Regeringens proposition

1996/97:102

Löneskyddet vid konkurs

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 13 februari 1997

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Ulrica[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Arbetsmarknadsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i 12 § förmånsrättslagen (1970:979,

FRL) och 2 § lönegarantilagen (1992:497, LGL) samt att 9 a § LGL upphävs. Syftet

med lagändringarna är att uppnå en bättre överensstämmelse mellan de svenska

reglerna om löneskyddet vid konkurs och vad som följer av rådets direktiv

80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas

lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens.

 Ändringarna innebär att 12 § första stycket FRL ändras så att även

lönefordringar som förfaller efter det att anställningen har upphört omfattas av

förmånsrätt. Därmed kommer löneförmånsrätten med säkerhet att omfatta fordringar

som avser de sista sex månaderna av arbetstagarens anställningstid hos

konkursgäldenären, oavsett om fordringarna har förfallit till betalning inom

denna tid.

 12 § sjätte stycket FRL föreslås ändrat så att dess lydelse stämmer överens

med närståendes löneskydd enligt den anpassning av direktiv 80/987/EEG som

gäller för Sverige.

 När det gäller lönegarantilagen föreslås att kravet i 2 § LGL på att

fordringen skall ha anknytning till Sverige eller svenska förhållanden även när

konkursen har inträffat i Sverige tas bort samt att den s.k. karensregeln i 9 a

§ LGL upphävs.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut................................ 4

2 Lagtext.................................................... 4

 2.1 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979) 4

 2.2 Förslag till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497) 6

3 Ärendet och dess beredning................................. 7

4 Närståendes löneskydd m.m.................................. 7

 4.1 Närståendes löneskydd enligt nu gällande regler..... 7

 4.2 Rådets direktiv 80/987/EEG och den för Sverige gällande

 anpassningen av direktivet.......................... 9

 4.3 En regelförändring för bättre överensstämmelse med direktiv

 80/987/EEG.......................................... 10

5 Karensregeln............................................... 18

 5.1 Bakgrunden till att karensregeln infördes........... 18

 5.2 Karensregeln och dess senare ändring................ 19

 5.3 EFTA-domstolens dom i målet E-1/95.................. 20

 5.4 Karensregeln skall upphävas......................... 21

6 Kravet på anknytning till Sverige eller svenska förhållanden 23

7 Hantering av statens fordringar på grund av utbetald lönegaranti 25

8 Ikraftträdande m.m......................................... 27

9 Kostnader m.m.............................................. 28

10 Författningskommentar...................................... 29

 10.1 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

 29

 10.2 Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

 30

 10.3 Ikraftträdande ..................................... 30

Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian ...................... 31

Bilaga 2 Promemorians lagförslag............................. 32

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna.................. 35

Bilaga 4 Lagrådets yttrande.................................. 36

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 februari 1997 39

Rättsdatablad.................................................... 40

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

 1. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

 2. lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

 Härigenom föreskrivs att 12 § förmånsrättslagen (1970:979)1 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §2

--------------------------------------------------------------------

Allmän förmånsrätt följer därefter medAllmän förmånsrätt följer därefter med

arbetstagares fordran på lön eller arbetstagares fordran på lön eller

annan ersättning på grund av annan ersättning på grund av

anställningen. Förmånsrätten om- anställningen. Förmånsrätten omfattar

fattar fordringar som har fordringar som har förfallit till

förfallit till betalning under de betalning under de sista sex

sista sex månaderna av månaderna av arbetstagarens an-

arbetstagarens anställningstid ställningstid hos konkursgäldenären

hos konkursgäldenären och inte eller därefter. Fordringarna får

tidigare än tre månader innan kon- inte ha förfallit till betalning

kursansökningen kom in till tidigare än tre månader innan

tingsrätten. Har konkursen före- konkursansökningen kom in till

gåtts av ett förfarande enligt la- tingsrätten. Har konkursen föregåtts

gen (1996:764) om företagsrekon- av ett förfarande enligt lagen

struktion och har konkursansökan (1996:764) om före-

gjorts inom ett år från det att tagsrekonstruktion och har kon-

företagsrekonstruktionen upphörde, kursansökningen gjorts inom ett år

skall vid tillämpning av andra från det att företagsrekonstruktio-

meningen, om det är förmånligare förnen upphörde, skall vid tillämpning

arbetstagaren, anses som om kon- av tredje meningen, om det är för-

kursansökningen hade gjorts då månligare för arbetstagaren, anses

ansökningen om företagsrekon- som om konkursansökningen hade

struktion skedde. I sådant fall gjorts då ansökningen om företags-

skall det bortses från tiden rekonstruktion skedde. I sådant

mellan ansökningarna. fall skall det bortses från tiden

 mellan ansökningarna.

 Fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt längst för uppsägningstid

som beräknats enligt 11 § lagen (1982:80) om anställningsskydd. Uppsägningslön

för tid under vilken arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller

annan och inte heller driver egen rörelse, omfattas av förmånsrätt endast om

arbetstagaren kan visa att han har anmält sig hos offentlig arbetsförmedling som

arbetssökande. För uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller er-

sättning som överstiger inkomst vilken arbetstagaren under den tid lönen eller

ersättningen avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha

kunnat förvärva i en annan anställning. Vid bestämmande av i vilken utsträckning

fordran på lön eller ersättning under uppsägningstid omfattas av förmånsrätt,

skall med samtidig inkomst i annan anställning jämställas utbildningsbidrag som

utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, i den mån bidraget avser samma

tid som lönen eller ersättningen och arbetstagaren har blivit berättigad till

bidraget efter uppsägningen.

 Om en lönefordran som har förfallit tidigare än tre månader före konkursan-

sökningen har varit föremål för tvist, omfattas den av förmånsrätt om talan har

väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal eller lagen (1976:580)

om medbestämmande i arbetslivet har begärts inom fyra månader från förfallodagen

och konkursansökningen har följt inom sex månader från det att tvisten slutligt

har avgjorts.

 Semesterlön och semesterersättning som är intjänad före konkursansökningen

omfattas av förmånsrätt för vad som står inne för det löpande och det närmast

föregående intjänandeåret.

 Förmånsrätt följer med fordran på pension vilken tillkommer arbetstagare eller

dennes efterlevande för högst sex månader före konkursansökningen och därpå

följande sex månader. Förmånsrätten gäller även i fråga om pension, som in-

tjänats hos föregående arbetsgivare, om gäldenären övertagit ansvaret för

pensionen under de betingelser som anges i 23 och 26 §§ lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse m.m.

--------------------------------------------------------------------

 Om konkursgäldenären är näringsid-Om konkursgäldenären är näringsidka-

kare, skall arbetstagare, som re, skall en arbetstagare som

själv eller tillsammans med närstå-själv eller tillsammans med nära

ende senare än sex månader före anförvanter senare än sex månader

konkursansökningen har ägt minst före konkursansökningen har ägt en

en femtedel av företaget, eller väsentlig andel av företaget och

hans efterlevande, inte ha som haft ett betydande inflytande

förmånsrätt enligt denna paragraf över dess verksamhet inte ha för-

för lön eller pension. Detsamma månsrätt enligt denna paragraf för

gäller även när andelen har ägts avlön eller pension.

en närstående till arbetstagaren.

_____________________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juni 1997. Äldre föreskrifter gäller

fortfarande för fordran hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs före

ikraftträdandet.

2.2 Förslag till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

 Härigenom föreskrivs i fråga om lönegarantilagen (1992:497)1

 dels att 9 a § skall upphöra att gälla,

 dels att 2 § skall ha följande lydelse.

 2 §

--------------------------------------------------------------------

Betalning enligt garantin lämnas Om konkursen har inträffat i ett

endast för en sådan fordran som annat nordiskt land, lämnas betal-

avser anställning med övervägande ning enligt garantin endast för en

anknytning till Sverige eller sådan fordran som avser anställning

svenska förhållanden. med övervägande anknytning till

 Sverige eller svenska förhållanden.

_____________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juni 1997.

**FOOTNOTES**

1 Lagen omtryckt 1975:1248.

2 Senaste lydelse 1996:769.

1 Senaste lydelse av 9 a § 1995:675.

3 Ärendet och dess beredning

I en departementspromemoria som upprättats inom Arbetsmarknadsdepartementet,

Löneskyddet vid konkurs, förslag till vissa förändringar i anledning av direktiv

80/987/EEG, m.m. (Ds 1996:63), föreslås ändringar i reglerna om löneförmånsrätt

och lönegaranti som syftar till en bättre överensstämmelse mellan de svenska

reglerna om löneskydd vid konkurs och vad som följer av rådets direktiv

80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas

lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. Förslagen

berör 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen (1970:979) samt 2 och 9 a §§

lönegarantilagen (1992:497). I promemorian lämnas dessutom förslag som rör

hanteringen av statens fordringar på grund av utbetald lönegaranti efter att en

konkurs har avslutats. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 2.

 Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns

i bilaga 3. Yttrandena finns tillgängliga i Arbetsmarknadsdepartementet (dnr

A96/6622/RS).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 30 januari 1997 att inhämta Lagrådets yttrande över

lagförslag likalydande med dem som finns i propositionen. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4.

 Lagrådet behandlar i sitt yttrande vissa frågor som rör 12 § sjätte stycket

förmånsrättslagen (1970:979). Dessa frågor tas i propositionen upp under avsnitt

4.3.

4 Närståendes löneskydd m.m.

4.1 Närståendes löneskydd enligt nu gällande regler

Arbetstagarnas lönefordringar i arbetsgivarens konkurs skyddas genom två

regelsystem, dels genom reglerna om förmånsrätt enligt förmånsrättslagen

(1970:979, FRL), dels genom reglerna om statlig lönegaranti enligt

lönegarantilagen (1992:497, LGL). Regelsystemen hänger samman på så sätt att

ersättning enligt lönegarantin kan utgå endast för lönefordringar som omfattas

av förmånsrätt (7 § LGL).

 När det gäller närstående till konkursgäldenären, regleras förmånsrättens

omfattning av 12 § sjätte stycket FRL. Här framgår att en arbetstagare, som

själv eller tillsammans med närstående senare än sex månader före konkursansök-

ningen har ägt minst en femtedel av företaget eller hans efterlevande, inte har

förmånsrätt för sina fordringar på lön eller pension. Samma gäller även om hela

andelen har ägts av en närstående till arbetstagaren. Av regeln följer att om

andelen ägts tidigare än sex månader före konkursansökningen eller inte har

uppgått till en femtedel, skyddas fordringarna av förmånsrätt.

 Bestämmelsen fick denna lydelse genom en lagändring, som trädde i kraft den 1

juli 1994 (prop. 1993/94:208, bet. 1993/94:LU34, rskr. 1993/94:394, SFS

1994:639). Tidigare gällde att endast fordringar som tillkom sådana arbetstagare

som hade ägt en väsentlig andel i företaget och haft ett väsentligt inflytande

över dess verksamhet uteslöts från förmånsrätt. Av regeln framgick inte att det

var tillräckligt att andelen hade ägts av en närstående till arbetstagaren,

något som ändå ansågs gälla enligt förarbeten och praxis (Utsökningsrätt IX [SOU

1969:5] s. 151 och prop. 1970:142 s. 129, 137 samt NJA 1980 s. 743).

 Skälen för lagändringen framgår av propositionen 1993/94:208 s. 39-42. Där

sägs bl.a. att bestämmelsen alltsedan sin tillkomst utsatts för kritik.

