Regeringens proposition

 1993/94:4

 om familjerådgivning

 Regeringen föreslår riksdagen att anta

 det förslag som har tagits upp i

 bifogade utdrag ur regeringsprotokollet

 den 24 juni 1993 för den åtgärd och det

 ändamål som framgår av föredragarens

 hemställan.

 På regeringens vägnar

 Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

 Bengt[REDACTED_EFTERNAMN]

 Propositionens huvudsakliga innehåll

 I propositionen föreslås att en regel tas

 in i socialtjänstlagen (1980:620) var-

 igenom kommunerna ges ett ansvar för att

 familjerådgivning kan erbjudas dem som

 begär det. Dock ges varje kommun frihet

 att inom vida gränser praktiskt ordna

 verksamheten. Familjerådgivning skall

 även i fortsättningen vara en

 självständig verksamhetsgren med högt

 sekretesskydd för de uppgifter som lämnas

 i samband med rådgivningen. Arbetet med

 att se över sekretesskyddet fortsätter.

 Socialstyrelsen bör få uppdrag att i

 samråd med Svenska kommunförbundet stödja

 kommunerna i uppbyggnadsarbetet.

 Den nya regeln föreslås träda i kraft

 den 1 januari 1995.

 1

 Förslag till

 Lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620);

 Härigenom föreskrivs att 12 a §

 socialtjänstlagen (1980:620) skall ha

 följande lydelse.

 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 12 a § [1]

 Kommunen skall Kommunen skall

 sörja för att sörja för att

 föräldrar kan föräldrar kan

 erbjudas samtal erbjuds samtal

 under sakkunnig led- under sakkunnig

 ning i syfte att nå ledning i syfte att

 enighet i frågor nå enighet i frågor

 rörande vårdnad och rörande vårdnad och

 umgänge umgänge

 (samarbetsssamtal). (samarbetssamtal).

 Kommunen skall

 även sörja för att

 familjerådgivning

 kan erbjudas dem

 som begär det.

 Familjerådgivning

 lämnas genom kommu-

 nens egen försorg

 eller, sedan kommu-

 nen träffat

 särskild över-

 enskommelse om det,

 genom annan lämplig

 vårdgivare.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari

 1995.

 **FOOTNOTES**

 [1] senaste lydelse 1990:1527

 2

 Socialdepartementet

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 24 juni 1993

 Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN],

 ordförande, och statsråden B.[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN], af[REDACTED_EFTERNAMN], Dinkelspiel,

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], P.[REDACTED_EFTERNAMN]

 Föredragande: statsrådet B.[REDACTED_EFTERNAMN]

 Proposition om familjerådgivning

 1 Inledning

 Socialutskottet behandlade

 familjerådgivning i sitt betänkande

 1986/87:22. I betänkandet framhöll

 utskottet att familjerådgivningsverk-

 samheten är av mycket stort värde, både

 direkt för de hjälpsökande och indirekt

 genom den handledning som kan ges t.ex.

 till de socialsekreterare som har i

 uppgift att leda samarbetssamtal. Ut-

 skottet ansåg det vara nödvändigt att

 verksamhetens fortlevnad garanteras och

 att regeringen skyndsamt borde ta upp

 frågan om hur familjerådgivningen skall

 kunna tryggas. Riksdagen gav regeringen

 till känna vad utskottet anfört (rskr.

 1986/87:191).

 Regeringen gav därefter Socialstyrelsen

 i uppdrag att utreda frågorna om

 familjerådgivning. Styrelsen redovisade

 uppdraget i SoS-rapporten

 Familjerådgivning Samarbetssamtal

 1989:10). En sammanställning av rapporten

 bör fogas till protokollet i detta ärende

 som bilaga 1. Rapporten har

 remissbehandlats. En remissammanställning

 bör fogas till protokollet som bilaga 2.

 2 Bakgrund

 Familjerådgivning har bedrivits i Sverige

 sedan 1950-talet. Verksamheten är

 huvudsakligen inriktad på att hjälpa

 samlevande par med sin relation. Syftet

 är att bistå dem så att de kan hantera

 sina konflikter, problem och

 krissituationer på sådant sätt att de kan

 fortsätta att leva tillsammans.

 Familjerådgivningen är frivillig.[REDACTED_EFTERNAMN]

 sekretess gäller för uppgifter som lämnas

 i samband med rådgivningen vilket

 underlättar för de sökande att ta upp

 känsliga samlevnadsproblem.

 Familjerådgivningen arbetar med

 samtalsmetodik, framförallt för att ge

 klienterna insikt i sina problem. Den

 största klientgruppen är par med barn,

 som har svårigheter i sin vuxna relation.

 De flesta vill ha hjälp att lösa

 problemen för att kunna fortsätta att

 leva tillsammans. För andra par är

 separationen redan ett faktum. Även om de

 inte kan fortsätta att leva tillsammans

 kan rådgivningen dock leda till att

 konflikterna dämpas så att föräldrarna

 får möjlighet att tillsammans fungera i

 föräldrarollen även efter en skilsmässa.

 Familjerådgivning bedrivs i första hand

 av landsting. I viss utsträckning

 anordnar också kommuner och Svenska

 kyrkan familjerådgivning. Det finns ca

 150 familjerådgivare i Sverige. Ca 12 000

 ärenden behandlas varje år. I betydande

 områden av Sverige, framförallt i

 Norrland, saknas möjlighet att få

 familjerådgivning. I de områden där

 familjerådgivningen finns varierar de

 resurser som avsatts för ändamålet vilket

 medför att rådgivningens tillgänglighet

 också varierar mellan olika områden.

 Under perioden 1960-80 utgick

 statsbidrag för familjerådgivnings-

 verksamheten. I dag finansieras

 verksamheten helt av den huvudman som

 driver den. Familjerådgivningen är i de

 flesta fall kostnadsfri för dem som får

 rådgivningen. Vissa anordnare av

 familjerådgivning tar dock ut en viss

 avgift.

 Familjerådgivarna är i regel socionomer

 med vidareutbildning i samtalsmetodik.

 Inom kåren har byggts upp ett

 handlednings- och vidareut-

 bildningssystem.

