarar 2 miljarder

kronor. Det förefaller mindre ändamålsenligt att ta ut denna avgift om det

saknas exempelvis endast 50 miljoner kronor.

Mot bakgrund av dessa förhållanden får det anses rimligt att avgiften

för perioder då fonderade medel inte uppgår till målet för behållningen,

görs mer flexibel. Den bör fastställas av Insättningsgarantinämnden inom

ett spann som motsvarar lägst 0,1 procent och högst 0,3 procent av de

garanterade insättningarna. I enlighet med påpekandena från Finans-

inspektionen och Insättningsgarantinämnden bör lagtexten preciseras

något jämfört med promemorians förslag så att det framgår att avgift

skall tas ut med det belopp som krävs för att uppnå den målsatta nivån,

förutsatt att det kan ske inom avgiftsintervallet. Det finns emellertid inte

skäl, som Insättningsgarantinämndens synpunkter ger uttryck för, att så

länge det sammanlagda beloppet stannar under 0,3 procent kunna ta ut en

avgift om 0,1 procent utöver vad som krävs för att uppnå målsatt nivå.

4.3 Intervallen för de individuella avgifterna

Regeringens förslag: Den individuella årsavgift som ett institut betalar

för dess garanterade insättningar skall vara lägst 60 procent och högst

140 procent av det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte några invänd-

ningar mot promemorians förslag. Fristående Sparbankers Riksförbund

menar att ändringen saknar betydelse för institutens beteende och riskta-

gande.

Skälen för regeringens förslag: Förslaget om en nedsättning av den

avgift som skall tas ut under perioder då behållna avgiftsmedel inte upp-

går till målsatt nivå aktualiserar frågan om vilken intervall som är lämp-

lig för de avgifter som skall tas ut från varje enskilt institut.

Ett instituts avgift skall motsvara summan av institutets garanterade

insättningar multiplicerat med lägst 80 procent och högst 120 procent av

det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften, dvs. 0,5 eller 0,1 pro-

cent. Under år 1996, när årsavgiften var 0,25 procent, var motsvarande

gränser 60 procent respektive 140 procent.

När avgiftsuttaget och intervallen ändrades konstaterades att fördubb-

lingen av avgiften skulle innebära att den lägsta respektive högsta avgift

som skulle kunna tas ut av ett enskilt institut skulle vara 0,3 procent

respektive 0,7 procent av institutets garanterade insättningar. Detta skulle

innebära att bredden på intervallen ökade från 0,2 procentenheter till 0,4

procentenheter. Eftersom kapitaltäckningsgraden inte perfekt avspeglar

risken för att ett institut skall belasta garantisystemet ansågs denna inter-

vall alltför bred. I stället föreslogs att bredden på intervallen skulle

behållas.

I avsnitt 4.2 föreslås att institutens sammanlagda avgift fastställs inom

ett spann, 0,1 0,3 procent, av de garanterade insättningarna. En förnyad

bedömning bör därför göras av vilken intervall som är lämplig för de

individuella avgifterna.

I valet av intervall för de individuella avgifterna bör beaktas vikten av

att dessa även fortsättningsvis är tydligt differentierade, i syfte att främja

en sund utveckling genom att institut med högre risknivå betalar en högre

avgift. Fristående Sparbankers Riksförbunds invändning om att ändring-

en i praktiken saknar betydelse för institutens beteende och risktagande

kan möjligen vara riktig i vissa fall. Som framgår av motiveringen under

avsnitt 4.4 är regeringen emellertid inte beredd att redan nu föreslå att

dagens metod för riskrelatering av avgifterna tas bort. Bestämmelsen om

vilken intervall som är lämplig bör därmed utformas så ändamålsenligt

som möjligt.

Med nuvarande intervall om lägst 80 procent och högst 120 procent av

den totala procentuella avgiften och ett avgiftsuttag om 0,1 procent upp-

nås ett spann för de individuella avgifterna på mellan 0,08 procent och

0,12 procent av de garanterade insättningarna. Denna intervall ter sig

alltför snäv för att över huvud taget uppmuntra ett lämpligt beteende hos

instituten. Det är därför önskvärt att intervallen för de individuella avgif-

terna breddas i samband med att det totala avgiftsuttaget sänks.

Sammanfattningsvis framstår det som lämpligt att återgå till den breda-

re intervall och de gränser som ursprungligen angavs i lagen. Institutens

individuella avgift bör därför vara lägst 60 procent och högst 140 procent

av det procenttal som tillämpas i fråga om årsavgiften.