Begreppen "väsentlig andel" och "väsentligt inflytande" ansågs vara för

obestämda och därmed lämna utrymme för skönsmässiga bedömningar. En arbetstagare

kunde därför ofta vara oviss om huruvida hans lönefordring omfattades av

förmånsrätt eller inte. En relativt stor ägarandel ansågs ibland i

rättstillämpningen inte utgöra en väsentlig andel, om andra aktieägare ägde lika

stora andelar. Vidare medförde kravet att arbetstagaren också skulle ha ett

väsentligt inflytande över företagets verksamhet för att hans fordringar skulle

diskvalificeras från förmånsrätt, att inte ens ett mycket betydande andels-

eller aktieinnehav uteslöt att lönefordringarna omfattades av förmånsrätt och

därmed lönegaranti. I den allmänna debatten hade det därför framhållits att

redan förekomsten av endera en ägarandel eller en möjlighet att påverka

verksamheten borde leda till förlust av förmånsrätten. Genom det innehåll som de

båda rekvisiten hade fått i praxis, hade förmånsrätten blivit förhållandevis

generös mot sådana arbetstagare som genom eget och närståendes ägande hade

intressen i konkursföretaget. I propositionen föreslogs vissa inskränkningar i

löneförmånsrätten för löntagarna i allmänhet. De skäl som låg bakom dessa

inskränkningar ansågs tala för att begränsningar borde ske även beträffande för-

månsrätten för ägares och dem närstående arbetstagares fordringar.

 Under övervägandena av hur den nya regeln skulle utformas, diskuterades frågan

om möjligheten att påverka företagets verksamhet i sig borde inverka på förmåns-

rätten. I propositionen framhölls att en arbetstagare i en ledande befattning

genom sina bedömningar visserligen ibland kunde ha bidragit till att företaget

kommit på obestånd. Lika lite som andra arbetstagare borde han emellertid

"straffas" för sina felbedömningar genom förlust av förmånsrätten. Att utesluta

sådana arbetstagares fordringar från förmånsrätt kunde också bidra till att

personer i ledande befattningar lämnade företaget redan vid ett hot om en

konkurs, något som kunde förvärra företagets ställning ytterligare. Slutsatserna

ledde till att endast ägande i fortsättningen skulle vara diskvalificerande från

förmånsrätt.

 För att råda bot på ovissheten om hur stor ägarandelen skulle vara för att

anses "väsentlig" och samtidigt uppnå en viss begränsning av förmånsrätten för

arbetstagare ur ägarkategorin, föredrog man att i lagtexten tydligt ange den

diskvalificerande kvotdelen, som bestämdes till en femtedel. Samtidigt valde

man, för att skapa ytterligare klarhet i när regeln skulle vara tillämplig, att

ange när ägandet senast skulle ha avvecklats för att inte leda till förlust av

förmånsrätten. Denna tid bestämdes till sex månader före konkursansökningen.

Vidare ansågs det väsentligt att det kom till ett klart uttryck i lagtexten att

även en närståendes ägande till en sådan andel skulle vara diskvalificerande.

 Enligt sin tidigare lydelse gällde regeln även om konkursgäldenären var en

juridisk person utan att vara näringsidkare. Den kom därigenom att i vissa fall

bli tillämplig även på lönefordringar i ideella föreningar och stiftelser. Mot

bakgrund av att detta slags juridiska personer regelmässigt saknar delägare,

hade det rått tvivel om vad bestämmelsen egentligen innebar. Kravet på att

arbetstagaren skulle äga en väsentlig andel i verksamheten fick i praktiken till

följd att regeln inte kunde tillämpas i de här berörda fallen. I den nya

lydelsen valde man därför att från regelns tillämpningsområde utesluta fall där

konkursgäldenären var en juridisk person utan att vara näringsidkare.

4.2 Rådets direktiv 80/987/EEG och den för Sverige gällande anpassningen av

direktivet

Europeiska gemenskapernas råd har den 20 oktober 1980 antagit ett direktiv om

tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid

arbetsgivarens insolvens (80/987/EEG). Direktivet, som innehåller regler till

skydd för arbetstagarnas fordringar när arbetsgivaren är på obestånd, hör till

de rättsakter som Sverige åtog sig att införliva redan genom avtalet om

Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, EES-avtalet.

 För Sveriges del innebar det ett åtagande att våra regler skall överensstämma

med direktivets krav. I propositionen om det Europeiska ekonomiska samarbets-

området (prop. 1991/92:170, bil. 9 s. 30) konstaterade regeringen att i Sverige

reglerades direktivets innehåll av bestämmelserna om lönegaranti och förmånsrätt

samt att dessa regler väl täckte innehållet i direktivet.

 Direktivets artikel 1.2 ger medlemsstaterna rätt att utesluta fordringar från

vissa kategorier av arbetstagare från direktivets tillämpningsområde bl.a. på

grund av den speciella arten av deras anställningsavtal eller anställningsför-

hållanden. Av samma artikel framgår att de kategorier som avses är upptagna i en

bilaga till direktivet. I EES-avtalet gjordes därför en anpassning till de

svenska reglerna om löneförmånsrätt genom att i avsnitt I i nämnda bilaga till

direktivet undanta den kategori av arbetstagare med ägarandel och inflytande i

företaget, vars fordringar uteslutits från förmånsrätt enligt 12 § FRL (prop.

1991/92:170 bil. 14 s. 643).

 En motsvarande anpassning till de svenska reglerna om löneförmånsrätt finns i

den s.k. anslutningsakten om Sveriges anslutning till de fördrag som ligger till

grund för Europeiska unionen (prop. 1994/95:19, del 1, s. 227, SFS 1994:1501 s.

2097 och 2239). Anpassningen innebär, liksom enligt EES-avtalet, att det under

avsnitt I i bilagan till direktivet förs in en begränsning av direktivets

tillämpningsområde i Sverige. Texten, som är i princip likalydande med den i

EES-avtalet, innehåller följande

 "G. SVERIGE

En anställd, eller en anställds efterlevande, som ensam eller tillsammans med

nära anförvanter ägde en väsentlig del av arbetsgivarens företag eller

verksamhet och som hade ett betydande inflytande över verksamheten. Detta skall

gälla även om arbetsgivaren är en juridisk person utan företag eller verk-

samhet."

 I detta sammanhang bör nämnas att denna anpassning, genom att den lagts till i

direktivets bilaga, har blivit en del av direktivet. Den fördragsrättsliga

grunden för direktivet är artikel 117 i Romfördraget, där det talas om behovet

av att främja förbättringar av arbetstagarnas arbetsvillkor och levnadsstandard,

och artikel 100, som stadgar bl.a. att rådet, på förslag av kommissionen,

enhälligt skall utfärda direktiv som direkt inverkar på den gemensamma

marknadens upprättande. Detta innebär att en eventuell begäran från Sverige om

en ändring av anpassningen kräver att en sådan ändring föreslås av kommissionen

och enhälligt beslutas av rådet.

4.3 En regelförändring för bättre överensstämmelse med direktiv 80/987/EEG

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Bestämmelsen om löneförmånsrätt för |

| konkursgäldenären närstående i 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen|

| (1970:979, FRL) ändras så att det svenska löneskyddet med säkerhet|

| stämmer överens med vad som följer av rådets direktiv 80/987/EEG|

| om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens samt |

| den anpassning av direktivet som gäller för Sverige och som |

| tagits in i Sveriges anslutningsakt till Europeiska unionen. I |

| fortsättningen krävs det att en arbetstagare själv äger andel i |

| företaget och har ett betydande inflytande över dess verksamhet |

| för att hans eller hennes lönefordringar skall kunna uteslutas |

| från förmånsrätt. Den ägda andelen måste vara väsentlig. Vid be-|

| dömningen härav medräknas andel som ägs av arbetstagarens nära |

| anförvanter. |

| Den allmänna regeln om löneförmånsrätt i 12 § första stycket FRL får|

| en ny lydelse varav framgår att förmånsrätten omfattar även |

| fordringar som förfaller efter det att anställningen har upphört.|

| Därmed kommer förmånsrätten att omfatta fordringar som avser de |

| sista sex månaderna av arbetstagarens anställningstid hos |

| konkursgäldenären oavsett om fordringarna har förfallit till |

| betalning inom denna tid. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag såvitt

gäller förslaget om närståendes löneförmånsrätt. I promemorian föreslås inte

någon ändring i 12 § första stycket FRL.

 Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser har tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran. Riksskatteverket och

Kronofogdemyndigheten i Stockholm har ansett att en arbetstagare som äger minst

en femtedel av konkursföretaget även fortsättningsvis skall vara utesluten från

förmånsrätt för sina lönefordringar, om arbetstagaren har ett betydande

inflytande över företaget. Riksskatteverket har vidare framfört att den

situationen att en arbetstagaren närstående har ägt en väsentlig andel av

företaget även framgent skall bedömas som om andelen hade ägts av arbetstagaren

själv. Denna synpunkt har framförts även av Kronofogdemyndigheten i Malmö och

Konkursförvaltarkollegiernas förening. Beträffande frågan när ägande av andel i

företaget och inflytande över dess verksamhet skall ha förelegat för att kunna

påverka löneförmånsrätten har Kronofogdemyndigheten i Malmö föreslagit att den

avgörande tidpunkten skall vara när företaget får allvarliga betalningsproblem.

Sveriges Ackordscentral och LO har ansett att någon tidsgräns i detta hänseende

inte alls skall anges i lagen.

 Riksskatteverket, Sveriges Ackordscentral och LO har föreslagit att 12 §

första stycket FRL ändras så att det därav framgår att löneförmånsrätten

omfattar fordringar som avser de sista sex månaderna av arbetstagarens

anställningstid hos konkursgäldenären oavsett om fordringen har förfallit till

betalning inom denna tid.

 Skälen för regeringens förslag:

Närståendes löneskydd - allmänna utgångspunkter

Redan en flyktig genomläsning av den anpassning av direktiv 80/987/EEG som

gäller för Sverige visar, att den är utformad med den lydelse av 12 § FRL som

gällde före den 1 juli 1994 för ögonen. Texten avspeglar sålunda rättsläget vid

tiden för Sveriges förhandlingar om EU-medlemskap våren 1994. Även efter det att

anslutningsakten undertecknats den 24 juni 1994, rådde det ovisshet om Sveriges

blivande medlemskap. Innan ändringen av 12 § FRL skedde den 1 juli 1994 hade

företrädare för Sverige kontaktat Gemensamma EES-kommittén för ändring av den

svenska anpassningen i EES-avtalet. Ändring av det avtalet hann dock aldrig

komma till stånd före Sveriges medlemskap i Europeiska unionen.

 Enligt den ordalydelse som anpassningen kommit att få synes den utesluta från

direktivets skydd endast den som

- själv eller tillsammans med nära anförvanter ägt en väsentlig del i

konkursföretaget och

- som haft ett betydande inflytande över dess verksamhet.

 Anpassningen synes inte avse fall då andelen helt ägts av en närstående till

arbetstagaren. Däremot tar den sikte på även juridiska personer utan företag

eller verksamhet.

 Med den språkliga utformningen som texten kommit att få synes det dessutom

erfordras, i de fall det är fråga om fordringar som en efterlevande till arbets-

tagaren har mot konkursgäldenären, att den efterlevande själv har ägt en

väsentlig andel och haft ett betydande inflytande, för att hans fordringar skall

kunna uteslutas från direktivets skydd.

 Skillnaderna mellan anpassningens ordalydelse och den svenska lagtexten i 12 §

sjätte stycket FRL medför att om en arbetstagare eller hans efterlevande nekas

lönegaranti till följd av den svenska regeln, men faller under direktivets skydd

till följd av att personen i fråga inte uppfyller villkoren enligt anpassningen,

kan staten bli skadeståndskyldig mot honom för den skada som han har orsakats

till följd av det bristande genomförandet av direktivet. Enligt EG-domstolen kan

en sådan skadeståndsskyldighet uppkomma under vissa villkor. Ett av dessa

villkor är att syftet med direktivet är att skapa rättigheter för enskilda. Det

måste vidare vara möjligt att bestämma innehållet i rättigheterna på grundval av

direktivet. I målen Francovich m.fl. mot Italien (C-6/90 och C-9/90, ECR I

[1991] s. 5357) fann EG-domstolen att direktiv 80/987/EEG var avsett att skapa

rättigheter för de enskilda och att det även var möjligt att bestämma innehållet

i dessa rättigheter.