 3 Bedömning av den nuvarande verksamheten

 Min bedömning: Familjerådgivningen

 utför ett värdefullt förebyggande

 arbete. Par och familjer bör ha en

 praktisk möjlighet till

 familjerådgivning. Skyldighet för en

 kommun att tillhandahålla familjeråd-

 givning bör läggas fast i lag.

 Socialstyrelsens bedömning: Samma som

 min.

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser utrycker stor uppskatt-

 ning av familjerådgivningens arbete och

 understryker behovet att trygga dess

 verksamhet.

 Skälen för min bedömning: När en

 separation inträffar är det viktigt att

 kunna få hjälp att minska konflikterna

 och att underlätta ett gemensamt

 föräldraskap. Den förebyggande insats som

 samhället erbjuder par är i huvudsak

 familjerådgivning. Såväl riksdagen (bet.

 1986/87:SoU22, rskr. 1986/87:191), som

 remissinstanser och många bedömare har

 uttryckt uppskattning över och betonat

 det värdefulla i denna verksamhet. Jag

 delar deras uppfattning. Även om en

 betydande mängd skilsmässor och andra

 separationer givetvis inte går att

 undvika är det ändå angeläget att det

 finns en samhällelig verksamhet dit par

 som så önskar kan vända sig för att få

 hjälp att bevara sitt äktenskap eller sin

 samborelation.

 I dag finns inte familjerådgivning i

 vissa delar av landet, vilket gör att

 vissa familjer inte kan få hjälp när de

 behöver det. I andra delar är vän-

 tetiderna till familjerådgivningen långa.

 Detta är enligt min mening inte

 tillfredsställande. Jag anser därför att

 familjerådgivningens fortbestånd måste

 tryggas genom att ett enhetligt huvud-

 mannaskap fastläggs för verksamheten och

 huvudmannen genom bestämmelse i lag

 åläggs att tillhandahålla medborgarna

 familjerådgivning.

 4 Förslag till ändring

 4.1 Familjerådgivning i alla kommuner

 Mitt förslag: Kommunerna skall vara

 skyldiga att sörja för att de som så

 önskar får tillgång till famil-

 jerådgivning. Denna skyldighet förs

 in i socialtjänstlagen. Kommunen kan

 fullgöra sin skyldighet genom att

 själv tillhandahålla rådgivningen

 eller genom att träffa avtal om

 familjerådgivning med andra lämpliga

 vårdgivare.

 Socialstyrelsens förslag: I huvudsak

 samma som mitt.

 Remissinstanserna: Flertalet

 remissinstanser är positiva till att

 familjerådgivningen tryggas.

 Remissopinionen är delad när det gäller

 vem som skall vara huvudman för

 familjerådgivningen. Kommunerna före-

 språkas av ett antal remissinstanser som

 betonar familjerådgivningens koppling

 till kommunal social verksamhet. Ungefär

 lika många instanser väljer landstingen

 som huvudman framförallt för att där i

 dag finns en uppbyggd verksamhet.

 Skälen för mitt förslag: För att trygga

 verksamheten krävs att ett enhetligt

 huvudmannaskap fastställs och att

 ansvaret att tillhandagå med fa-

 miljerådgivningsverksamhet läggs fast i

 lag.

 Den fråga som först uppkommer blir då

 vem som skall svara för huvudmannaskapet,

 landstingen eller kommunerna.

 Den familjerådgivningsverksamhet som

 finns i dag drivs till största delen i

 landstingens regi. Några kommuner har

 också familjerådgivningsbyråer. Det finns

 dessutom viss familjerådgivning som drivs

 av Svenska kyrkan.

 I remissmaterialet framförs skäl som

 talar för att landstingen görs till

 huvudman för verksamheten. Ett sådant

 skäl är att huvuddelen av familje-

 rådgivningsverksamheten i dag bedrivs av

 dessa och att det således där finns en

 uppbyggd fungerande verksamhet.För lands-

 tingen som huvudmän talar också att deras

 upptagningsområden är så stora att byrå-

 erna kan få den omfattning som behövs för

 att den professionella kvaliteten på

 verksamheten skall kunna upprätthållas.

 Mot dessa skäl talar att

 familjerådgivningen har nära anknytning

 till verksamhet som kommunerna bedriver.

 I den verksamhet landstingen bedriver är

 familjerådgivning, med den inriktning den

 har i dag, tämligen artfrämmande. Jag

 anser framförallt av detta skäl att

 kommunerna bör vara huvudmän för

 familjerådgivningsverksamheten.

 Med hänsyn till det sagda bör en

 skyldighet införas för kommunerna att

 bereda möjlighet till familjerådgivning.

 Socialtjänstlagen bör kompletteras med en

 bestämmelse härom.

 Ett antal remissinstanser bl.a. sådana

 som företräder familjerådgivningen pekar

 på vikten av att familjerådgivningen även

 i fortsättningen får vara en självständig

 verksamhet och inte inordnas i den övriga

 verksamhet som bedrivs inom

 socialtjänsten. Jag delar den bedöm-

 ningen.

 Vissa remissinstanser, bl.a. Svenska

 Kommunförbundet, pekar på de svårigheter

 små kommuner kan ställas inför vid

 anordnandet av familjerådgivning. De

 problemen är enligt min mening värda att

 tas på allvar. Jag tror dock att de kan

 lösas. Vissa kommuner är stora nog att

 själva bära en

 familjerådgivningsverksamhet. För ett

 stort antal andra kommuner kommer

 ansvaret att tillhandahålla familje-

 rådgivning innebära ett ansvar för

 finansiering och för att någon utför

 verksamheten. Det är givet att den lokala

 uppbyggnaden måste ske efter lokala

 förutsättningar. Ett alternativ är att

 flera kommuner går ihop och anordnar

 verksamheten. Inget hindrar heller att

 den faktiska verksamheten ligger kvar hos

 landstinget eller sköts av lämpliga

 privata vårdgivare. En nära till hands

 liggande utveckling är exempelvis att en

 idag landstingsdriven byrå blir

 självständig och drivs av där verksamma

 familjerådgivare.