4.4 Avgiften när behållna avgiftsmedel uppgår till mål-

satt belopp

Regeringens bedömning: Avgift för insättningsgarantin bör betalas

även när behållna avgiftsmedel uppgår till 2,5 procent av de garanterade

insättningarna.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Svenska Bankföreningen, Fristående

Sparbankers Riksförbund (FSR), Svenska Fondhandlareföreningen och

Finansförbundet avstyrker promemorians förslag. De hävdar att avgiften

innebär en konkurrensnackdel. Bankföreningen, FSR och Fondhandlare-

föreningen menar vidare att tillräckliga medel har avsatts när de behållna

avgiftsmedlen uppnår 2,5 procent av garanterade insättningar och att det

inte är rimligt att behålla avgiften för att kunna påverka instituten genom

riskrelatering eftersom sådana avgifter saknar betydelse för institutens

risktagande. Bankföreningen och Fondhandlareföreningen anför också att

även om systemet i framtiden skulle komma att belastas av nya uppgifter

av preventiv karaktär skulle det inte behövas större finansiell styrka i

systemet. Föreningarna gör vidare gällande att det är viktigt att omedel-

bart omvärdera tidigare ställningstagande i frågan om avgift skall utgå på

lång sikt, eftersom förutsättningarna på den svenska finansmarknaden

ändrats markant sedan övervägandena gjordes. Övriga remissinstanser

har inte några invändningar mot förslaget. Riksbanken framhåller dock

att det föreligger ett behov av en utvärdering av om avgifter skall utgå

och hur stora de avgifterna i så fall skall vara.

Skälen för regeringens förslag: När insättningsgarantin infördes

anförde regeringen som skäl för att även långsiktigt ta ut avgifter bl.a. att

avgiften var att betrakta som en ersättning för ett garantiåtagande under

en viss tidsperiod och därför skulle anses förbrukad när denna tidsperiod

förflutit, i likhet med en vanlig försäkringspremie. Det anfördes vidare

att ett avgiftsuttag även efter det att den målsatta behållningen uppnåtts

hade den principiella fördelen att det medgav att riskdifferentieringen av

de individuella avgifterna även fortsättningsvis påverkade bankens

beteende (prop. 1995/96:60 s. 99).

Det kan i och för sig, som Bankföreningen, FSR och Fondhandlare-

föreningen framför, ifrågasättas i vilken mån riskdifferentiering av

avgifterna i praktiken har någon påverkan på institutens riskbenägenhet.

Inom regeringskansliet pågår beredning av Banklagskommitténs huvud-

betänkande, Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag

(SOU 1998:160) och inom kort kommer ett nytt betänkande från

kommittén om konkurs- och rekonstruktionsfrågor i banker. Arbetet med

dessa betänkanden innebär förnyade överväganden av systemets

förutsättningar och kan resultera bl.a. i förändrade uppgifter för Insätt-

ningsgarantinämnden och garantins fonderade medel. Det finns därför

skäl att inte redan nu omvärdera de överväganden om en långsiktig avgift

som gjordes vid insättningsgarantins införande, trots de skäl remiss-

instanserna anfört. En eventuell förändring av det långsiktiga avgifts-

uttaget bör därför anstå i avvaktan på beredningen av nyss nämnda

betänkanden.

4.5 Definition av insättningsbegreppet

Regeringens bedömning: En eventuell ändring av insättningsbegreppet i

lagen om insättningsgaranti bör avvakta beredningen av Banklagskom-

mitténs huvudbetänkande.

Promemorians förslag: Promemorian behandlar inte frågan.

Remissinstanserna: Insättningsgarantinämnden väcker frågan om

definitionen av insättningsbegreppet bör ändras för att anpassas till övri-

ga EU-medlemsstaters tolkning av insättningsgarantidirektivet.

Skälen för regeringens bedömning: I 2 § lagen om insättningsgaranti

definieras begreppet insättning som nominellt bestämda

tillgodohavanden som är tillgängliga för insättaren med kort varsel.

Insättningsgarantinämnden har anfört att definitionen genast bör ändras

på så sätt att insättningens bindningstid överges som kriterium.

Ändringen skulle, enligt nämnden, anpassa definitionen till övriga EU-

medlemsstaters tolkning av det bakomliggande direktivet 94/19/EG om

system för garanti av insättningar. Ändringen skulle även medföra att

inlåning på bank inom ramen för det individuella pensionssparandet kom

att omfattas av garantin.