 Justitiekanslern (JK) har i egenskap av representant för staten berörts av ett

hundratal sådana skadeståndsanspråk under de senaste åren. En del av dessa har

förekommit som mål i domstol, där staten instämts såsom part i rättegången, i

andra fall har de berörda vänt sig direkt till JK. Det helt övervägande antalet

fall har avsett skadestånd på den grund att anpassningen inte utesluter från

direktivets skydd en sådan arbetstagare som själv inte äger någon andel i

företaget, även om hans närstående äger en väsentlig del. JK har regelmässigt

medgett käromålet, när det framgått att arbetstagaren inte har haft ett

väsentligt inflytande över företagets verksamhet.

 Riksskatteverket (RSV) har i ett meddelande den 24 oktober 1995 (dnr 6887-

95/708) till kronofogdemyndigheter och tillsynsmyndigheter i konkurs förordat

följande tillämpning av 12 § sjätte stycket FRL. Enligt RSV bör man i regeln

tolka in kravet, att den anställde även skall ha haft ett väsentligt inflytande

på företagets verksamhet, för att hans fordringar skall uteslutas från

förmånsrätt. RSV anser vidare, att bestämmelsens sista punkt, dvs. att redan en

närståendes ägande kan diskvalificera från förmånsrätt, bör lämnas utan

avseende. RSV har i en skrivelse till regeringen (A95/5479/RS) hemställt om att

12 § FRL ändras.

 Regeringen har i december 1995 beslutat om tillsättande av en parlamentarisk

kommitté som skall se över bl.a. vissa frågor om löneförmånsrätt och lönegaranti

(dir. 1995:163, Ju 1996:02). Kommittén skall överväga om löneskyddet vid konkurs

kan förbättras utan att statens kostnader för lönegarantin ökar. För att lösa

den här berörda bristande överensstämmelsen mellan direktiv 80/987/EEG i dess

lydelse efter Sveriges anslutning till Europeiska unionen och bestämmelsen om

närståendes löneskydd i förmånsrättslagen bör kommitténs arbete, som skall vara

avslutat vid utgången av år 1997, emellertid inte avvaktas. Det är angeläget att

arbetstagarna åtnjuter det löneskydd som direktivet föreskriver. De

regeländringar som krävs för att detta skall uppnås bör därför göras så snart

som möjligt.

 Vid övervägande av vilka ändringar av 12 § sjätte stycket FRL som sålunda bör

vidtas skall utgångspunkten vara att de svenska reglerna fullt ut skall

garantera samma skydd som följer av direktiv 80/987/EEG. Förslag till

förändringar som uppfyller dessa krav har lämnats i promemorian. De har

tillstyrkts eller lämnats utan erinran av en övervägande majoritet av

remissinstanserna. Naturligtvis hindrar inget, att de svenska reglerna utformas

så att de ger ett mera vidsträckt skydd än direktivet.

Väsentlig andel och betydande inflytande

Förslagen i promemorian innebär för det första, att det bör framgå av lagtexten

att begränsningen av löneskyddet omfattar endast sådana arbetstagare som ensamma

eller tillsammans med nära anförvanter har ägt en väsentlig andel i företaget

och som har haft ett betydande inflytande över dess verksamhet.

 Enligt den nu gällande bestämmelsen är det tillräckligt om den ägda andelen

uppgår till minst en femdedel. Av remissinstanserna har Riksskatteverket och

Kronofogdemyndigheten i Stockholm förordat att denna bestämmelse behålls även

framgent. Det är också riktigt att jämfört med förhållandena före 1994 års

lagändring, innebär en i lagtexten preciserad andel stora fördelar ur såväl

rättssäkerhetssynpunkt som vid tillämpningen. En ägarandel om tjugo procent

framstår även som såpass stor att den i och för sig väl låter sig förenas med

benämningen väsentlig. Det synes vidare rimligt att anta att den som äger en

andel av den här diskuterade storleken normalt också har relativt stort

inflytande över företaget. Ett sätt att uppnå överensstämmelse med den för

Sverige gällande anpassningen av direktivet kunde därför vara, att nuvarande

12 § sjätte stycket FRL försågs med en presumtion om att den som på det i regeln

angivna sättet har ägt en femtedel av företaget skall anses ha ägt en väsentlig

andel i företaget och ha haft ett betydande inflytande över dess verksamhet.

Genom en sådan lösning kunde den nuvarande bestämmelsens fördelar i form av

klarhet och enkelhet vid tillämpningen behållas, samtidigt som man kunde undvika

att åter föra in kravet på betydande inflytande som ett självständigt rekvisit,

något som hade varit önskvärt mot bakgrund av den kritik som riktats mot

bestämmelsens tidigare utformning.

 Även om en så utformad regel således skulle ha vissa fördelar lider den av en

avgörande svaghet, nämligen att någon fullständig överensstämmelse med

direktivet inte uppnås. En presumtion innebär enligt sin natur att alla fall med

vissa gemensamma kännetecken skall bedömas lika. Den som - ensam eller

tillsammans med nära anförvanter - äger en femtedel av ett företag har

emellertid inte alltid även ett betydande inflytande över företagets verksamhet.

Förekomsten av ett sådant inflytande beror på en mängd omständigheter, såsom

ägarförhållandena beträffande övriga andelar samt hur arbetet med företagets

ledning har organiserats. Om en presumtion av det angivna slaget infördes skulle

en sådan arbetstagare riskera att utestängas från förmånsrätt och därmed

direktivets skydd, trots att han i praktiken kanske inte har haft något

inflytande över företagets verksamhet. Som tidigare nämnts, bör målet för den

regeländring som företas vara att de svenska löneskyddsbestämmelserna fullt ut

skall motsvara det skydd som föreskrivs i direktivet 80/987/EEG. Någon

presumtion av det skisserade slaget bör därför inte föras in i bestämmelsen. I

stället bör, för att den nödvändiga överensstämmelsen mellan regelverken säkert

skall uppnås, regelns ordalydelse nära ansluta till den som finns i den för

Sverige gällande anpassningen av direktivet.

 I promemorian har föreslagits att de vars ägarandel kan sammanläggas med

arbetstagarens vid bedömningen av om ägandet uppgår till en väsentlig andel även

fortsättningsvis skall betecknas med ordet "närstående", trots att den

ifrågavarande kategorin i anpassningen angetts som "nära anförvanter". Några

remissinstanser har pekat på denna skillnad i ordalydelsen och därvid anfört att

begreppet "närstående" förekommer även i 4 kap. 3 § konkurslagen (1987:672, KL).

Som anmärkts av Kronofogdemyndigheten i Malmö har förmånsrättslagens och

konkurslagens närståendebegrepp emellertid aldrig samordnats på ett sådant sätt

att de tillagts exakt samma innebörd. I förarbetena till 12 § FRL nämns däremot

att uppräkningen i 5 § andra stycket lagen (1967:531) om tryggande av

pensionsutfästelse m.m. kan tjäna till ledning även i förevarande sammanhang. I

nämnda paragraf uppräknas föräldrar, far- och morföräldrar, make, avkomling och

avkomlings make. Enligt förarbetena bör emellertid även syskon och den som

sammanbor med vederbörande i äktenskapsliknande förhållanden kunna ingå under

begreppet. Det finns en möjlighet att beakta de faktiska förhållandena i det

enskilda fallet och inte enbart grunda prövningen på släktskap eller svågerlag.

Även ett indirekt ägande genom t.ex. ett moderbolag bör kunna beaktas. (Utsök-

ningsrätt IX [SOU 1969:5] s. 151.) Även om närståendebegreppet i 4 kap. 3 § KL

har speciellt tillskapats för konkursrättsliga sammanhang såsom återvinning m.m.

(prop. 1986/87:90 s. 134), har det ibland ansetts kunna tjäna till ledning även

vid bedömning av förmånsrättslagens närståendebegrepp.

 Det är viktigt att närståenderegeln i förmånsrättslagen får en lydelse som

undanröjer alla tvivel om huruvida det svenska löneskyddet överenstämmer med det

som följer av EG-rätten. Det kan visserligen sägas att närståendebegreppet i

förmånsrättslagen enligt förarbeten och praxis knappast har ett annat innehåll

än som kan inläsas i orden nära anförvanter. Emellertid är det genom denna

senare definition som den ifrågavarande kretsen anges i den svenska anpassningen

av direktiv 80/987/EEG. Enligt regeringens mening bör denna formulering därför

även föras in i den svenska lagtexten. Lagrådet har berört frågeställningen i

sitt yttrande.

 Några remissinstanser har även berört frågan om det föreligger någon saklig

skillnad mellan begreppet betydande inflytande, som återfinns i anpassningens

lydelse och som har föreslagits i promemorian, och begreppet väsentligt

inflytande, som fanns i lagtexten före 1994 års ändringar. Enligt regeringens

mening är det svårt att se att dessa två begrepp skulle ha ett från varandra

avvikande innehåll i förevarande sammanhang. Tidigare praxis och uttalanden i

förarbeten bör därför kunna tjäna till ledning även framgent vid bedömningen av

om betydande inflytande föreligger.

Tidsgränsen

Genom 1994 års ändring infördes det i 12 § sjätte stycket FRL en tidsbegränsning

av när ägandet skulle ha förekommit för att vara diskvalificerande. Endast

ägande inom de senaste sex månaderna före konkursansökningen skall således

beaktas. I promemorian har föreslagits att denna tidsgräns behålls även i

fortsättningen då den får anses vara förmånligare för arbetstagare jämfört med

att det inte anges någon tidsgräns alls. Majoriteten av remissinstanserna har

tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Sveriges Ackordscentral och

LO har däremot ansett att tidsgränsen kan strida mot den för Sverige gällande

anpassningen av direktivet och föreslagit att den tas bort.

 Som påpekats av Ackordscentralen gällde före år 1994, då tidgränsen infördes,

enligt förarbetena till den dåvarande regeln att fordringarna omfattades av

förmånsrätt om andelsinnehavet hade avvecklats i så god tid före konkursen att

något samband mellan vederbörandens inflytande och konkursen inte kunde anses

föreligga (Utsökningsrätt IX, [SOU 1969:5] s. 151). Då någon precisering av

detta slag inte har tagits in i anpassningen av direktiv 80/987/EEG kan det

sättas ifråga vilken betydelse detta uttalande i förarbetena kan få i framtiden,

om tidsgränsen nu tas bort så att ordalydelsen åter överensstämde med den före

1994 års ändring. Denna invändning kan anses gälla även det av Kronofog-

demyndigheten i Malmö framförda förslaget att knyta tidsgränsen till när

företaget får allvarliga betalningsproblem. Det skulle i för sig också kunna

hävdas att anpassningens ordalydelse innebär att såväl ägandet som inflytandet

skall föreligga vid konkurstidpunkten för att kunna påverka förmånsrätten.

Enligt regeringens mening kan en sådan tolkning emellertid inte godtas mot

bakgrund av de möjligheter till manipulationer dagarna före en konkurs i form av

överlåtelse av andelar och avhändande av inflytande som den skulle öppna för.

Ett till ägande och inflytande knutet intresse att påverka företaget bör därför

kunna beaktas även om den avvecklats någon tid innan konkursen inträffat. Av det

sagda följer att en tidsgräns för när ägande och inflytande senast skall ha

avvecklats för att arbetstagarens lönefordringar skall omfattas av förmånsrätt

bör gälla även fortsättningsvis. Den nuvarande tidsgränsen om sex månader före

konkursansökningen synes väl avvägd genom att den medger förmånsrätt för sådana

lönefordringar som innehas av arbetstagare som saknat inflytande under den

senaste tiden före företagets konkurs. Med hänsyn till att det saknas anledning

att förutsätta att regeln strider mot direktiv 80/987/EEG bör den tidsgränsen

därför behållas.

Närståendes ägande

När det sedan gäller 12 § sjätte stycket sista meningen FRL, nämligen att redan

en närståendes ägande kan medföra att arbetstagarens fordringar utesluts från

förmånsrätt, torde det inte råda något tvivel om att en sådan regel ansågs gälla

i praxis redan före 1994 års lagändring. Denna praxis grundade sig på uttalanden

i förarbeten till förmånsrättslagen där det framgår att även det fallet att

arbetstagaren "själv inte hade någon andel men hans närstående hade en väsentlig

andel i företaget är avsedd att inbegripas" (Utsökningsrätt IX [SOU 1969:5] s.