 En förutsättning för att en verksamhet

 som inte drivs direkt i kommunens regi

 skall anses utgöra familjerådgivning i nu

 aktuell bemärkelse bör emellertid vara

 att kommunen tecknat ett avtal med

 vederbörande vårdgivare. Det innebär att

 de par som vill ha rådgivning måste

 anlita familjerådgivare som anvisats av

 kommunen. Enligt min mening är det inte

 rimligt att kommunen får ett betal-

 ningsansvar för en verksamhet den inte

 har kontroll över. Jag vill i detta

 sammanhang framhålla att familje-

 rådgivningen torde utgöra en sådan

 socialtjänst som kommunen har möjlighet

 att ta ut avgift för enligt 35 § 1 st.

 SoL. Eventuella avgifter får dock

 självfallet inte vara av sådan storlek

 att de avhåller enskilda från att vända

 sig till familjerådgivningen.

 Ett krav på avtal med kommunen ger den

 också möjlighet att ställa rimliga

 kvalitetskrav. I kommunens ansvar ligger

 givetvis att den verksamhet som

 tillhandahålles är av god kvalitet. Jag

 återkommer strax till kvalitetsfrågorna.

 Familjerådgivningen är inriktad på att

 ge stöd i krissituationer. Kriserna är i

 många fall akuta. Det ligger i sakens

 natur att en sådan verksamhet inte kan

 drivas med långa väntetider. Verksamheten

 måste därför avpassas så att väsentliga

 väntetider normalt inte uppstår. Jag

 anser det inte lämpligt med lagstiftning

 i denna fråga, men förutsätter att

 länsstyrelserna följer väntetidernas

 utveckling och inom ramen för sin

 tillsynsverksamhet enligt

 socialtjänstlagen påtalar olämpligt långa

 väntetider.

 Familjerådgivarna utgör en yrkesgrupp

 med stor erfarenhet av arbete med

 människor i kris och olika

 relationsproblem. Deras huvuduppgift är

 terapisamtal. I begränsad utsträckning

 bör deras kompetens kunna användas för

 andra ändamål. Exempelvis borde det vara

 möjligt att anförtro mer komplicerade

 samarbetssamtal till familjerådgivare. De

 bör också, med sina erfarenheter, kunna

 vara en viktig tillgång i föräldraut-

 bildning och i fortbildningsverksamhet

 för andra personalgrupper inom

 socialtjänsten och liknande.

 Det behov att värna om

 familjerådgivningens integritet och

 förtroende som många remissinstanser

 uttryckt gör dock enligt min mening att

 försiktighet måste iakttas så att roller

 inte hopblandas på ett felaktigt sätt.

 Det är exempelvis inte tillfredsställande

 om socialsekreterare som är verksamma

 inom den vanliga socialtjänsten som

 delsyssla också påtar sig

 familjerådgivaruppgifter. Risken för att

 de under rådgivningssamtalen får kännedom

 om uppgifter som kan påverka deras

 handlande som socialsekreterare kan inte

 uteslutas. Detta skulle kunna skada

 förtroendet för familjerådgivningen.

 4.2 Sekretessfrågor

 Min bedömning: Sekretesskyddet för

 den kommunala familjerådgivningen får

 anses tillräckligt tillgodosett genom

 nuvarande regler. Arbetet med

 kompletterande

 tystnadspliktsbestämmelser för

 privata vårdgivare bör dock fortsätta

 i syfte att ytterligare förstärka

 skyddet för uppgifter som enskilda

 lämnar i samband med rådgivningen.

 Skälen för min bedömning: En

 förutsättning för att familjerådgivningen

 skall kunna fylla sin funktion är att de

 enskilda som vänder sig dit skall kunna

 känna fullständig trygghet att de ofta

 känsliga personliga uppgifter som lämnas

 inte sprids vidare vare sig till när-

 stående enskilda personer eller till

 andra myndigheter eller avdelningar inom

 samma myndighet. Familjerådgivningen är

 därför omgärdad av särskilt stränga

 sekretessregler som innebär en i princip

 fullständig tystnadsplikt i fråga om

 uppgifter som erhållits i förtroende.

 Enligt 7 kap. 4 § andra stycket

 sekretesslagen (1980:100, SekrL) gäller

 sålunda inom kommunal familjerådgivning

 sekretess för uppgift som enskild har

 lämnat i förtroende eller som har

 inhämtats i samband med rådgivningen. För

 närliggande verksamheter kan erinras om

 att sekretess gäller inom hälso- och

 sjukvården (7 kap. 1 §) och inom

 socialtjänsten (7 kap. 4 § första

 stycket) om det inte står klart att en

 uppgift kan röjas utan att den enskilde

 eller någon honom närstående lider men.

 För präster inom Svenska Kyrkan gäller en

 generell tystnadsplikt enligt 36 kap. 1 §

 kyrkolagen (1992:300) och för uppgifter

 inom den församlingsvårdande verksamheten

 motsvarande sekretess som inom

 socialtjänsten enligt 7 kap. 33 § SekrL.

 Sekretess hindrar dock inte att uppgift

 lämnas till annan myndighet om

 uppgiftsskyldighet följer av lag eller

 förordning (14 kap. 1 § SekrL). En sådan

 uppgiftsskyldighet kan följa av olika

 regler om anmälningsskyldighet, främst 71

 § socialtjänstlagen. Enligt andra stycket

 i denna paragraf är bl.a. myndigheter och

 anställda inom socialtjänsten skyldiga

 att anmäla till socialnämnden om de i sin

 verksamhet får veta något som kan

 innebära att nämnden behöver ingripa till

 en underårigs skydd. De är också skyldiga

 att lämna uppgifter till en utredning hos

 socialnämnden avseende en underårigs

 behov av skydd. För dem som är verksamma

 inom kommunal familjerådgivning är dock

 enligt tredje stycket i samma paragraf

 anmälningsskyldigheten begränsad till

 fall då de får veta att en underårig

 misshandlas i hemmet. De är inte heller

 skyldiga att bidra med uppgifter till

 utredningen.