Banklagskommitténs betänkande Reglering och tillsyn av banker och

kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160) behandlar frågan om insättnings-

begreppet. Betänkandet bereds för närvarande inom regeringskansliet och

en proposition i ärendet kan förväntas senast under första halvåret 2001.

Enligt regeringens mening är det inte lämpligt att innan dess göra några

justeringar av den definition av insättning som finns i lagen om insätt-

ningsgaranti.

4.6 Placering av behållna avgiftsmedel

Regeringens bedömning: Inbetalda avgifter bör även fortsättningsvis

placeras på ett räntebärande konto i Riksgäldskontoret.

Promemorians förslag: Promemorian behandlar inte frågan.

Remissinstanserna: Svenska Bankföreningen anser att Insättnings-

garantinämnden skall ges möjlighet att placera en viss del av garantins

tillgångar i andra lågriskobligationer än statsobligationer.

Skälen för regeringens bedömning: I 15 § lagen om insättnings-

garanti stadgas att Insättningsgarantinämnden skall placera inbetalda

avgifter på ett räntebärande konto i Riksgäldskontoret. När insättnings-

garantin infördes angavs att medlen skulle placeras utan kreditrisk och på

ett sätt att de snabbt kunde göras likvida och tillgängliga för utbetalning

av ersättning till insättare i händelse av fallissemang i ett institut (prop.

1995/96:60 s. 93). Det finns, enligt regeringens mening, inte skäl att göra

någon annan bedömning nu av vilka förutsättningar som bör gälla för

placeringen av garantins samlade behållning.

5 Överväganden om investerarskyddet

5.1 Bakgrund

Investerarskyddet har till uppgift att ersätta investerare, om det värde-

pappersinstitut som investeraren anlitat för värdepappersaffärer inte kan

återlämna värdepapper eller pengar som tillhör denne. En investerare får

ersättning med sammanlagt högst 250 000 kronor per institut. Skydds-

systemet infördes den 1 maj 1999 genom lagen (1999:158) om investe-

rarskydd. Det administreras av Insättningsgarantinämnden.

Lagstiftningen grundas på direktivet om system för ersättning till

investerare (97/9/EG) som utformats för att få till stånd ett för medlems-

staterna gemensamt lägsta skydd för investerare.

Till skillnad från insättningsgarantin aktualiseras inte

investerarskyddet alltid när ett institut försätts i konkurs. Ett

värdepappersinstitut är vid utförandet av en investeringstjänst i regel

skyldig att hålla kundens likvida medel och finansiella instrument

åtskilda från företagets egna tillgångar. Det innebär i sin tur att kundernas

tillgångar skall finnas i behåll även om företagets rörelse skulle gå dåligt

och att investerarna har separationsrätt till dessa. Det är först när

institutet inte kan återlämna värdepapper eller pengar, exempelvis på

grund av brottsligt förfarande eller hanteringsfel, som skyddet tas i

anspråk.

Investerarskyddet finansieras genom avgifter från de institut som till-

hör skyddet. De sammanlagda avgifterna skall motsvara vad som är nöd-

vändigt för en långsiktig finansiering av skyddet. De skall även täcka

Insättningsgarantinämndens kostnader för administration av skyddet. När

avgifterna beräknas skall nämnden beakta storleken av de tillgångar som

är skyddade hos ett institut och göra en jämförelse med samtliga tillgång-

ar som omfattas av skyddet. Insättningsgarantinämnden får genom före-

skrifter fastställa de närmare grunderna för hur avgiften skall beräknas.

Insättningsgarantinämnden har stor valfrihet vid utformningen av

investerarskyddets finansiering och kan exempelvis fondera medel i

Riksgäldskontoret eller teckna en försäkring. Vidare kan nämnden låna

medel i Riksgäldskontoret.

Insättningsgarantinämnden har i en rapport till regeringen den 30 mars

1999 (dnr Fi1999/1280) redogjort för att utbetalningar av ersättning från

skyddet till investerare kommer att finansieras genom att nämnden tar ut

avgifter från instituten när det kan förutses att ersättningar kommer att

behöva betalas ut, dvs. först efter det att ett ersättningsfall inträffat.

Nämnden kommer alltså inte att bygga upp någon fond för att i förväg

säkerställa nödvändig betalningsberedskap. Däremot kommer nämnden

att årligen ta ut avgifter för administrationen av investerarskyddet från de

institut som omfattas av skyddet.