151, jfr prop. 1970:142 s. 137). I ett rättsfall från år 1980 (NJA 1980 s. 743)

fann HD att uttalandet, trots att det inte kommit till uttryck i lagtextens

lydelse, kunde läggas till grund för ett avgörande som innebar att

lönefordringar av en arbetstagare som hade haft väsentligt inflytande i

företaget inte omfattades av förmånsrätt till följd av att hans son ägde en

väsentlig andel i företaget.

 Enligt förarbetena till förmånsrättslagen gäller vidare att väsentligt

inflytande kan grundas även på innehavet av en väsentlig andel (Utsökningsrätt

IX [SOU 1969:5] s. 151). 1994 års ändring av 12 § FRL innebar bl.a. att

uttalandena i förarbeten och praxis kodifierades i lagtexten genom att det därav

klart framgick att ägande av en viss andel i konkursföretaget skulle vara

diskvalificerande i förmånsrättshänseende även om andelen hade helt ägts av en

närstående till arbetstagaren.

 Den praxis och de uttalanden i förarbeten som berörts ovan har emellertid inte

flutit in i den svenska anpassningen av direktiv 80/987/EEG. I promemorian har

det därför föreslagits att 12 § sjätte stycket FRL ändras så att endast

fordringar från sådana arbetstagare som själva äger del i företaget kan

uteslutas från förmånsrätt med stöd av regeln. En övervägande majoritet av

remissinstansserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.

Riksskatteverket, Konkurs-förvaltarkollegiernas förening och

Kronofogdemyndigheten i Malmö har däremot förordat att nämnda

förarbetsuttalanden och praxis skall vara vägledande även för framtiden.

 Regeringen instämmer i den bedömning som har gjorts i promemorian att det är

tveksamt om den tidigare svenska tillämpningen av dåvarande 12 § tredje stycket

FRL kan tolkas in i anpassningens lydelse. I denna riktning talar även

bestämmelsen i artikel 1.2 i rådets direktiv 80/987/EEG där det sägs att

medlemsstaterna får "undantagsvis" utesluta fordringar från vissa kategorier av

arbetstagare från direktivets tillämpningsområde. Vad som ovan nämnts om JK:s

handhavande av skadeståndsanspråk mot svenska staten tyder på att även JK gjort

denna bedömning. Enligt regeringens mening är det angeläget att de svenska

reglerna garanterar arbetstagarna ett löneskydd av minst samma omfattning som

följer av gällande EG-rätt. De svenska reglerna bör alltså inte tolkningvis

kunna ges ett innehåll som utesluter från skydd även sådana arbetstagares

fordringar vilka inte uttryckligen har undantagits i den svenska anpassningen.

Det sagda leder till att en ny lydelse av den svenska närståenderegeln i 12 §

FRL bör utgå ifrån att endast fordringar från sådana arbetstagare som själva

äger del i företaget kan undantas från förmånsrätt och lönegaranti, förutsatt

att övriga villkor är uppfyllda. Tidigare praxis och uttalanden i förarbeten

enligt vilken det varit tillräckligt om andelen har helt ägts av en närstående

till arbetstagaren skall alltså inte längre tillmätas betydelse.

 Lagrådet, som har ansett att regeringens uttalanden härvidlag är ägnade att

ligga till grund för rättstillämpningen, har utvecklat sin syn på frågan i sitt

yttrande. Lagrådet har därvid refererat till ovan nämnda avgörandet NJA 1980 s.

743 i vilket Högsta domstolen fann att en arbetstagare som hade betydande

inflytande över företaget men själv inte ägde någon andel i det, inte skulle ha

förmånsrätt för sina lönefordringar till följd av att hans son ägde en väsentlig

andel i företaget. I rättsfallet fann Högsta domstolen det uteslutet att

bestämmelsen skulle göra någon grundläggande skillnad mellan det fallet att

arbetstagaren själv ägde en procent och hans närstående 99 procent och å andra

sidan det fallet att arbetstagaren inte själv ägde någon andel men hans

närstående ägde hela företaget. Lagrådet har framhållit att med den av

regeringen föreslagna regeln kan det uppstå just sådana till synes irrationella

konsekvenser som Högsta domstolen pekade på i det nämnda avgörandet. Lagrådet

har därför ifrågasatt om inte bestämmelsen i 12 § sjätte stycket FRL lämpligen

borde förses med ett tillägg av innebörd att den inte blir tillämplig i det

fallet att den andel som arbetstagaren själv äger är helt obetydlig. Mot

bakgrund av de synpunkter som Lagrådet har att beakta har Lagrådet dock inte

velat hävda att en sådan saklig ändring av bestämmelsen är nödvändig.

 Regeringen har förståelse för de av Lagrådet framförda övervägandena. Enligt

regeringens mening skulle ett tillägg till regeln av det ifrågasatta slaget

emellertid inte innebära en tillfredställande lösning på de problem som Lagrådet

har pekat på. I sak skulle ett sådant tillägg medföra att ytterligare en grupp

arbetstagare, nämligen de som hade ett betydande inflytande över företaget men

ägde endast en helt obetydlig del av det, skulle undantas från regelns

tillämpningsområde. Det synes svårt att i lagtext precisera när ett ägande är

helt obetydligt i det enskilda fallet. Om tillägget skulle införas utan att en

sådan precisering görs skulle regeln å andra sidan sannolikt medföra stora

problem vid tillämpningen. Uppenbart är också att oavsett utformningen får

undantagsregler av det slag som 12 § sjätte stycket FRL är ett exempel på med

nödvändighet vissa tröskeleffekter. Regeringen är alltså inte beredd att införa

ett tillägg till bestämmelsen av det slag som har ifrågasatts av Lagrådet. Det

kan vara värt att understryka i detta sammanhang att syftet med den av

regeringen nu föreslagna bestämmelsen är att undanröja den orättvisa som legat i

att regeln tidigare drabbat även arbetstagare som inte ägt någon del i

företaget. Avsikten har således inte varit att även därutöver förbättra

löneskyddet för arbetstagare som tillhör ägarkategorin i företagen.

 En bestämmelse med den av regeringen förordade utformningen kan visserligen

inte tillämpas i sådana näringsidkares konkurs, som ensam äger hela rörelsen,

t.ex. i form av enskild firma. Då anställda hos en sådan näringsidkare - även om

de skulle utgöras av make/maka eller barn till näringsidkaren - på grund av

sakens natur inte kan äga någon andel i företaget, kan förmånsrätten för deras

lönefordringar inte inskränkas med stöd av regeln. Detta är samma slag av konse-

kvens till följd av närståenderegelns krav på ägarandel i konkursföretaget som

vi sett prov på redan förut såvitt avser juridiska personer som inte är närings-

idkare. Som berörts tidigare, saknar ideella föreningar och stiftelser normalt

delägare, vilket var en av orsakerna till att bestämmelsen som gjorde

närståenderegeln tillämplig även på sådana rättssubjekt togs bort vid 1994 års

lagändring. Det bör emellertid påpekas att förhållandet torde få något större

praktisk betydelse när det gäller företag i form av enskilda firmor. År 1996 var

antalet företagskonkurser 11 315. Av dessa avsåg 1 547 enskilda firmor med

totalt 543 anställda.

 Sammanfattningsvis leder de här gjorda övervägandena till att 12 § sjätte

stycket FRL delvis bör återfå samma lydelse som det hade före 1994. Således bör

bestämmelsen omfatta endast arbetstagare som själva eller tillsammans med nära

anförvanter äger en väsentlig andel i företaget och som har ett betydande

inflytande över dess verksamhet. Dock bör, till skillnad från tidigare, endast

den som själv äger andel i företaget kunna drabbas av regeln. Den omständigheten

att en nära anförvant till arbetstagaren äger konkursföretaget eller en del

därav skall alltså i fortsättningen inte självständigt inverka på arbetstagarens

löneförmånsrätt.

Arbetstagarens efterlevande

För att kunna vara helt på den säkra sidan om att Sverige kommer att uppfylla

direktivets krav har det i promemorian föreslagits att den språkliga utform-

ningen som anpassningen kommit att få när det gäller arbetstagarens efterlevande

beaktas på så sätt, att de i fortsättningen helt undantas från närståenderegelns

tillämpningsområde. Förslaget har lämnats utan erinran av de flesta

remissinstanserna. Den föreslagna ändringen ligger i linje med den ovan

behandlade begränsningen av regelns tillämpningsområde till endast sådana

arbetstagare som själva äger andel i företaget. Som betonats i promemorian talar

emellertid även sakliga skäl för att arbetstagarens efterlevande inte bör

drabbas av regeln. Det förhållandet att arbetstagaren har ägt en andel i före-

taget innebär inte nödvändigtvis en ekonomisk fördel för hans efterlevande. Det

beror på en mängd omständigheter, bl.a. innehållet i eventuella testamentariska

förordnanden. Den grupp vi här talar om bör rimligtvis vara relativt begränsad.

Det gäller alltså efterlevande till sådana arbetstagare som inte skulle ha haft

förmånsrätt för sina lönefordringar på grund av närståenderegeln och som avlidit

inom de senaste sex månaderna före konkursansökningen. Att utsträcka

förmånsrätten och lönegarantin till sådana efterlevandes eventuella

pensionsfordringar torde endast innebära en försumbar ytterligare kostnadsbe-

lastning på lönegarantin.

Ett förtydligande av 12 § första stycket FRL

Riksskatteverket, Sveriges Ackordscentral och LO har föreslagit att den allmänna

regeln om löneförmånsrätt i 12 § första stycket FRL ändras så att det därav

framgår att förmånsrätten omfattar fordringar som avser de sista sex månaderna

av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären, oavsett om fordringen

har förfallit till betalning inom denna tid. Regeringens delar denna bedömning.

Som påpekats av LO har en sådan begränsning av förmånsrättens omfattning som

regelns nuvarande ordalydelse kan ge intryck av aldrig varit åsyftad.

Bestämmelsen torde för övrigt redan hittills i de allra flesta fall ha

tillämpats på det sättet att förmånsrätten ansetts omfatta t.ex. avlöningen även

för den sista anställningsmånaden, trots att beloppet förfallit till betalning

först efter det att anställningen har upphört. Det rätta förhållandet bör

emellertid framgå tydligt även av lagtexten varför den föreslagna, närmast

lagtekniska, ändringen nu bör genomföras.

5 Karensregeln

5.1 Bakgrunden till att karensregeln infördes

Under lågkonjukturen i början av 1990-talet ökade antalet företagskonkurser

kraftigt och kostnaderna för lönegarantin sjudubblades på några få år, från ca

600 mkr till över 4 mdkr per budgetår. De starkt ökade kostnaderna ledde till en

intensiv debatt i massmedia om lönegarantins effekter och regelsystemets utform-

ning. Den omfattande kritiken mot lönegarantisystemet som framfördes tog framför

allt sikte på löneförmånsrättens omfattning och på vissa förfaranden, som ansågs

utgöra missbruk eller i vart fall en inte avsedd användning av lönegarantin.

 Löneförmånsrätten hade varit i stort sett oförändrad sedan reglernas tillkomst

i början på 1970-talet. På sina håll ansåg man att förmånsrätten var för generös

och krävde en översyn av reglerna. Det anfördes också kraftig kritik mot använd-

ning av lönegarantin i samband med rekonstruktion av konkursföretag, en

företeelse som i debatten fick namnet "handel med lönegaranti". Garantin ansågs

i dessa fall påverka konkurrensen negativt genom att fungera som en subvention

av lönekostnaderna och på så sätt möjliggöra att verksamheter som rekonstruerats

efter en konkurs höll lägre priser än övriga. Man menade att dessa förfaranden

ledde till en osund utveckling av hela branscher med en överetablering av på

sikt inte livskraftiga företag och en utkonkurrering av företag som undvikit

konkurs.