 Enligt 36 kap. 5 § andra stycket

 rättegångsbalken får vissa yrkesutövare

 inte höras som vittnen om något som

 anförtrotts dem i denna yrkesutövning

 eller som de fått veta i samband därmed

 annat än om det är medgivet i lag eller

 om den till vars förmån tystnadsplikten

 gäller samtycker till det. Det gäller

 bl.a. psykologer, psykoterapeuter och

 kuratorer vid familjerådgivningsbyråer

 som drivs av kommuner, landsting,

 församlingar eller kyrkliga

 samfälligheter. Enligt 38 kap. 2 § andra

 stycket rättegångsbalken gäller

 motsvarande förbud att förelägga dessa

 yrkesutövare att förete skriftlig hand-

 ling som innehåller uppgifter av här

 aktuellt slag.

 För privata yrkesutövare gäller i

 princip inte sekretesslagens bestäm-

 melser, bortsett från de fall när den

 enskilde kan ses som en uppdragstagare

 till en myndighet e. d. (1 kap. 6 §

 SekrL) och de fall när en myndighet själv

 lämnar ut en sekretessbelagd uppgift och

 därvid uppställer förbehåll enligt 14

 kap. 9 § SekrL som inskränker den

 enskildes rätt att lämna uppgiften vidare

 eller utnyttja den. Den senare regeln

 omfattar dock inte uppgifter som en

 enskild person själv får veta genom sin

 verksamhet, t. ex. genom att utföra vissa

 uppgifter inom hemtjänsten och därvid få

 kännedom om enskilda vårdtagares

 personliga förhållanden. Riksdagen har

 emellertid nyligen på förslag av

 regeringen i prop. 1992/93:159 om stöd

 och service till vissa funktionshindrade

 beslutat att en ny paragraf om tyst-

 nadsplikt, 71 a §, skall införas i

 socialtjänstlagen från och med den 1 juli

 1993. Enligt den nya bestämmelsen får den

 som är eller har varit verksam inom

 yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet,

 som avser insatser enligt

 socialtjänstlagen, inte obehörigen röja

 vad han därvid har erfarit om enskildas

 personliga förhållanden. Denna

 bestämmelse kommer att omfatta anställda

 hos privata företag som ombesörjer t. ex.

 hemtjänst (prop. s. 200). Enligt min

 mening kommer den också att omfatta

 yrkesmässigt bedriven privat verksamhet

 som bedrivs inom familjerådgivningens

 område enligt avtal med resp. kommun på

 det sätt jag har föreslagit. Jag vill

 vidare erinra om att det för vissa privat

 verksamma yrkesutövare med legitimation,

 bl.a. psykologer och psykoterapeuter, och

 deras biträden gäller en motsvarande

 tystnadsplikt enligt 6 § lagen (1980:11)

 om tillsyn över hälso- och sjukvårdsper-

 sonalen m. fl.

 Brott mot tystnadsplikt som följer av

 lag eller annan författning är straffbart

 enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.

 Jag är medveten om att de regler jag nu

 föreslår medför att de privata

 vårdgivarna inte får en fullt lika

 långtgående tystnadsplikt som den som

 gäller inom den kommunala

 familjerådgivningen. Sekretesskyddet för

 de privata vårdgivarna, som motsvarar vad

 som i övrigt gäller inom socialtjänsten

 och hälso- och sjukvården, får dock anses

 i huvudsak tillfredställande. Frågan om

 enhetliga sekretess- och

 tystnadspliktsregler för

 familjerådgivning oavsett huvudman kan

 därför utan större olägenheter anstå

 under en tid. Arbetet med dessa frågor

 kommer dock att fortsätta inom

 Socialdepartementet. Skulle det bli

 vanligt att privata vårdgivare erbjuder

 rådgivning helt oberoende av

 överenskommelse med kommunen måste själv-

 fallet verksamheterna definieras och

 skärpta sekretessbestämmelser övervägas,

 så att inte enskilda som söker

 familjerådgivning riskerar att ovetande

 vända sig till någon som i realiteten

 saknar tystnadsplikt. Även vid en

 utveckling inom ramen för den nu

 föreslagna regeln om familjerådgivning

 kan ett ökande inslag av privata famil-

 jerådgivare, för vilka inget generellt

 kompetenskrav finns, ge anledning till

 skärpning av tystnadspliktsbestämmelserna

 så att de enskildas integritet kan

 garanteras. Från principiell synpunkt får

 det dessutom anses önskvärt med enhetliga

 sekretessregler för all famil-

 jerådgivning.

 Jag avser att följa utvecklingen med

 uppmärksamhet och i lämpligt sammanhang

 återkomma med förslag i dessa frågor.

 4.3 Socialstyrelsens uppdrag

 Min bedömning: Socialstyrelsen bör få

 i uppdrag att i samråd med Svenska

 kommunförbundet stödja kommunerna i

 uppbyggnadsarbetet med familjeråd-

 givningen.

 Skälen för min bedömning: De förslag

 jag nu lagt fram ställer avsevärda krav

 på kommunerna. I vissa områden i landet

 finns över huvudstaget inte någon

 familjerådgivning. I de flesta kommuner

 måste förhandlingar föras med andra

 kommuner, landsting eller andra

 vårdgivare om hur verksamheten skall

 ordnas. Många kommuner måste bygga upp

 verksamheten från grunden och behöver råd

 och stöd i detta arbete.

 Mot denna bakgrund är det naturligt att

 Socialstyrelsen, som är central

 tillsynsmyndighet på socialtjänstens

 område, ges i uppdrag att utarbeta ett

 vägledande material där kommunerna kan få

 exempel på hur verksamheten kan byggas

 ut, hur verksamheten bör bedrivas och hur

 den kan tillförsäkras en hög kvalitet.

 Socialstyrelsen bör under arbetet

 samråda med Svenska kommunförbundet och

 ha kontakt med familjerådgivarnas

 organisationer.

 4.4 Kostnader och ikraftträdande

 Att bygga upp familjerådgivningen enligt

 de nya förutsättningarna kräver

 rimligtvis en del tid. Med ett

 ikraftträdande av den nu aktuella

 ändringen i socialtjänstlagen först den 1

 januari 1995 skapas möjligheter för

 berörda parter att finna ett efter lokala

 förutsättningar fungerande system.