5.2 Avgift för administrationskostnaderna

Regeringens förslag: Avgift som avser Insättningsgarantinämndens

administrationskostnader för investerarskyddet får fördelas lika mellan

samtliga institut som tillhör skyddssystemet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians

förslag eller har inga invändningar mot det. Insättningsgarantinämnden

anför att den föreslagna fördelningsprincipen även borde kunna tillämpas

på små avgifter som tas ut för att täcka nämndens utbetalningar av ersätt-

ningar. Nämnden har därutöver vissa synpunkter på lagtextens utform-

ning. I en komplettering till sitt remissyttrande uppmärksammar

nämnden regeringen på att ett antal värdepappersinstitut har ifrågasatt att

de skall erlägga avgift för investerarskyddet eftersom de inte tar emot

medel från kunder eller förfogar över kunders finansiella instrument i

samband med att investeringstjänster utförs. Enligt

Insättningsgarantinämnden bör övervägas om inte sådana institut bör

undantas från skyldigheten att finansiera investerarskyddet.

Skälen för regeringens förslag: Insättningsgarantinämnden har i

enlighet med 29 § tredje stycket lagen om investerarskydd och 10 a §

förordningen (1996:595) med instruktion för Insättningsgarantinämnden

utformat finansieringen av skyddet på så sätt att nämnden tar ut årliga

avgifter från instituten för administrationen av skyddet samt i övrigt först

när ett ersättningsfall inträffat.

Vid beräkningen av varje instituts avgift till investerarskyddet skall

Insättningsgarantinämnden enligt 29 § lagen om investerarskydd beakta

hur stor andel skyddade tillgångar som finns hos institutet jämfört med

samtliga skyddade tillgångar. Denna proportionalitetsmetod skall tilläm-

pas oavsett om avgiften tas ut för att säkerställa utbetalningar till inves-

terare eller för att täcka nämndens administrationskostnader.

Det har emellertid visat sig att institutens kostnader för att ta fram upp-

gifter om vilka skyddade tillgångar som finns hos dem inte är försum-

bara. Bland annat är institutens uppgiftslämnande om investerarskyddet

föremål för revisors granskning. Metodens tillämpning uppges även vara

arbetskrävande för instituten.

Insättningsgarantinämndens administrationskostnader för investerar-

skyddet uppgick förra året, 1999, till ca 1,2 miljoner kronor. För ett litet

institut skulle en tillämpning av proportionalitetsmetoden sannolikt inne-

bära att kostnaderna för att ta fram de nödvändiga uppgifterna översteg

den avgift som institutet skulle betala. Det kan därför finnas skäl att

försöka finna en metod för fördelning av administrationsavgifterna som

är enklare och mindre kostnadskrävande att tillämpa.

De avgifter som debiteras för investerarskyddet måste framstå som

förhållandevis rättvisa. Kraven på en rättvis fördelning av avgifterna är

sannolikt lägre då Insättningsgarantinämnden tar ut en låg avgift än då en

hög avgift tas ut. Beträffande administrationskostnaderna gäller

dessutom att ett stort institut inte innebär mer arbete och därmed högre

kostnader för nämnden än ett litet institut. Inte heller av den anledningen

är behovet av att kunna differentiera avgiften särskilt stort.

Ett alternativt sätt att fördela kostnaderna mellan instituten är fördel-

ning med utgångspunkt i institutens balansomslutningar på samma sätt

som avgifterna för Finansinspektionens tillsyn beräknas. En fördel med

detta alternativ är att nämnden då skulle kunna använda samma uppgifter

som instituten redan tagit fram och lämnat till inspektionen.

Att använda balansomslutningen som faktor ger dock varken en önsk-

värd fördelning av avgifterna mellan institut av olika storlek eller en för-

delning som är tillräckligt effektiv eftersom den differentierar avgifterna

i en utsträckning som inte är motiverad. De institut som hanterar mest

värdepappersaffärer har vanligtvis förhållandevis låg balansomslutning.

Omvänt så har de mellanstora bankerna huvudsakligen sparbanker

som sannolikt hanterar små volymer av värdepappersaffärer, relativt hög

balansomslutning. En fördelning i förhållande till balansomslutningen

skulle således medföra att vissa specialiserade värdepappersbolag, som

hanterar stora volymer värdepappersaffärer, skulle betala lägre avgift än

till exempel de medelstora sparbankerna som bedriver ringa värde-

pappersverksamhet. Vidare uppgår summan av balansomslutningarna för

samtliga institut som omfattas av skyddet utom de fyra stora bankerna,

till knappt hälften eller en tredjedel av dessa stora bankers balans-

omslutning. En fördelning med balansomslutningen som grund skulle

därför medföra att avgiften i princip endast betalas av de stora bankerna.