 Även andra förhållanden kritiserades. Det pekades bl.a. på att det förekom att

släktingar och bekanta anställdes strax före konkurs. Man menade att syftet med

anställning i dessa fall ofta kunde vara att bereda någon förmåner på lönegaran-

tins bekostnad. Som bekant omfattade löneförmånsrätten före 1994 års lagändring

fordringar för bl.a. avtalad uppsägningstid, dock maximalt för sex månader.

 Frågan om översyn av reglerna hade visserligen tagits upp redan i 1992 års

lagstiftningsärende avseende den nya lönegarantilagen, varvid regeringen under-

strukit behovet av att reglerna sågs över i syfte att effektivisera granskningen

av att garantin användes på det sätt som den var avsedd för (prop. 1991/92:139

s. 12). En översyn av lönegarantisystemet hade senare efterlysts även i flera

riksdagsmotioner och riksdagens lagutskott hade förutsatt att en sådan skulle

komma till stånd (bet. 1991/92:LU6 s. 17 och bet. 1991/92:LU37 s. 20).

 Regeringen beslutade den 3 december 1992 om direktiv för översyn av den stat-

liga lönegarantin vid konkurs (dir. 1992:103). Utredningen, som antog namnet

1993 års lönegarantiutredning, avlämnade i november 1993 betänkandet

Förändringar i lönegarantisystemet (SOU 1993:96). De ändringar i

förmånsrättslagen och lönegarantilagen som genomfördes den 1 juli 1994 (prop.

1993/94:208, bet. 1993/94:LU34, rskr. 1993/94:394) grundade sig huvudsakligen på

utredningens förslag.

 Både 1970 och 1992 års lönegarantilag hade i princip saknat regler som var

direkt riktade mot missbruk av garantin. I den debatt, som hade föregått 1993

års lönegarantiutredning, hade ett av kraven varit att det skulle vidtas åt-

gärder mot vissa former av användning av garantin vilka uppfattats som missbruk

av lönegarantisystemet. Utredningen hade även lämnat förslag som skulle göra det

möjligt att ingripa mot de kritiserade förfarandena. I propositionen föreslogs

det därför en karensregel, 9 a § LGL, som skulle förhindra att lönegarantin

användes upprepade gånger för att bestrida lönekostnader i en viss verksamhet,

och en allmän missbruksregel, 9 b § LGL, som riktade sig mot anställningar eller

löneförhöjningar som gjordes strax före en konkurs i syfte att utnyttja

lönegarantin.

5.2 Karensregeln och dess senare ändring

Karensregeln i 9 a § LGL i den lydelse den hade vid införandet den 1 juli 1994

(SFS 1994:636) var tillämplig på arbetstagare som inom två år före konkursbe-

slutet hade beviljats lönegarantiersättning för fordringar som hade uppstått i

huvudsakligen samma verksamhet. Arbetstagaren hade i dessa situationer rätt till

garantiersättning för fordringar i den senare konkursen endast om anställningen

i vilken de hade uppstått anvisats till honom av offentlig arbetsförmedling.

 Visserligen var det inte till följd av arbetstagares agerande, som ett överut-

nyttjande av lönegarantin i samband med upprepade konkurser i vissa verksamheter

kom till stånd. I propositionen (s. 45) anfördes emellertid att de ifrågavarande

förfarandena inte kunde förhindras utan att det skulle beröra arbetstagare. Det

framhölls att då lönegarantin primärt utgör en rätt till ersättning för

arbetstagare vid arbetsgivarens konkurs, är det denna rätt som måste inskränkas

om man vill hindra att en verksamhet drar otillbörlig nytta av garantin genom

upprepade konkurser. Arbetstagares rätt till lönegaranti vid upprepade konkurser

i en verksamhet måste alltså enligt propositionen begränsas om detta syfte skall

uppnås.

 Mot bakgrund av att regeln drabbade arbetstagare som tog fortsatt anställning

i en efter en konkurs rekonstruerad verksamhet, hade den utsatts för kritik från

arbetstagarhåll redan vid remissbehandlingen av utredningsbetänkandet. Kritiken

fortsatte efter det att regeln hade trätt i kraft. Som särskilt

otillfredställande framhölls att regeln inte medgav att det togs hänsyn till

omständigheterna i det enskilda fallet. Det borde beaktas att det inte sällan

var svårt att finna en helt ny anställning efter en konkurs. Ofta var en

återgång till den efter konkursen rekonstruerade verksamheten den enda möjlig-

heten att finna sysselsättning på orten. Vidare framstod det som obilligt att en

misslyckad rekonstruktion drabbade arbetstagare, som ju inte hade något

inflytande över företagets drift.

 För att ta fasta på den kritik som förts fram och möjliggöra ett större hän-

synstagande till arbetstagare vid karensregelns tillämpning, föreslog regeringen

att regeln skulle förses med ytterligare ett undantag (prop. 1994/95:180, bet.

1994/95:LU30, rskr. 1994/95:380, SFS 1995:675). Enligt den nya lydelsen av 9 a §

LGL, som trädde i kraft den 1 juli 1995, skall en arbetstagare även i de här

berörda fallen kunna få lönegarantiersättning för sina fordringar i den senare

konkursen, om det finns särskilda skäl för det.

 I propositionen ges ett antal exempel på sådana skäl, av vilka flera har sin

utgångspunkt i den kritik som riktats mot regeln från arbetstagarhåll. Vid

bedömning av om karensregeln är tillämplig skall således beaktas bl.a. om det

funnits praktiska möjligheter för arbetstagaren att vid tiden för

rekonstruktionen eller därefter finna en annan sysselsättning. Har sådana

saknats, kan detta tala för att lönegaranti bör utgå även om anställningen inte

har anvisats av en offentlig arbetsförmedling. Ersättning bör också kunna utgå

när det på grund av att arbetstagaren saknat inflytande på företagets drift

eller av andra skäl framstår som orimligt att han drabbas av att

rekonstruktionen misslyckats. Även garantins ekonomiska betydelse för

arbetstagaren kan utgöra särskilda skäl.

5.3 EFTA-domstolens dom i målet E-1/95

EFTA-domstolen, som inrättades enligt avtalet mellan EFTA-staterna om

upprättande av en övervakningsmyndighet och en domstol (1 och 3 §§ lagen

[1992:1317] om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde [EES], SFS 1992:1317

s. 3101, 3140 och 3186), hade i målet E-1/95 att ta ställning till en begäran om

ett rådgivande yttrande från Varbergs tingsrätt i mål T 1157/94, Ulf S mot

svenska staten. Begäran hade gjorts med stöd av artikel 34 i nämnda avtal.

 Ulf S arbetsgivare hade gått i konkurs den 22 augusti 1994. Genom beslut av

den 29 september 1994 avslog konkursförvaltaren med stöd av 9 a § LGL Ulf S

begäran om lönegaranti för sina fordringar i konkursen under hänvisning till att

Ulf S under 1993 erhållit lönegaranti för fordringar som uppstått i huvud-

sakligen samma verksamhet. Ulf S väckte talan mot staten och yrkade att hans

fordringar även i den senaste konkursen skulle ersättas genom lönegarantin. Som

grund för käromålet åberopade han sin anställning i konkursbolaget och, i andra

hand, att staten genom lagstiftning i strid med direktiv 80/987/EEG förmenat

honom rätten till lönegarantimedel och därigenom vållat honom skada som staten

vore skyldig att ersätta.

 Genom beslut den 2 mars 1995 begärde Varbergs tingsrätt ett rådgivande

yttrande av EFTA-domstolen angående frågan om art. 10 a) i direktiv 80/987/EEG

bör tolkas så, att 9 a § LGL uppenbarligen går utöver den rätt till undantag som

artikeln medger. Av art. 10 a) i den svenska översättningen framgår att direkti-

vet inte skall påverka medlemsstaternas möjligheter att "vidta åtgärder för att

förhindra missbruk". Det kan omnämnas, att den engelska versionen lyder "to take

the measures necessary to avoid abuses".

 EFTA-domstolen lämnade i dom den 20 juni 1995 ett rådgivande yttrande av

innebörd att artikel 10 a) i direktivet måste tolkas så att den hindrar att, som

en åtgärd mot missbruk, en bestämmelse i nationell lag tillämpas enligt vilken

en arbetstagare inte har rätt till ersättning om han inom två år före

konkursbeslutet har beviljats ersättning genom garantin för en fordran som har

uppstått i huvudsakligen samma verksamhet.

 Det kan tilläggas att i den fortsatta beredningen av målet vid tingsrätten

medgav staten företrädd av tillsynsmyndigheten i konkurs käromålet med vissa

förbehåll. Justitiekanslern, som företrädde staten i skadeståndsdelen,

vitsordade att 9 a § LGL varit utformad på ett sådant sätt att den kommit att

strida mot direktivet, men vidhöll bestridandet under hänvisning till att då

EES-avtalet inte inneburit någon suveränitetsöverlåtelse saknades det

förutsättningar för att utdöma skadestånd i målet.

5.4 Karensregeln skall upphävas

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Karensregeln i 9 a § lönegarantilagen |

| (1992:497) skall upphävas. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget

eller lämnat det utan erinran. Av dessa har Kronofogdemyndigheten i Stockholm

beklagat att karensregeln upphävs. SAF har ansett att regeln bör behållas till

dess att det har blivit klarlagt att den strider mot direktiv 80/987/EEG.

 Skälen för regeringens förslag: Som framgår av den redogörelse som lämnats

ovan fann EFTA-domstolen i sitt rådgivande yttrande i målet E 1/95 att

karensregeln i dess lydelse före den 1 juli 1995 inte var förenlig med art. 10

a) i direktiv 80/987/EEG.

 Men regeln i 9 a § LGL har ifrågasatts även efter den ändring som trädde i

kraft den 1 juli 1995. Europeiska kommissionen, generaldirektorat V, tillskrev

den 7 september 1995 Sveriges ständiga representation vid Europeiska unionen med

en begäran om vissa preciseringar avseende 9 a § LGL. Frågorna avsåg vilka

omständigheter som kunde utgöra sådana särskilda skäl, som det hänsyftades på i

paragrafen, samt vem som skulle bevisa att ersättningen var motiverad. I det

svar som avlämnades från Arbetsmarknadsdepartementet (A95/5799/RS) redogjordes,

förutom för orsakerna till karensregelns införande, för de motiv som låg bakom

regeländringen samt för de exempel på särskilda skäl som hade lyfts fram i

propositionen. Beträffande bevisbördan framfördes att det liksom tidigare

åligger konkursförvaltaren att vid sitt avgörande av lönegarantifrågan undersöka

om regeln är tillämplig och likaså om någon av undantagssituationerna, som

medger att garantiersättning trots det utbetalas, är för handen.

 Vid senare underhandskontakter med representanter för kommissionen har det

framkommit att kommissionen fortfarande överväger frågan om karensregeln kan

godkännas såsom förenlig med direktiv 80/987/EEG samt att det inte kan uteslutas

att kommissionen kommer att kräva att regeln ändras ytterligare.

 Den uppmjukning av karensregeln som skedde genom ändringen år 1995 hade till

syfte att göra det möjligt att undanta arbetstagare från regelns tillämpning när

det finns särskilda skäl för det. Den fråga som man emellertid bör ställa sig

är, om det överhuvudtaget bör förekomma att en arbetstagare ställs utan

löneskydd på grund av att verksamheten har gått i konkurs även tidigare. I

promemorian har denna fråga besvarats nekande och föreslagits att karensregeln i

9 a § LGL upphävs. En stor majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt

förslaget eller lämnat det utan erinran. Regeringen delar denna bedömning. Som

framhållits i den kritik som har riktats mot regeln saknar arbetstagare normalt

möjligheter att påverka företaget på ett sådant sätt att det inverkar på om en

insolvenssituation uppkommer. Vidare är det, även i en gynnsammare arbets-

marknadssituation än för närvarande, åtminstone på mindre orter inte sällan

svårt att finna en annan anställning än i den konkursdrabbade verksamheten. Ett

inte avsett bruk av ett trygghetssystem måste kunna bekämpas med andra medel än

att man ställer de som reglerna är till för utan skydd.