 Jag bedömer att den föreslagna

 lagstiftningen om familjerådgivning

 innebär en ökad kostnad för kommunerna

 med sammanlagt 100 miljoner kronor.

 Kostnaderna för landstingen bedöms minska

 med ca 30 milj.kr. Vid den ekonomiska

 regleringen mellan stat och kommunsektorn

 inför år 1995 bör konsekvenserna av

 förändringarna av familjerådgivningen

 beaktas.

 5 Upprättat lagförslag

 I enlighet med vad som nu anförts har

 inom Socialdepartementet upprättats

 förslag till

 lag om ändring i socialtjänstlagen

 (1980:620).

 Lagförslaget är inte av sådan

 beskaffenhet att Lagrådets yttrande be-

 höver inhämtas.

 6 Specialmotivering

 12 a §

 Det nya andra stycket i paragrafen

 innebär att kommunen åläggs ansvaret för

 att familjerådgivning finns tillgänglig

 för dem som begär det.

 I paragrafen ges inte någon direkt

 definition på vad som avses med

 familjerådgivning. Tanken är att

 familjerådgivarna liksom hittills skall

 ha som huvuduppgift att genom samtal

 medverka till bearbetning av

 samlevnadsproblem och konflikter främst i

 par- och familjerelationer. Med par avses

 här såväl heterosexuella som homosexuella

 par. En annan uppgift för

 familjerådgivningen är att utifrån den

 speciella kompetens som familjerådgivarna

 har förmedla kunskap och sprida informa-

 tion om samlevnad.

 Indirekt blir begreppet

 familjerådgivning begränsat till

 kommunalt bedriven verksamhet samt privat

 verksamhet som bedrivs enligt överens-

 kommelse med resp. kommun och för vilken

 kommunen iklätt sig ett kvalitets- och

 kostnadsansvar. Helt privata initiativ

 som igångsätts utan överenskommelse med

 kommunen kan sålunda inte anses utgöra

 familjerådgivning i nu aktuell mening.

 Några kostnadsanspråk mot kommunen kan

 därmed inte resas av sådana vårdgivare.

 Härav följer även att sådana inte torde

 omfattas av de regler om tystnadsplikt

 som från och med den 1 juli 1993 införs i

 71 a § socialtjänstlagen. Däremot har i

 förekommande fall psykologer m.fl.

 givetvis den tystnadsplikt som följer av

 deras yrkesbehörighet (se vidare avsnitt

 4.2).

 3

 7 Hemställan

 Med hänvisning till vad jag nu har anfört

 hemställer jag att regeringen

 1. föreslår riksdagen att anta

 förslaget till lag om ändring i

 socialtjänstlagen (1980:620),

 2. bereder riksdagen tillfälle att

 ta del av vad jag har anfört om ge-

 nomförande (avsnitt 4.3).

 8 Beslut

 Regeringen ansluter sig till

 föredragandens överväganden och beslutar

 att genom proposition förelägga riksdagen

 vad föredraganden har anfört för den

 åtgärd och det ändamål som han har

 hemställt om.

 4

 Sammanfattning av Socialstyrelsens

 rapport 1989:10 Familjerådgivning

 Samarbetssamtal

 Socialstyrelsen har genom

 regeringsuppdrag den 14 januari 1988

 bland annat erhållit uppdrag att

 undersöka hur verksamheten med

 familjerådgivning skall kunna tryggas. I

 uppdraget ingår att överväga huvudman-

 naskapet för verksamheten.

 Socialstyrelsen har vidare erhållit

 uppdrag att genomföra en utvärdering av

 verksamheten med samarbetssamtal.

 Familjerådgivning

 Socialutskottet har i betänkande (SoU

 1986/87:22), som utgjorde en bakgrund

 till Socialstyrelsens uppdrag, anfört att

 familjerådgivningen är av mycket stort

 värde, direkt för de hjälpsökande och

 indirekt genom den handledning som kan

 ges t.ex. till de socialsekreterare som

 har i uppgift att leda samarbetssamtal.

 Socialstyrelsen delar socialutskottets

 uppfattning om familjerådgivningens

 betydelse.

 En historisk genomgång av

 familjerådgivningens utveckling visar att

 verksamheten funnits i omkring 40 år

 varav statsbidrag utgått under 20 år

 (upphörde år 1980). Den kraftigaste

 utbyggnaden av verksamheten skedde under

 1960-talet. Under de senaste decennierna

 har utbyggnaden varit begränsad. Det är i

 dag tvärtom så att det inte är ovanligt

 att byråerna är nedläggningshotade.

 Socialstyrelsen har genomfört en

 bearbetning av 1986 års verksamhets-

 berättelser som ger uppgifter om personal

 och klienter samt om verksamhetens

 innehåll m.m. Bearbetningen visar bland

 annat att verksamheten huvudsakligen

 besöks av vuxna par. Indirekt berörs

 uppskattningsvis ca 10 000 barn genom att

 föräldrarna besöker familjerådgivningen.

 Familjerådgivningen är totalt av

 begränsad omfattning * också kost-

 nadsmässigt * jämfört med huvudmannens

 övriga verksamhet. Svenska Kyrkan

 bedriver också i icke obetydlig

 omfattning familjerådgivning.

 Vid en "hearing" med huvudmän för

 verksamheten som anordnats av

 Socialstyrelsen angavs som orsak till att

 familjerådgivningen har en osäker

 situation är att den är okänd för

 beslutsfattarna och lever undanskymd.

 Vidare framfördes att den omständigheten

 att verksamheten inte är lagreglerad är

 av betydelse.

 Erfarenheter från studiebesök som

 Socialstyrelsen gjort hos vissa byråer

 bekräftar att familjerådgivningen kan

 leva ett ganska avskilt liv. Detta ligger

 delvis i verksamhetens natur. Den är

 starkt sekretesskyddad och den ligger

 lokalmässigt ofta avskild så att de

 sökande skall kunna känna sig obesvärade

 när de besöker byrån.