Visserligen har de fyra stora bankerna också stor andel av värdepappers-

verksamheten men en inte obetydlig del ligger hos de mer specialiserade

värdepappersbolagen.

Ytterligare ett alternativt sätt att fördela kostnaderna skulle kunna vara

att införa en avgiftstrappa som ger möjlighet till viss differentiering.

Instituten skulle t.ex. kunna delas in i tre eller fyra olika klasser som

avgiftsbeläggs olika mycket. Problemet med trappstegsmetoden är att

bestämma vilken faktor som skall vara avgörande för indelningen av

instituten i olika klasser. En annan nackdel är att metoden skapar trösklar

som kan ge upphov till omotiverade skillnader mellan de avgifter som

två i stort sett likvärdiga institut debiteras.

Slutligen skulle en metod kunna vara att fördela nämndens kostnader

lika mellan instituten. En fördelning av 1999 års administrationskost-

nader, ca 1,2 miljoner kronor, på samtliga institut ger exempelvis en

individuell avgift om drygt 6 400 kronor. Denna metod torde vara den

enklaste och minst kostnadskrävande. Regeringen föreslår därför att det i

29 § lagen om investerarskydd uttryckligen anges att avgift för adminis-

trationskostnader får fördelas lika mellan instituten.

Den bestämmelse som föreslås i promemorian innebär att samtliga

institut som tillhör investerarskyddet skall betala avgift för administra-

tionskostnader. Insättningsgarantinämnden menar att ett undantag från

att betala administrationskostnaderna för instituten utan skyddade till-

gångar bör övervägas. Dessa institut tillhör emellertid och måste, enligt

det bakomliggande direktivet om system för ersättning till investerare,

tillhöra skyddssystemet. Instituten kan inte bedriva värdepappers-

verksamhet på den europeiska marknaden utan att tillhöra ett skydds-

system. Insättningsgarantinämnden har dessutom vissa kostnader för

dessa institut eftersom de måste finnas registrerade hos myndigheten. De

bör därför betala avgift för administrationskostnader till nämnden i

enlighet med vad som föreslås i promemorian.

Insättningsgarantinämnden menar att den föreslagna principen att dela

avgiften lika mellan instituten borde kunna tillämpas inte bara vid fördel-

ning av administrationskostnaderna utan även på mindre avgifter för att

säkerställa nämndens utbetalningar till investerare. Ett genomförande av

nämndens förslag i denna del kräver emellertid ytterligare beredning och

förnyade överväganden av hur olika avgränsningar skall göras vilket det

inte finns utrymme för i detta ärende. Saken får därför behandlas vid ett

annat tillfälle.

5.3 Investerarskyddets finansiering

Regeringens bedömning: Bestämmelsen om en långsiktig finansiering

av skyddet bör inte ändras.

Promemorians förslag: Promemorian behandlar inte frågan.

Remissinstanserna: Insättningsgarantinämnden väcker frågan om

kravet på långsiktig finansiering av skyddet som anges i den nuvarande

lydelsen av 29 § andra stycket lagen om investerarskydd kan tolkas så att

nämnden är hänvisad till att fondera medel för utbetalning av ersättningar

från skyddet.

Skälen för regeringens bedömning: I 29 § andra stycket lagen om

investerarskydd anges att institutens sammanlagda avgifter skall

motsvara vad som är nödvändigt för en långsiktig finansiering av skyddet

och för att täcka Insättningsgarantinämndens administrationskostnader.

Som framgår av avsnitt 5.2 har nämnden utformat finansieringen av

skyddet på så sätt att nämnden tar ut årliga avgifter från instituten för

administrationen av skyddet samt i övrigt först när ett ersättningsfall

inträffat.

När investerarskyddet infördes anförtroddes alltså Insättningsgaranti-

nämnden utformningen av skyddet. Som exempel på hur skyddet skulle

kunna utformas övervägdes fondering av avgiftsmedel, en försäkring

vars premie finansierades genom avgifterna samt en möjlighet för

nämnden att låna medel i Riksgäldskontoret med återbetalningen

finansierad genom avgifterna. Det betonades att alternativen bara var

exempel på hur skyddet skulle kunna utformas. (Prop. 1998/99:30 s. 84,

88 90.)