 Dessa omständigheter samt det faktum att det fortfarande föreligger ovisshet

om huruvida karensregeln kommer att godtas av EG-kommissionen talar enligt

regeringens mening starkt för att den nu bör upphävas. Med den fortsatta

nedgången av antalet konkurser som har kunnat iakttas under senare år bör det

slags överutnyttjande av lönegarantin som regeln har haft till syfte att

motverka rimligtvis ha minskat kraftigt. I sin nuvarande utformning torde den i

praktiken inte heller utgöra något effektivt hinder däremot. Dessutom finns det

en möjlighet att vid en del former av missbruk använda den allmänna

missbruksregeln i 9 b § LGL för att vägra ersättning. Mot bakgrund härav före-

ligger det knappast längre några sakliga skäl att behålla 9 a § LGL. Skulle den

framtida utvecklingen visa att åtgärder mot det slags överutnyttjande av

lönegarantin som karensregeln har varit riktad mot behövs, bör man finna andra

vägar än sådana som drabbar arbetstagare för att komma till rätta med problemet.

6 Kravet på anknytning till Sverige eller svenska förhållanden

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Den i 2 § lönegarantilagen (1992:497) |

| upptagna begränsningen av garantin till fordringar som avser |

| anställning med övervägande anknytning till Sverige eller svenska|

| förhållanden skall endast avse fordringar i konkurser som |

| inträffat i ett annat nordiskt land.Promemorians förslag: Överensstämmer med

regeringens förslag. |

| Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har |

| tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. |

| Kronofogdemyndigheten i Stockholm har ansett att kravet på |

| svensk anknytning bör behållas även i svenska konkurser i |

| förhållande till medborgare utanför EU/EES. Riksskatteverket har|

| förordat att 2 § LGL helt upphävs. Arbetslivsinstitutet och |

| Sveriges Ackordscentral har avstyrkt förslaget. |

| Skälen för regeringens förslag: I 1992 års lönegarantilag lagfästes|

| vissa principer rörande lönegarantins geografiska omfattning som|

| redan tidigare hade tillämpats i praxis. I lagen infördes då en |

| regel varav det uttryckligen framgår att garantin gäller för |

| arbetstagarens fordringar om arbetsgivaren har försatts i |

| konkurs i Sverige eller i ett annat nordiskt land, 1 § LGL. |

| Orsakerna till att den svenska lönegarantin har ansetts i vissa |

| fall böra ersätta lönefordringar även om konkursen har inträffat i|

| något av de övriga nordiska länderna finns främst att söka i den|

| integrerade arbetsmarknaden som vi har i Norden och som gjort |

| det naturligt att utsträcka det sociala skyddet även till att |

| gälla utanför det egna landets gränser. För lönegarantins del |

| motiveras detta dessutom av att nordiska konkurskonventionen |

| av den 7 november 1933 (SÖ 1934:8) medför att en konkursgäldenärs|

| egendom i samtliga nordiska länder i princip omfattas av en |

| konkurs i ett av dem. |

| För att uppnå en erforderlig avgränsning av den svenska statens |

| garantiansvar infördes samtidigt i 2 § LGL en begränsningsregel |

| som även den till sitt innehåll i huvudsak följde dittills |

| gällande praxis. Den svenska lönegarantin skall sålunda ersätta |

| endast fordringar som avser anställning med övervägande |

| anknytning till Sverige eller svenska förhållanden. |

| Denna bestämmelse är emellertid inte tillämplig endast på |

| fordringar som görs gällande i en konkurs som har inträffat i |

| något av de övriga nordiska länderna. Av propositionen (prop. |

| 1991/92:139 s. 25) framgår att regeln tar sikte på även den |

| situationen att konkursen har inträffat i Sverige men |

| anknytningen hit på grund av vissa omständigheter ändå framstår som|

| löslig. Så kan vara fallet t.ex. när arbetet som fordringen avser|

| har utförts i utlandet av en där bosatt arbetstagare. Vid bedöm-|

| ningen bör vidare beaktas om arbetsgivaren har varit skyldig |

| att betala lönegarantiavgift för arbetstagaren och om denne har |

| varit skattskyldig här i landet. |

| Efter Sveriges undertecknande av EES-avtalet och det därpå |

| följande medlemskapet i Europeiska unionen har behovet av denna |

| begränsningsregel kommit i ett delvis annat läge. Sverige har |

| åtagit sig att införliva rådets direktiv 80/987/EEG om skydd för|

| arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens. Detta har man också, |

| utom beträffande vissa avgränsade frågor för vilka det här föreslås|

| lösningar, i allt väsentligt uppnått redan genom bestämmelserna i|

| lönegarantilagen och i förmånsrättslagen. |

| Direktivet innehåller emellertid inga bestämmelser om |

| garantiskyddets geografiska utsträckning. Den första frågan som |

| inställer sig är, om direktivet innebär skyldigheter även |

| beträffande fordringar som riktar sig mot arbetsgivare som har |

| försatts i konkurs i ett annat medlemsland än det där lönegaranti|

| begärs. Arbetslivsinstitutet synes i sitt remissyttrande ha |

| förutsatt att så skulle kunna vara fallet. Ett sådan tolkning |

| skulle innebära synnerligen omfattande garantiåtaganden för |

| medlemsstaterna. Det bör nämnas, att denna fråga för närvarande |

| ligger för EG-domstolens prövning (C-117/96). I det aktuella |

| fallet har konkursen inträffat i Storbritannien, men lönegaranti|

| begärts hos de danska lönegarantimyndigheterna. En dansk |

| domstol, där mål anhängiggjorts i anledning av kravet, har begärt|

| ett förhandsavgörande av EG-domstolen i frågan vilken av de |

| brittiska eller danska lönegarantimyndigheterna som enligt |

| artikel 3 i direktivet i det aktuella fallet har att garantera |

| betalning av arbetstagarens fordringar. I promemorian har |

| gjorts bedömningen att intill dess att detta mål har avgjorts bör|

| utgångspunkten vara att direktivet ålägger medlemsstaterna |

| garantiansvar endast för fordringar som görs gällande i konkurser|

| som inträffat i det egna landet. Regeringen instämmer i denna |

| bedömning. |

| Den andra frågan som kan ställas är, om skyddet enligt direktivet|

| - visserligen begränsat till fordringar i konkurser som |

| inträffat i medlemsstaten i fråga - kan inskränkas till att |

| endast avse fall där det föreligger viss ytterligare anknytning |

| till medlemsstaten utöver det att själva konkursen inträffat där.|

| Frågan gäller med andra ord, om regeln i 2 § LGL kan tillämpas även|

| när konkursen har inträffat i Sverige. I promemorian har gjorts |

| bedömningen att krav på ytterligare svensk anknytning inte kan |

| ställas i svenska konkurser och föreslagits att 2 § LGL i |

| fortsättningen endast skall avse fordringar för vilka ersättning|

| begärs från den svenska lönegarantin trots att konkursen har |

| inträffat i ett annat nordiskt land. Majoriteten av |

| remissinstanserna har ställt sig bakom förslaget. Regeringen |

| delar den bedömning som gjorts i promemorian. Utgår man ifrån att|

| direktivet ålägger varje medlemsstat att garantera betalning av |

| arbetstagares fordringar i konkurser som inträffar i det egna |

| landet, kan krav på ytterligare anknytning medföra att en |

| arbetstagares lönefordring inte skyddas vare sig av hemlandets |

| lönegarantisystem eller av reglerna i det land där arbetet |

| utförts. En sådan ordning framstår inte som godtagbar och synes |

| stå i direkt strid med direktivets syfte att skydda |

| arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. Efter medlemskapet |

| i Europeiska unionen skall svenska regler tolkas i |

| överensstämmelse med EG-rätten. Denna princip om fördragsenlig |

| tolkning är av särskild betydelse i fråga om direktiv. De svenska|

| reglerna om löneskydd bör alltså läsas mot bakgrund av direktiv |

| 80/987/EEG. Det skulle visserligen kunna ifrågasättas, om inte |

| redan en sådan EG-konform tolkning av nuvarande 2 § LGL medför |

| att bestämmelsen skall anses syfta endast på lönefordringar i |

| konkurser som har inträffat i ett annat nordiskt land. För att |

| all oklarhet i detta hänseende skall undanröjas bör 2 § LGL |

| emellertid ändras så att förhållandet direkt framgår av |

| lönegarantilagen. Krav på att fordringen skall avse anställning |

| med övervägande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden|

| bör alltså fortsättningsvis inte kunna ställas om konkursen har |

| inträffat i Sverige. |

| Däremot bör kravet på fordringens anknytning till Sverige eller |

| svenska förhållanden behållas även framgent när det gäller fall där|

| ersättning från svensk lönegaranti begärs för fordringar i |

| konkurser som har inträffat i något av de andra nordiska |

| länderna. Som redogjorts för ovan är bestämmelsen i 1 § LGL, enligt|

| vilken svensk lönegaranti i vissa fall kan utgå även när konkursen|

| har inträffat i något av de övriga nordiska länderna, en följd av|

| nordiska konkurskonventionen och den samverkan i frågor om |

| socialt skydd som sedan länge förekommit i Norden. Ett |

| frivilligt åtagande av det slag som det här är frågan om bör |

| naturligtvis kunna begränsas på det sätt som kan vara motiverat.|

| Det är inte heller så som Sveriges Ackordscentral synes befara i|

| sitt remissyttrande att arbetstagare i Danmark och Finland kan |

| bli helt utan löneskydd genom att kravet på svensk anknytning för|

| utbetalning av svensk lönegaranti behålls i förhållande till |

| fordringar som ställs i konkurser i dessa länder. Båda länderna är|

| medlemmar i EU och omfattas således av direktiv 80/987/EEG. |

| Ackordscentralen har också ställt frågan om den svenska |

| lönegarantin överhuvudtaget längre bör avse fordringar i andra |

| konkurser än svenska. Enligt regeringens mening finns det i dag |

| inte tillräckliga skäl att avskaffa möjligheten att i vissa fall|

| ersätta även sådana lönefordringar som görs gällande i konkurser som|

| har inträffat i ett annat nordiskt land. Med de krav på |

| fordringens anknytning till svenska förhållanden som ställs i 2 §|

| LGL begränsas åtagandets räckvidd avsevärt och gäller sålunda endast|

| ett fåtal - om något - fall per år. |

| |

| |

| 7 Hantering av statens fordringar på grund av utbetald löne- |

| garanti |

| |

|

 Promemorians förslag: I promemorian har föreslagits att reglerna för hantering

av statens fordringar på grund av utbetald lönegranti ändras så att fordringarna

kan behandlas lika oavsett i vilken företagsform som konkursgäldenärens

verksamhet har bedrivits.

 Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av de

flesta remissinstanserna. Sveriges Ackordscentral och LO har pekat på att redan

befintliga regler ger staten möjlighet att avstå från krav i anledning av

utbetald lönegaranti. Riksrevisionsverket har ansett att förslaget saknar

erforderligt underlag och framhållit att de skilda associationsformerna

behandlas olika i en rad hänseenden varav återkrav för utbetald lönegaranti är

endast ett. Verket har också ansett att förslaget är tveksamt ur allmänpreventiv

synpunkt. Kammarkollegiet har avstyrkt förslaget.

 Skälen för regeringens bedömning: När lönegarantiersättning har betalats ut

för en arbetstagares fordringar i en konkurs, inträder staten i arbetstagarens

rätt mot konkursgäldenären. Utdelning för arbetstagarens fordring som ersatts av

garantin tillfaller staten intill detta belopp (28 § LGL).

 Om konkursboet saknar medel för en sådan utdelning, kvarstår statens fordring

mot konkursgäldenären. Beträffande en sådan fordring skall länsstyrelsen på sätt

som framgår av 13 § lönegarantiförordningen (1992:501) tillämpa förordningen

(1993:1138) om hantering av statliga fordringar.