 Emellertid beror familjerådgivarnas

 relativa undanskymdhet i förhållande till

 beslutsfattarna också på att det ofta

 saknas en uttalad målbeskrivning för

 verksamheten. Vidare tycks det saknas en

 verksamhetsplan där huvudmannen väger in

 familjerådgivningens verksamhet i ett

 bredare sammanhang. Det saknas också en

 fortlöpande uppföljning av verksamheten.

 Man tycks med andra ord från huvudmannens

 sida inte riktigt uppmärksamma att

 familjerådgivningen med sin särskilda

 kompetens kan tas tillvara som en del i

 övrig utåtriktad och förebyggande

 verksamhet i kommunen.

 Det är därför enligt Socialstyrelsens

 uppfattning väsentligt att tydligare

 definiera familjerådgivningen och att

 klargöra dess särskilda uppgift i

 förhållande till andra verksamheter.

 Kärnan i familjerådgivningen bör vara

 samtalen med klienterna. Vid sidan av

 samtalen * och den handledning m.m. som

 förekommer * bör familjerådgivningen

 liksom hittills bedriva en utåtriktad

 verksamhet. Denna bör vidgas så att nya

 behov, t. ex. stöd åt invandrarna, kan

 tillgodoses. Även när det gäller själva

 samtalen bör en breddning ske så att

 familjerelationerna i sin helhet kommer

 mer i fokus, t. ex. genom rådgivning i

 relationer mellan föräldrar och

 barn/ungdomar. Även homosexuella bör få

 större möjligheter att vända sig till

 familjerådgivningen.

 Familjerådgivningsbyråerna bör i ökad

 utsträckning genomföra uppföljningar

 beträffande verksamheten och dess

 inriktning så att förändringar på orten,

 t. ex. ett snabbt växande antal

 skilsmässor, kan beaktas.

 Familjerådgivarna bör även i ökad

 utsträckning tillföra huvudmännen sina

 erfarenheter av sociala konsekvenser till

 följd av ändrade samlevnadsmönster m.m.

 Socialstyrelsen föreslår

 utbytestjänstgöring mellan familjerådgiv-

 ningsbyråer och familjerättssekreterare.

 Härigenom kan fördjupade kunskaper uppnås

 för respektive yrkesgrupp och

 metodututvecklingen kan stimuleras.

 Styrelsen anser att facklitteratur på

 området bör tas fram också som ett sätt

 att göra verksamheten mera tydlig.

 Ett enhetligt huvudmannaskap bör

 fastställas som ett led i att trygga och

 utveckla verksamheten. Den omständigheten

 att ingen huvudman i dag riktigt känner

 ansvar för familjerådgivningen måste

 enligt Socialstyrelsens mening ha haft en

 stor betydelse för att verksamheten

 fortfarande är av begränsad omfattning

 och är sårbar.

 Socialstyrelsen redovisar i rapporten

 argument för primärkommunalt respektive

 landstingskommunalt huvudmannaskap.

 Socialstyrelsens förslag är att

 primärkommunerna skall vara huvudmän för

 verksamheten.

 Ett bärande motiv för detta är att

 verksamheten i sak ligger närmare

 socialtjänsten än hälso- och sjukvården.

 Härom har rått ganska samstämmig

 uppfattning om man ser till tidigare

 utredningar, t. ex. socialutredningen,

 och till ställningstaganden i remiss-

 yttranden m.m. Någon anledning till

 ändrat synsätt med hänsyn till tidens

 gång finns enligt Socialstyrelsens

 uppfattning inte. Snarare är det tvärt om

 så att landstingens uppgifter tenderar

 att mera renodlat bli inriktade mot

 hälso- och sjukvård än tidigare, vilket

 gör att familjerådgivningen alltmer kan

 komma att ses som en "främmande fågel"

 inom landstingen. detta skulle inte vara

 gynnsamt för verksamhetens utveckling,

 utan tvärtom kunna missgynna den.

 Eftersom familjerådgivningen bedöms

 vara en angelägen verksamhet bör den

 också finnas lätt tillgänglig över hela

 landet och kunna nå fler och bredare

 grupper än i dag. Även detta talar för

 ett kommunalt huvudmannaskap.

 Samarbetssamtalens utveckling *

 merparten av kommunerna erbjuder nu sådan

 verksamhet * understödjer detta

 ställningstagande. Mellan familje-

 rådgivningen och samarbetssamtalen finns

 starka kopplingar.

 Som skäl mot ett kommunalt

 huvudmannaskap brukar anföras att små

 kommuner kan få problem att bedriva

 familjerådgivning. Denna fråga bör kunna

 lösas genom att kommuner går samman för

 gemensamma lösningar. Exempel på detta

 finns redan. Samverkansmodeller av olika

 slag kan också medverka till att nu

 existerande verksamhet med lands-

 tingskommunal huvudman kan behållas

 lokalmässigt och personellt.

 Socialstyrelsen föreslår att kommunerna

 åläggs skyldighet att bedriva

 familjerådgivning genom en bestämmelse i

 socialtjänstlagen. Styrelsen bedömer

 detta som nödvändigt om verksamheten

 skall tryggas.

 Socialstyrelsen är själv beredd att

 genom allmänna råd och att på annat

 lämpligt sätt bidra till en önskad

 utveckling av familjerådgivningen.

 5

 Sammanställning av remissyttranden över

 Socialstyrelsens rapport 1989:10

 Familjerådgivning Samarbetssamtal

 Remissinstanser

 Efter remiss har yttranden avgetts av

 Göta hovrätt, kammarrätten i

 Stockholm, Stockholms

 tingsrätt,länsrätterna i Stockholm och

 Göteborg, Justitieombudsmannen (JO),

 Riksrevisionsverket (RRV), Statens

 invandrarverk (SIV), ärkebiskopen, Stats-

 kontoret, Landstingsförbundet, Svenska

 kommunförbundet, landstingen i

 Stockholms, Kristianstads, Örebro,

 Skaraborgs, Kalmar, Malmöhus och

 Sörmlands län, Stockholms, Malmö, Pitea

 och Gotlands kommuner, Landsorganisatio-

 nen i Sverige (LO), Tjänstemännens

 centralorganisation (TCO), Central-

 organisationen SACO/SR, Svenska Läkare-

 sällskapet, Sveriges Advokatsamfund,

 Föreningen kommunal- och land-

 stingsanställdas familjerådgivare,

 Umgängesrättsföräldrarnas riksförening

 Samarbetsorganisationen för

 invandrarorganisationer, Sveriges

 Frikyrkoråd och Riksförbundet för sexuell

 upplysning (RFSU).