När investerarskyddet infördes angavs också att en utgångspunkt för

att bestämma storleken på avgifterna borde vara att de inte skulle vara

högre än vad som behövdes för att bygga upp och löpande finansiera

systemet. Vidare angavs att det följde redan av

investerarskyddsdirektivet att systemets finansiella kapacitet skulle stå i

rimlig proportion till institutens åtaganden (strecksats 23 i ingressen till

investerarskyddsdirektivet). Det fanns därför skäl att i lagen understryka

att skyddet på lång sikt varken fick över- eller underfinansieras (prop.

1998/99:30 s. 85). Inte heller i övrigt framgår att avsikten med

formuleringen om långsiktighet skulle vara att nämnden skulle vara

hänvisad till att fondera medel för skyddets finansiering.

Av vad som sagts framgår att kravet i 29 § andra stycket lagen om

investerarskydd på långsiktighet vad avser finansieringen av skyddet inte

innebär att avgiftsmedel måste fonderas. Vad som avses är, som nämnts,

att skyddet på lång sikt varken får över- eller underfinansieras. Därmed

menas att finansieringen inte måste vara i balans vid varje enskild

tidpunkt utan den skall vara så över tiden. Detta gäller oavsett vilken

finansieringsmetod som Insättningsgarantinämnden väljer att använda sig

av.

Sammanfattningsvis finner regeringen inte skäl att föreslå någon

ändring av den ifrågavarande bestämmelsen.

6 Övergångstiden för vissa finansieringsföretag

Regeringens förslag: Den som den 1 januari 1994 drev finansierings-

verksamhet som inte fordrade tillstånd enligt 1988 års finansbolagslag

och som inte anskaffar medel för verksamheten från allmänheten, får

fortsätta med verksamheten till och med den 31 december 2001 utan

krav på tillstånd.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrat sig tillstyrker de

flesta förslaget eller lämnar det utan erinran. Finansbolagens förening

avstyrker dock förslaget med motiveringen att det kan medföra konkur-

renssnedvridande effekter som inte bör accepteras och att de företag som

omfattas av regleringen har haft tillräcklig tid att anpassa sin verksamhet

till de förutsättningar som gäller enligt lagen om finansieringsverk-

samhet. Detta väger enligt föreningen tyngre än det olämpliga i att ett

antal företag på grund av att övergångstiden inte förlängs blir tillstånds-

pliktiga för att sedan eventuellt beroende på hur det framtida tillstånds-

kravet utformas inte längre vara tillståndspliktiga.

Skälen för regeringens förslag: Lagen (1992:1610) om finansierings-

verksamhet trädde i kraft den 1 januari 1994. I lagen finns bestämmelser

som reglerar sådan finansieringsverksamhet som drivs av finansierings-

företag som inte är banker. Lagen innehåller enhetliga regler för sådana

kreditföretag som tidigare omfattades av lagen (1988:606) om finans-

bolag eller lagen (1963:76) om kreditaktiebolag. Med finansierings-

verksamhet i lagens mening avses näringsverksamhet vars ändamål är att

lämna kredit, ställa garanti för kredit, förmedla kredit till konsumenter

eller medverka till finansiering genom att förvärva fordringar eller upp-

låta lös egendom till nyttjande. De företag som driver tillståndspliktig

finansieringsverksamhet måste uppfylla ett antal förutsättningar för att

beviljas auktorisation. Till dessa hör att den planerade rörelsen kan antas

komma att uppfylla kraven på en sund verksamhet, att vissa större ägare

till företaget och företagets ledning uppfyller angivna krav och att det

bundna egna kapitalet motsvarar minst fem miljoner euro, eller i undan-

tagsfall en miljon euro. I rörelsen måste ytterligare ett antal krav iakttas,

bl.a. begränsning av verksamheten och aktieägande samt en viss minsta

kapitalbas. Dessutom omfattas företaget av lagen (1994:2004) om kapi-

taltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappers-

bolag.

När lagen om finansieringsverksamhet infördes gavs vissa övergångs-

bestämmelser. Av punkten 5 i dessa följde bl.a. att den som när lagen

trädde i kraft den 1 januari 1994 drev finansieringsverksamhet som inte

fordrade tillstånd enligt 1988 års finansbolagslag (bl.a. företag vars

balansomslutning inte översteg 50 miljoner kronor och som inte riktade

sin verksamhet till konsumenter) fick fortsätta med verksamheten till

utgången av år 1994. Enligt punkten 6 i samma övergångsbestämmelser

kan ett sådant företag som avses i punkten 5 beviljas tillstånd även om

det inte uppfyller det krav på startkapital som ställs upp i lagen. Detta

förutsätter emellertid att företagets kapitalbas inte har gått ned under en

viss nivå. Dessutom är den sistnämnda övergångsbestämmelsen så kon-

struerad att den gynnsamma behandlingen upphör i samband med

ägarskiften. Det innebär t.ex. att vid ett generationsskifte i ett sådant

företag måste kapitalbasen höjas till den i lagen angivna nivån, dvs. mot-

svarande en eller fem miljoner euro.