 Reglerna i den sistnämnda förordningen innebär i korthet följande. Myndigheten

skall vidta de åtgärder som behövs för att få betalt. Om ytterligare indriv-

ningsförsök framstår som utsiktslösa eller inte är försvarliga med hänsyn till

kostnaderna och indrivning inte heller krävs ur allmän synpunkt, får myndigheten

besluta att indrivningen skall avbrytas tills vidare. Indrivningen skall tas upp

på nytt, om det visar sig att betalning kan fås utan större kostnader än vad som

är skäligt. Myndigheten får också helt eller delvis efterge en fordring, om det

på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller av någon annan anledning är

uppenbart oskäligt att kräva betalning. Myndigheten skall, innan den avbryter

indrivning eller efterger en fordring, samråda med Kammarkollegiet.

 När det gäller statens fordringar på grund av utbetald lönegarantiersättning

innebär själva den situation i vilken ersättningen utbetalats vissa kompli-

kationer för den fortsatta hanteringen. Om konkursgäldenären är ett aktiebolag

eller en juridisk person av annat slag, upplöses denna regelmässigt efter att

konkursen har avslutats. För aktiebolag gäller att om konkursen avslutas utan

överskott, är bolaget upplöst när konkursen avslutas, 13 kap. 19 §

aktiebolagslagen (1975:1385, ABL). För länsstyrelsens vidkommande innebär detta

att det i princip inte finns något rättssubjekt kvar att vidta indrivningsåt-

gärder mot.

 Även handelsbolag upplöses om en konkurs avslutas utan överskott, 2 kap. 44 §

andra stycket lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag. I dessa fall

kvarstår emellertid bolagsmännens ansvar för handelsbolagets skulder även efter

konkursen. Länsstyrelsen har alltså en möjlighet att försöka driva in fordringen

hos bolagsmännen personligen. Motsvarande gäller om lönegarantiersättningen

utbetalats i en enskild firmas eller en fysisk persons konkurs. Även i dessa

fall fortsätter den fysiska personen att ansvara för skulder som kvarstår efter

konkursen.

 I en skrivelse till regeringen har Länsstyrelsen i Stockholms län föreslagit

att reglerna ändras så att statens fordringar på grund av utbetald lönegaranti

automatiskt efterges då konkursen avslutas (A95/5769/A). Undantag skall gälla

för den situation, att styrelseledamöter i ett aktiebolag är personligen

ansvariga för förpliktelser som uppkommer för bolaget vid underlåtenhet att

upprätta en s.k. kontrollbalansräkning enligt reglerna i 13 kap. 2 § ABL.

 Som skäl för förslaget har länsstyrelsen framhållit följande. Alla näringsid-

kare betalar arbetsgivaravgifter för sina anställda. Av dessa avser i dag 0,25

procentenheter utgifter för lönegarantin. Den ersättning enligt garantin som

betalas ut vid en konkurs har därför, i vart fall delvis, redan betalats av

konkursgäldenären. Man kan då anse att ett återkrav är oskäligt, åtminstone till

den del det motsvarar vad gäldenären redan har betalat in till staten i

lönegarantiavgifter. Enligt länsstyrelsens mening kan situationen jämföras med

den där en försäkringstagare betalar försäkringspremier för att garanteras

ersättning, om en viss händelse skulle inträffa. Om de erlagda premierna

understiger det belopp som försäkringsgivaren måste utbetala när händelsen

inträffar, krävs den försäkrade inte på mellanskillnaden. Även önskemålet att

näringsidkare skall behandlas lika, oavsett vilken form näringsverksamheten

bedrivits i, talar enligt länsstyrelsens mening för den föreslagna

regeländringen.

 I promemorian har tagits fasta på vad som anförts av länsstyrelsen och

föreslagits att reglerna ändras genom att nödvändiga bestämmelser förs in i

lönegarantiförordningen (1992:501). De flesta remissinstanser har, som redan

nämnts, tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Den kritik som

riktats mot förslaget av vissa remissinstanser kan emellertid inte förbigås. Som

Riksrevisionsverket framhållit bör en förändring av så stor betydelse som den

föreslagna grundas på ett fylligare underlag än det som redovisas i promemorian.

Både Riksrevisionsverket och Kammarkollegiet har pekat på att de skilda

associationsformerna behandlas olika i en mängd hänseenden varför eventuella

regeländringar i syfte att undanröja dessa skillnader bör tas upp i en allmän

översyn. Riksrevisionsverket har också uttryckt tveksamhet mot förslaget ur

allmänpreventiv synpunkt. Regeringen delar dessa bedömningar. Någon ändring av

reglerna om hantering av statens fordringar på grund av utbetald lönegaranti bör

inte genomföras för närvarande. Som framhållits av Sveriges Ackordscentral och

LO medger redan dagens regler möjlighet att efterge statens fordring när detta

framstår som motiverat.

8 Ikraftträdande m.m.

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft den 1 |

| juni 1997. När det gäller ändringarna i 12 § förmånsrättslagen |

| (1970:979, FRL) bör äldre föreskrifter gälla fortfarande i |

| konkurser som beslutats före ikraftträdandet. |

--------------------------------------------------------------------

 Promemorians förslag: I promemorian har föreslagits att lagändringarna skall

träda i kraft den 1 juni 1997 utan särskilda övergångsbestämmelser.

 Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har berört frågan om

ikraftträdande. Stockholms tingsrätt har framhållit att även den nya lydelsen av

12 § FRL bör kunna tillämpas i alla lönegarantifrågor som inte avgjorts slutligt

före ikraftträdandet och menat att förhållandet bör framgå av

övergångsbestämmelser. Lunds universitet har ansett att också 2 § LGL bör kunna

tillämpas på alla fall som inte har avgjorts slutligt före ikraftträdandet.

 Skälen för regeringens förslag: Samtliga regeländringarna bör kunna träda i

kraft den 1 juni 1997.

 Förmånsrätten för fordringar är knuten till konkurstidpunkten. Mot bakgrund

härav bör ändringarna i 12 § FRL på sedvanligt sätt gälla endast i konkurser som

har beslutats efter ikraftträdandet.

 För ändringarna i 2 och upphävandet av 9 a §§ LGL behövs inte några

övergångsbestämmelser. En konsekvens härav är att de kan tillämpas i samtliga

lönegarantifrågor som inte slutligt avgjorts innan ändringarna träder i kraft.

9 Kostnader m.m.

Huvuddelen av de regeländringar som föreslås innebär sakligt sett inte några

utvidgningar av lönegarantins omfattning jämfört med vad som gäller redan i dag.

Ändringen av 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen (1970:979, FRL) följer

ordalydelsen av den anpassning av direktiv 80/987/EEG som gäller för Sverige och

som sedan vårt medlemskap i Europeiska unionen har tillämpats av bl.a.

Justitiekanslern och Riksskatteverket. Kostnaderna för denna tillämpning har

redan hittills belastat anslaget för lönegaranti genom att även det skadestånd

som Justitiekanslern beslutat om till följd av Sveriges bristande genomförande

av direktiv 80/987/EEG utbetalats av länsstyrelserna från anslaget för

lönegaranti.

 Ändringen i 12 § första stycket FRL är främst av lagteknisk natur.

Bestämmelsen har från det den infördes den 1 juli 1994 varit avsedd att

tillämpas så att löneförmånsrätten skall omfatta arbetstagares fordringar för de

senaste sex månaderna av anställningstiden hos konkursgäldenären. Den torde även

ha tillämpats på detta sätt i det helt övervägande antalet fall. Den ändring av

bestämmelsens ordalydelse som nu föreslås sker till undanröjande av all

eventuell osäkerhet härvidlag. De eventuella kostnadskonsekvenserna härav torde

vara försumbara.

 Att kravet i 2 § lönegarantilagen (1992:497, LGL) på fordringens anknytning

till svenska förhållanden även i svenska konkurser tas bort kan sägas innebära

en utvidgning av lönegarantins omfattning när det gäller lönefordringar som

innehas av arbetstagare sysselsatta utanför EU/EES. Med hänsyn till det ytterst

begränsade antal fall då regeln kommit till tillämpning i förhållande till

sådana arbetstagare är några kostnader för ändringen inte möjliga att beräkna.

 Inte heller kostnaderna för att upphäva 9 a § LGL är möjliga att beräkna, men

torde vara ytterst marginella. Upphävandet medför dessutom att

lönegarantiregistret enligt förordningen (1994:1283) om lönegarantiregister som

handhas av Riksskatteverket inte längre behöver innehålla något

handläggningsregister. Att färre uppgifter behöver hanteras torde innebära en

viss minskning av kostnaderna för lönegarantiregistret.

10 Författningskommentar

10.1 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

12 §

Första stycket

Ändringen innebär att det numera uttryckligen framgår av lagtexten att

förmånsrätten omfattar även fordringar som har förfallit till betalning efter

det att anställningen har upphört. Därmed kommer lönefordringar som avser de sex

sista månaderna av arbetstagarens anställningstid hos konkursgäldenären att

omfattas av förmånsrätt, oavsett om fordringarna har förfallit till betalning

inom denna tid.

 Den nuvarande andra meningen i första stycket delas upp i två meningar.

Hänvisningen i den nuvarande tredje meningen ändras till följd av detta.

Sjätte stycket

Ändringarna syftar till att uppnå överensstämmelse mellan 12 § sjätte stycket

förmånsrättslagen (1970:979, FRL) och den anpassning av rådets direktiv

80/987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens som gäller

för Sverige och som tagits in i Sveriges anslutningsakt till Europeiska unionen

(SFS:1501 s. 2239). Anpassningen grundar sig på 12 § sjätte stycket FRL i dess

lydelse före 1994 års ändring.

 De nu vidtagna förändringarna innebär att bestämmelsen i huvuddrag återfår

samma innehåll som den hade före 1994 års ändring. Således omfattar regeln i

fortsättningen endast arbetstagare som själv eller tillsammans med nära

anförvanter ägt en väsentlig andel i företaget och som haft ett betydande

inflytande över dess verksamhet. Däremot skall, liksom i dag, dessa förhållanden

föreligga inom de senaste sex månaderna före konkursansökningen för att kunna

beaktas.

 Det bör observeras att den krets vars ägarandel kan sammanläggas med

arbetstagarens vid bedömningen av om det föreligger en väsentlig andel numera

anges med orden nära anförvanter, i enlighet med den för Sverige gällande

anpassningen av direktiv 80/987/EEG. Detsamma gäller begreppet betydande

inflytande. Den ändrade terminologins betydelse när det gäller att hämta ledning

från förarbeten och praxis avseende bestämmelsen i dess lydelse före den 1 juli

1994 har berörts ovan under avsnitt 4.3.

 Enligt förarbeten och praxis gällde bestämmelsen tidigare även när den

erforderliga andelen ägdes av en närstående till arbetstagaren, dvs. utan att

arbetstagaren själv ägde någon andel. Denna praxis kodifierades vid 1994 års

lagändring. Mot bakgrund av att den för Sverige gällande anpassningen av

direktivet inte uttryckligen omfattar även denna situation, har bestämmelsen i

sista meningen tagits bort. I fortsättningen krävs det alltså att arbetstagaren

själv äger en andel i företaget för att regeln skall vara tillämplig. Tidigare

praxis och uttalanden i förarbeten enligt vilken det varit tillfyllest om

andelen helt har ägts av en närstående till arbetstagaren skall således inte

längre tillmätas betydelse.

 Till följd av den språkliga lydelse som anpassningen kommit att få, har

formuleringen som medförde att även arbetstagarens efterlevande drabbades av

dennes intressegemenskap med företaget, tagits bort. Detta innebär, att även om

en arbetstagares fordringar är uteslutna från förmånsrätt på grund av regeln,

påverkar det inte förmånsrätten för de pensionsfordringar som hans efterlevande

kan ha hos konkursgäldenären till följd av arbetstagarens anställning.

10.2 Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

2 §

Ändringen innebär att kravet på att fordringen skall avse anställning med

övervägande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden för att omfattas

av lönegarantin skall gälla endast om konkursen har inträffat i ett annat

nordiskt land.

 Om konkursen har inträffat i Sverige omfattar garantin - förutsatt att övriga

villkor är uppfyllda - samtliga lönefordringar i konkursen, oavsett om arbetet

t.ex. utförts utomlands av en där bosatt utländsk medborgare.

9 a §

Paragrafen upphör att gälla.