 Yttranden har dessutom inkommit från

 familjerådgivningsbyråerna, Landstinget i

 Östergötland, Bohuslandstinget, Riks-

 förbundet för sexuellt likaberättigande,

 familjerådgivningen Jönköping, Svenska

 kyrkans nämnd för diakoni och

 samhällsansvar samt Svenska kyrkans nämnd

 för undervisning och utbildning.

 Flertalet remissinstanser uttrycker

 stor uppskattning av familjerådgivningens

 arbete och understryker behovet att

 trygga dess verksamhet. Några förslag att

 lägga ned eller minska verksamheten finns

 inte.

 JO uttrycker det på följande sätt:

 Familjerådgivningen är att betrakta som

 en särskilt kvalificerad resurs till stöd

 och hjälp vid samlevnadsproblem. I dag

 omfattas familjerådgivningen med stort

 förtroende av stora grupper människor.

 Framför allt familjer med barn ser

 möjligheten att kunna vända sig till

 familjerådgivningen, då konflikter

 uppstår inom familjen, som särskilt

 betydelsefull.

 Starka skäl talar för att

 familjerådgivningen bör tryggas genom att

 den ges ett stöd i lagstiftningen.

 Behovet av ett enhetligt huvudmannaskap

 är kopplat till om en särskild reglering

 av familjerådgivningen skall göras.

 Förslaget om ett enhetligt

 huvudmannaskap tillstyrks av kammarrätten

 i Stockholm, länsrätten i Stockholm,

 länsrätten i Göteborg och Bohus län,

 Justitieombudsmannen, RRV, Statskontoret,

 Landstingsförbundet, Stockholms läns

 landsting, Malmöhus läns landsting, Piteå

 kommun, Gotlands kommun, LO, SACO/SR,

 Svenska Läkaresällskapet, Samar-

 betsorganisationen för invandrar-

 organisationer, Sveriges Frikyrkoråd och

 RFSL.

 Mot ett enhetligt huvudmannaskap

 uttalar sig Svenska kommunförbundet,

 Kristianstads läns landsting, Skaraborgs

 läns landsting, Kalmar läns landsting,

 Malmö kommun och Föreningen kommunal- och

 landstingsanställda familjerådgivare.

 Kommunförbundet säger följande i sitt

 remissvar: Förbundsstyrelsen vill med

 detta ansluta sig till vad som tidigare

 sagts vad gäller huvudmannaskapet för

 familjerådgivningen. I barnpsykiatriska

 kommittén uttrycktes det med orden

 "familjerådgivning får i huvudsak anses

 vara en fråga om vad som är praktiskt att

 genomföra". I specialmotiveringen till

 den ändrade lagparagrafen säger So-

 cialstyrelsen att "för mindre kommuner

 blir det aktuellt att gå samman för att

 personellt och lokalmässigt tillsammans

 bedriva verksamhet". Förbundsstyrelsen är

 mycket tveksam till om familjerådgiv-

 ningen lämpar sig för ett sådant sam-

 arbete. Dessvärre är nu risken också stor

 att de landsting som tidigare velat dra

 sig ur verksamheten * under protest från

 aktuella kommuner * nu kommer att göra

 slag i saken.

 Kalmar läns landsting anser att

 familjerådgivningens verksamhet i sak

 ligger minst lika nära hälso- och

 sjukvården som socialtjänsten. Ett

 kommunalt huvudmannaskap kan endast

 accepteras i kombination med en

 skyldighet för kommunerna att bedriva

 familjerådgivning. Social- och

 omsorgsnämnden har den bestämda

 uppfattningen att ett ändrat huvud-

 mannaskap utan lagskydd i dagens

 ekonomiska läge skulle medföra att

 verksamheten äventyras i stället för att

 tryggas.

 Skaraborgs läns landsting föreslår att

 behovet av familjerådgivning inom varje

 landstingskommun ska tillgodoses av

 landstingskommunen och kommunerna i

 området. På samma sätt som gäller hem för

 vård eller boende får landsting och

 kommuner inom ramen för vårdresurspla-

 neringen fördela ansvaret för inrättande

 och drift av familjerådgivning i länet.

 Den föreslagna § 18 a i socialtjänstlagen

 kan kompletteras med en hänvisning till §

 23 och denna i sin tur ändras så att

 vårdresursplanen även omfattar

 familjerådgivningsverksamhet.

 Liknande synpunkter framförs av

 kommunal- och landstingsanställda

 familjerådgivares förening.

 Bland de remissinstanser som

 förespråkar ett enhetligt huvudmannaskap

 väljer det stora flertalet att lägga

 detta på primärkommunerna. Det gäller

 länsrätten i Stockholm, länsrätten i

 Göteborgs och Bohus län,

 Justitieombudsmannen, RRV, Statskontoret,

 Landstingsförbundet, Sörmlands läns

 landsting, Piteå kommun, Gotlands kommun,

 I,0, SACO/SR, Samarbetsorganet för

 invandrarorganisationer, Sveriges

 Frikyrkoråd och RFSU.

 Landstingsförbundet anser att

 familjerådgivningsverksamheten i sak

 ligger närmare socialtjänstens område än

 hälso- och sjukvårdens. Senare års

 diskussioner om klarare

 ansvarsförhållanden mellan huvudmännen

 bör utgöra än mer vägande skäl för att nu

 fastlägga ett primärkommunalt ansvar.

 Stockholms läns landsting skriver i

 sitt svar att det är angeläget att

 huvudmannaskapsfrågan kommer till någon

 form av avgörande. Det delade

 huvudmannaskapet mellan primärkommuner

 och landsting och den oklarhet som länge

 rått i denna fråga har varit hämmande för

 utvecklingen. Landstinget anser att

 huvudmannskapet för familjerådgivningen

 kan överföras till primärkommunerna,

 förutsett att verksamheten kommer att

 lagfästas genom bestämmelse i socialt-

 jänstlagen. I annat fall bör huvudmanna-

 skapet läggas hos landstingen, för att

 kunna trygga verksamhetens utveckling.