På initiativ av Näringsutskottet förlängdes den ursprungliga över-

gångstiden i punkt 5 i övergångsbestämmelserna till den 30 juni 1996

(bet. 1994/95:NU29, rskr. 1994/95:446). I betänkandet (s. 3) anförde

utskottet bl.a. att det kan finnas skäl att ändra området för tillstånds-

pliktig finansieringsverksamhet i Sverige eller modifiera reglerna för

vissa slag av sådan verksamhet .

Därefter har övergångstiden förlängts vid ytterligare tre tillfällen, först

till den 31 december 1996 (prop. 1995/96:173, bet. 1995/96:NU23, rskr.

1995/96:285), därefter till den 31 december 1998 (prop.1995/96:214,

bet. 1996/97:NU3, rskr. 1996/97:9) och sedan till den 31 december 2000

(prop. 1997/98:144, bet. 1997/98:FiU24, rskr. 1997/98:217). I samband

med dessa förlängningar har det konstaterats att det finns flera

anledningar att se över reglerna om finansieringsverksamhet och att den

omprövningen, som naturligen faller under det uppdrag Banklags-

kommittén har, bör genomföras utan att det får genomgripande konsek-

venser för vissa företag som ännu inte kommit att föras in under lagen

om finansieringsverksamhet. Vid den andra förlängningen inskränktes

dock möjligheten att fortsätta verksamheten med stöd av övergångs-

bestämmelsen till att gälla de finansieringsföretag som inte anskaffar

medel för verksamheten från allmänheten.

Banklagskommittén överlämnade i januari 1999 sitt huvudbetänkande

Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU

1998:160). I det betänkandet föreslås ändringar av bl.a. lagen om

finansieringsverksamhet och vad som enligt den lagen utgör tillstånds-

pliktig finansieringsrörelse. Kommittén föreslår sålunda att finansierings-

rörelse skall definieras som rörelse i vilken ingår näringsverksamhet med

ändamål att till allmänheten lämna kredit eller ställa garanti för kredit

eller att i finansieringssyfte förvärva fordringar eller upplåta lös egendom

till nyttjande. Av definitionen följer att verksamhet utan vinstsyfte eller

av tillfällig natur eller liknande oftast faller utanför det reglerade

området. Vidare följer att finansiering genom köp av finansiella

instrument och finansiering riktad till en begränsad krets faller utanför.

Undantag från tillståndsplikt görs för finansiering i samband med

försäljning av egendom eller tjänster. Undantaget gäller även för

finansiering i senare led och för finansiering genom annat företag i

samma koncern eller grupp av företag. Företag som bedriver

finansieringsrörelse kallas kreditmarknadsföretag.

Kommittén föreslår vidare att finansieringsrörelse inte skall vara till-

ståndspliktig om finansieringsverksamheten är av mindre omfattning.

Om tillgångarna hänförliga till finansieringsverksamheten enligt

fastställd balansräkning uppgår till mindre än 250 miljoner kronor skall

rörelsen inte vara tillståndspliktig. Detsamma skall enligt förslaget gälla

om företaget som bedriver finansieringsrörelse inte har skulder

uppgående till mer än 250 miljoner kronor utöver vad som får räknas

som kapitalbas. En förutsättning för att undantagen skall gälla är att

företagen inte tar emot återbetalningspliktiga medel från allmänheten.

Kommitténs förslag har remissbehandlats.

Eftersom det alltjämt är önskvärt att samordna beredningen av frågan

om tillståndsplikt för de företag som omfattas av nämnda övergångs-

bestämmelser med Banklagskommitténs förslag, bör en ny förlängning

av övergångstiden göras. Mot bakgrund av att kommitténs förslag för

närvarande är föremål för beredning inom Regeringskansliet och då en

proposition som behandlar kommitténs förslag beräknas kunna

överlämnas till riksdagen senast under första halvåret 2001 torde ett års

förlängning av övergångstiden vara tillräcklig. Övergångstiden bör därför

förlängas till utgången av år 2001.