10.3 Ikraftträdande

Samtliga lagändringar träder i kraft den 1 juni 1997. Såvitt gäller ändringarna

i 12 § förmånsrättslagen (1970:979) skall dock äldre bestämmelser tillämpas

fortfarande i konkurser som har beslutats före ikraftträdandet.

 Ändringarna i 2 § och upphävandet av 9 a §§ lönegarantilagen (1992:497) saknar

särskilda övergångsbestämmelser. Detta innebär att de nya reglerna kan tillämpas

i alla fall som inte har slutligt avgjorts innan reglerna trädde i kraft.

Sammanfattning Ds 1996:63

Promemorian tar upp vissa frågor som rör de svenska reglernas förenlighet med

rådets direktiv 80/987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens

insolvens och en fråga om hantering av statens fordringar på grund av utbetald

löngaranti efter att konkurs har avslutats utan överskott.

När det gäller de frågor som har anknytning till direktivet 80/987/EEG behandlar

promemorian

 - utformningen av 12 § sjätte stycket förmånsrättslagen (1970:979, FRL) i

belysning av den anpassning av direktivet som gäller för Sverige och som framgår

av Sveriges anslutningsakt till Europeiska unionen,

 - karensregeln i 9 a § lönegarantilagen (1992:497, LGL) och

 - 2 § LGL, som innehåller en begränsning av garantin till fordringar som

avser anställning med övervägande anknytning till Sverige eller svenska

förhållanden.

Promemorians förslag i dessa delar innebär att

 - 12 § sjätte stycket FRL ändras för att bättre stämma överens med den

anpassning av direktivet som gäller för Sverige,

 - karensregln upphävs,

 - 2 § LGL skall gälla endast när konkursen har inträffat i ett annat

nordiskt land.

När det gäller frågan om hantering av statens fordringar på grund av utbetald

lönegaranti efter det att en konkurs avslutats utan överskott föreslås att

fordringarna efterges.

Promemorians lagtext

Förslag till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

 Härigenom föreskrivs att 12 § förmånsrättslagen (1970:979)2 skall ha följande

lydelse.

--------------------------------------------------------------------

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 §3

--------------------------------------------------------------------

--------------------------------------------------------------------

Allmän förmånsrätt följer därefter medAllmän förmånsrätt följer därefter med

arbetstagares fordran på lön eller arbetstagares fordran på lön eller

annan ersättning på grund av annan ersättning på grund av

anställningen. Förmånsrätten omfat-anställningen. Förmånsrätten omfattar

tar fordringar som har förfallit fordringar som har förfallit till

till betalning under de sista betalning under de sista sex må-

sex månaderna av arbetstagarens naderna av arbetstagarens anställ-

anställningstid hos kon- ningstid hos konkursgäldenären och

kursgäldenären och inte tidigare äninte tidigare än tre månader innan

tre månader innan konkursansök- konkursansökningen kom in till

ningen kom in till tingsrätten. tingsrätten. Har konkursen föregåtts

Har konkursen föregåtts av ett av ett förfarande enligt lagen

förfarande enligt lagen (1996:764) om företagsrekon-

(1996:764) om företagsrekon- struktion och har konkursansök-

struktion och har konkursansökan ningen gjorts inom ett år från det

gjorts inom ett år från det att att företagsrekonstruktionen upp-

företagsrekonstruktionen upphörde, hörde, skall vid tillämpning av

skall vid tillämpning av andra andra meningen, om det är förmån-

meningen, om det är förmånligare förligare för arbetstagaren, anses

arbetstagaren, anses som om kon- som om konkursansökningen hade

kursansökningen hade gjorts då gjorts då ansökningen om

ansökningen om företagsrekon- företagsrekonstruktion skedde. I

struktion skedde. I sådant fall sådant fall skall det bortses från

skall det bortses från tiden tiden mellan ansökningarna.

mellan ansökningarna.

 Fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt längst för uppsägningstid

som beräknats enligt 11 § lagen (1982:80) om anställningsskydd. Uppsägningslön

för tid under vilken arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller

annan och inte heller driver egen rörelse, omfattas av förmånsrätt endast om

arbetstagaren kan visa att han har anmält sig hos offentlig arbetsförmedling som

arbetssökande. För uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller

ersättning som överstiger inkomst vilken arbetstagaren under den tid lönen eller

ersättningen avser har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha

kunnat förvärva i en annan anställning. Vid bestämmande av i vilken utsträckning

fordran på lön eller ersättning under uppsägningstid omfattas av förmånsrätt,

skall med samtidig inkomst i annan anställning jämställas utbildningsbidrag som

utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, i den mån bidraget avser samma

tid som lönen eller ersättningen och arbetstagaren har blivit berättigad till

bidraget efter uppsägningen.

 Om en lönefordran som har förfallit tidigare än tre månader före konkursan-

sökningen har varit föremål för tvist, omfattas den av förmånsrätt om talan har

väckts eller förhandling som föreskrivs i kollektivavtal eller lagen (1976:580)

om medbestämmande i arbetslivet har begärts inom fyra månader från förfallodagen

och konkursansökningen har följt inom sex månader från det att tvisten slutligt

har avgjorts.

 Semesterlön och semesterersättning som är intjänad före konkursansökningen

omfattas av förmånsrätt för vad som står inne för det löpande och det närmast

föregående intjänandeåret.

 Förmånsrätt följer med fordran på pension vilken tillkommer arbetstagare eller

dennes efterlevande för högst sex månader före konkursansökningen och därpå

följande sex månader. Förmånsrätten gäller även i fråga om pension, som

intjänats hos föregående arbetsgivare, om gäldenären övertagit ansvaret för

pensionen under de betingelser som anges i 23 och 26 §§ lagen (1967:531) om

tryggande av pensionsutfästelse m.m.

--------------------------------------------------------------------

 Om konkursgäldenären är näringsid- Om konkursgäldenären är en nä-

kare, skall arbetstagare, som ringsidkare, skall en arbetsta-

själv eller tillsammans med närstå-gare som själv eller tillsammans

ende senare än sex månader före med närstående senare än sex månader

konkursansökningen har ägt minst före konkursansökningen har ägt en

en femtedel av företaget, eller väsentlig andel av företaget och

hans efterlevande, inte ha som haft ett betydande inflytande

förmånsrätt enligt denna paragraf över dess verksamhet inte ha för-

för lön eller pension. Detsamma månsrätt enligt denna paragraf för

gäller även när andelen har ägts avlön eller pension.

en närstående till arbetstagaren.

_____________________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juni 1997.

**FOOTNOTES**

2 Lagen omtryckt 1975:1248.

3 Senaste lydelse 1996:769.

Förslag till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

 Härigenom föreskrivs i fråga om lönegarantilagen (1992:497)1

 dels att 9 a § skall upphöra att gälla,

 dels att 2 § skall ha följande lydelse.

 2 §

--------------------------------------------------------------------

Betalning enligt garantin lämnas Om konkursen har inträffat i ett

endast för en sådan fordran som annat nordiskt land, lämnas betal-

avser anställning med övervägande ning enligt garantin endast för en

anknytning till Sverige eller sådan fordran som avser anställning

svenska förhållanden. med övervägande anknytning till

 Sverige eller svenska förhållanden.

_____________________________

 Denna lag träder i kraft den 1 juni 1997.

**FOOTNOTES**

1 Senaste lydelse av 9 a § 1995:675.

Förteckning över remissinstanserna

Hovrätten för Övre Norrland, Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö

tingsrätt, Juridiska fakultetsnämnden vid Lunds universitet, Justitiekanslern,

Riksrevisionsverket, Arbetslivsinstitutet, Kammarkollegiet, Riksskatteverket,

Kronofogdemyndigheten i Stockholm, Kronofogdemyndigheten i Malmö, Länsstyrelsen

i Stockholms län, Länsstyrelsen i Älvsborgs län, Arbetsgivarverket,

Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet, Konkursförvaltarkollegiernas

förening, Sveriges Ackordscentral, Svenska Arbetsgivareföreningen, Företagarnas

Riksorganisation, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens Centralorga-

nisation, Sveriges Akademikers Centralorganisation.

Lagrådets yttrande

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-02-03

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bertil Voss, justitierådet Johan Munck,

regeringsrådet Karl-Ingvar Rundqvist.

Enligt lagrådsremiss den 30 januari 1997 (Arbetsmarknadsdepartementet) har

regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979),

2. lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Tuula Kihlgren.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

12 §

Enligt sjätte stycket i den föreslagna utformningen skall en arbetstagare som

själv eller tillsammans med nära anförvanter senare än sex månader före

konkursansökningen har ägt en väsentlig andel av företaget och som haft ett

betydande inflytande över dess verksamhet inte ha förmånsrätt enligt paragrafen

för lön eller pension.

Genom förslaget introduceras en i sammanhanget ny term, nämligen "nära

anförvanter", vilken ersätter det tidigare begreppet "närstående" som används

såväl i konkurslagen som i åtskilliga andra författningar. Det är svårt att

överblicka om den ändrade termen kommer att föranleda nya tolkningssvårigheter

vid paragrafens tillämpning. Lagrådet har emellertid förståelse för önskemålet

att undanröja alla tvivel om huruvida det svenska löneskyddet överensstämmer med

det som följer av EG-rätten. Lagrådet vill därför inte motsätta sig förslaget i

denna del.

I övrigt innebär den föreslagna utformningen av sjätte stycket huvudsakligen en

återgång till den lydelse av dåvarande tredje stycket som gällde före 1994 års

ändring. Enligt remissen skall stycket tolkas så att undantagsregeln blir

tillämplig endast om arbetstagaren själv har ägt en andel i företaget; om han

inte har gjort detta men en nära anförvant till honom har ägt en väsentlig

andel, avses arbetstagaren vara bibehållen vid sin förmånsrätt.

Som anförts i remissen har den före år 1994 gällande och i huvudsak likalydande

regeln på denna punkt tolkats på motsatt sätt i rättspraxis. I rättsfallet NJA

1980 s. 743 ansågs sålunda undantagsregeln tillämplig även i fall då

arbetstagaren själv inte ägde någon andel i företaget men en honom närstående

ägde en väsentlig andel. Högsta domstolen, som till stöd för denna tolkning

åberopade förarbetena till det berörda lagrummet, fann det uteslutet att

bestämmelsen skulle göra någon grundläggande skillnad exempelvis mellan å ena

sidan det fallet att arbetstagaren själv ägde en procent och hans närstående 99

procent och å andra sidan det fallet att arbetstagaren inte själv innehade någon

andel men hans närstående ägde hela företaget.

Uttalandena i remissen om den i förhållande till nämnda avgörande förändrade

tolkning som nu är avsedd har gjorts i anslutning till ändringar av lagrummet

och får med hänsyn härtill och till att de är förenliga med lagtexten anses

ägnade att ligga till grund för rättstillämpningen. Det bör dock framhållas att

det med den i remissen förespråkade tolkningen uppstår just sådana till synes

irrationella konsekvenser som Högsta domstolen pekade på i rättsfallet. Det

skulle därför kunna ifrågasättas om inte bestämmelsen lämpligen borde förses med

ett tillägg av innebörd att undantagsbestämmelsen inte blir tillämplig i det

fallet att den andel som arbetstagaren själv äger är helt obetydlig. Lagrådet

vill emellertid inte hävda att en sådan saklig ändring i förhållande till

remissförslaget är nödvändig från de synpunkter som Lagrådet har att bevaka.

Förslaget till lag om ändring i lönegarantilagen (1992:497)

Förslaget lämnas utan erinran.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 13 februari 1997

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1996/97:102 Löneskyddet vid konkurs.

Rättsdatablad

--------------------------------------------------------------------

Författningsrubrik Bestämmelser som inför, Celexnummer för

 ändrar, upphäver eller bakomliggande EG-

 upprepar ett regler

 normgivnings-

 bemyndigande

--------------------------------------------------------------------

Lag om ändring i 380L0987

förmånsrättslagen

(1970:979)

--------------------------------------------------------------------

Lag om ändring i 380L0987

lönegarantilagen

(1992:497)