Upplysningsvis kan nämnas att övergångstiden för sådana företag som

bedriver inlåningsverksamhet med stöd av punkt 3 i övergångs-

bestämmelserna till lagen (1995:1572) om ändring i bankrörelselagen

(1987:617), s.k. sparkassor, har förlängts till samma tidpunkt (prop.

1998/99:129, bet. 1999/2000:FiU17, rskr. 1999/2000:46).

7 Ikraftträdande

De föreslagna ändringarna i insättningsgarantilagen bör vara i kraft det år

garantisystemet uppnår målsatt behållning första gången. Det beräknas

ske under 2001. Därför föreslås reglerna träda i kraft den 1 januari 2001.

Även de föreslagna ändringarna i investerarskyddslagen samt i över-

gångsbestämmelsen till lagen om finansieringsverksamhet bör träda i

kraft vid denna tidpunkt.

8 Ekonomiska konsekvenser

Insättningsgarantin

Enligt gällande lagstiftning sänks avgiften för insättningsgarantin från

0,5 till 0,1 procent av de garanterade insättningarna när behållna avgifts-

medel uppgår till ett belopp större än motsvarande 2,5 procent av de

garanterade insättningarna. Enligt beräkningar som Insättningsgaranti-

nämnden har gjort, kommer behållningen av avgiftsmedlen att under år

2001 uppgå till ett belopp överstigande 2,5 procent av de garanterade

insättningarna.

Propositionens förslag innebär huvudsakligen att avgiften, när behåll-

ningen av avgiftsmedlen understiger 2,5 procent av insättningarna, skall

fastställas till 0,1 0,3 i stället för till 0,5 procent av de garanterade

insätt-

ningarna. Mot bakgrund av att behållningen förväntas uppnå målet under

år 2001 får ändringsförslaget inte någon annan effekt på de offentliga

finanserna än att behållningen, i en situation där den sjunker under 2,5

procent av de garanterade insättningarna, inte kommer att kunna byggas

upp lika snabbt som enligt gällande regler.

Investerarskyddet

Förslaget i propositionen berör institutens avgifter för investerarskyddet.

Förslaget innebär bl.a. att samtliga institut skall vara avgiftspliktiga för

administrationskostnaderna. Eftersom Insättningsgarantinämndens beslut

om avgifterna kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol kan

belastningen på dessa domstolar eventuellt komma att öka något.

Effekten får dock bedömas vara marginell och får i nuläget anses

rymmas inom ramarna för domstolarnas anslag. Inte heller i övrigt

bedöms de offentliga finanserna påverkas av förslaget.

Vad avser belastningen på enskilda institut innebär förslaget, utöver att

samtliga institut skall vara avgiftspliktiga för administrationskostnaderna,

en viss risk för att mindre institut kan missgynnas av att avgiften fördelas

lika mellan instituten oavsett storlek. Avgiften bedöms emellertid som

regel understiga kostnaderna för instituten att ta fram de uppgifter som

behövs för att ett fördelningsmässigt mer rättvist avgiftsuttag ska kunna

tillämpas, se avsnitt 5.2.

Förlängning av övergångstiden för vissa finansieringsföretag

Den föreslagna förlängningen av övergångsbestämmelserna till lagen om

finansieringsverksamhet innebär att Finansinspektionen får en

oförändrad tillsynsbörda. Detta följer av att ett antal finansieringsföretag,

åtminstone tills vidare, inte kommer att omfattas av inspektionens

kontroll. Bedömningen är att ytterligare resurser till Finansinspektionen

inte behöver skjutas till. Förslaget bedöms således inte få några

ekonomiska konsekvenser

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 18 maj 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:107 Avgifterna för

insättningsgarantin och investerarskyddet m.m.

Rättsdatablad

Författningsrubrik

Bestämmelser som

inför, ändrar, upp-

häver eller upprepar

ett normgivnings-

bemyndigande

Celexnummer för

bakomliggande EG-

regler

Lag om ändring i lagen

(1995:1571) om

insättningsgaranti

31994L0019

Lag om ändring i lagen

(1999:158) om investe-

rarskydd

31997L0009

 Senaste lydelse 1996:1176.

 Senaste lydelse 2000:188.

 Lagen omtryckt 1996:1004.

Senaste lydelse av lagens rubrik 1997:453.

 Senaste lydelse 1998:717.

Prop. 1999/2000:107

4

1

26

1

27

1

28

1