 Kalmar läns landsting är tveksamt till

 ett kommunalt huvudmannaskap och anser

 att familjerådgivningens verksamhet i sak

 ligger minst lika nära hälso- och

 sjukvården som socialtjänsten. Ett kom-

 munalt huvudmannaskap kan endast

 accepteras i kombination med en

 skyldighet för kommunerna att bedriva

 familjerådgivning. Social- och

 omsorgsnämnden har den bestämda

 uppfattningen att ett ändrat

 huvudmannaskap utan lagskydd i dagens

 ekonomiska läge skulle medföra att

 verksamheten äventyras i stället för att

 tryggas.

 Följande remissinstanser instämmer

 uttryckligen i Socialstyrelsens förslag

 att lagreglera ansvaret för

 familjerådgivningen: Länsrätten i Stock-

 holm, länsrätten i Göteborg och Bohus

 län, Justitieombudsmannen,

 Landstingsförbundet, Stockholms läns

 landsting, Örebro läns landsting,

 Skaraborgs läns landsting, Kalmar läns

 landsting, Sörmlands läns landsting,

 Gotlands kommun, LO, SACO/SR, Svenska

 Läkaresällskapet, Sveriges

 advokatsamfund, kommunal- och

 landstingsanställdas förening, Samar-

 betsorganisationen för invand-

 rarorganisationer, Sveriges Frikyrkoråd

 och RFSU.

 Gotlands kommun instämmer i att

 familjerådgivningen bör tryggas genom att

 göra den till en laglig rättighet för

 medborgarna. Det är troligen enda sättet

 att skydda verksamheten från

 nedläggningshot och därför något kommunen

 hälsar med tillfredsställelse.

 Mot en lagstiftning uttalar sig RRV,

 Statskontoret, Kommunförbundet och Malmö

 kommun. Den senare anser emellertid att

 det inte är nödvändigt att lagreglera

 verksamheten, dess organisatoriska

 ställning och huvudmannaskapsfrågan.

 Kommunen kan instämma i den beskrivning

 som görs i rapporten om behovet av att

 utveckla familjerådgivningsverksamhetenn

 för att bättre än i dag tillgodose det

 behov och den efterfrågan som finns, inte

 minst i invandrarfamiljer. Det är

 emellertid behov som måste vägas mot

 andra aktuella utbyggnadsbehov inom

 socialtjänsten. Hur samhällsekonomiskt

 lönsam en utbyggnad av familjerådgiv-

 ningen än blir på några års sikt är

 utbyggnaden initialt ändock en finansiell

 fråga för kommunen.

 Några remissinstanser tar upp frågan om

 statligt ekonomiskt stöd om ett lagstad-

 gat krav på kommunerna att tillhandahålla

 familjerådgivning införs. Kommunförbundet

 pekar på att Socialstyrelsen inte för

 något som helst resonemang om vare sig

 statsbidrag eller skatteväxling mellan

 landsting och kommun.

 Malmö kommun utgår från att, om

 förslaget om kommunalt huvudmannaskap

 lagfästs, staten svarar för de

 merkostnader som därvid uppkommer.

 Svenska Läkaresällskapet föreslår att

 särskilda statsbidrag bör utgå för att

 stimulera utbyggnaden och underlätta för

 de mindre kommunerna att bygga upp en

 fungerande familjerådgivning i samverkan.

 Socialstyrelsen kan t.ex. fastställa ett

 mindre antal familjerådgivare per enhet

 och en lägsta kompetensnivå för

 familjerådgivarna. Spe-ciellt stor

 betydelse får detta om huvudmannaskapet

 skall föras över helt till kommunerna.

 Frågan om hur familjerådgivningen skall

 bedrivas om primärkommunerna får ansvar

 för verksamheten berörs i

 Socialstyrelsens rapport. Styrelsen pekar

 på möjligheterna för kommuner att

 samverka om verksamheten.

 Detta kan särskilt gälla de mindre

 kommunerna. Andra möjligheter som tas upp

 i rapporten är att kommunen köper denna

 tjänstt exempelvis från landsting.

 Denna fråga tas upp av flera

 remissinstanser. Länsrätten i Göteborg

 och Bohus län konstaterar att det är

 självklart att många kommuner måste gå

 samman med andra för att socialnämnden

 skall kunna uppfylla kravet på att

 familjerådgivning skall vara en själv-

 ständig verksamhetsgren. Länsrätten anser

 att det är lämpligt att man i lagtexten

 anger att socialnämnden eller

 socialnämnderna i flera kommuner i

 samarbete skall svara för

 familjerådgivning.

 Landstingsförbundet instämmer i

 Socialstyrelsens bedömning att ett

 klarläggande av ansvaret är väsentligt

 för att trygga verksamhetens fortsatta

 utveckling och tillstyrker utredningens

 förslag att primärkommunerna ges ett

 lagfäst ansvar för familjerådgivningen.

 Att mindre kommuner inte skulle klara att

 driva en egen verksamhet har varit ett

 argument mot ett primärkommunalt

 huvudmannaskap. Senare års exempel på av-

 talsreglerat samarbete över kommungrän-

 serna visar dock att sådana praktiska

 frågor kan lösas lokalt. Här rör det sig

 dessutom om en verksamhet av liten

 omfattning. Även andra former av lokala

 lösningar bör kunna diskuteras. Det bör

 t.ex. vara möjligt för ett landsting att

 driva familjerådgivningsverksamhet på

 entreprenad åt ett antal kommuner.

 Möjligheter att få vara anonym och kunna

 söka hjälp utanför den egna kommunen

 talar för sådana lösningar. Förbundet

 förutsätter att denna fråga, liksom andra

 praktiska och ekonomiska konsekvenser av

 ett ändrat huvudmannaskap, kan lösas

 genom överläggningar mellan huvudmännen.

 Kommunförbundet menar att

 Socialstyrelsen kraftigt underskattar de

 svårigheter som är förknippade med de små

 och medelstora kommunernas möjlighet att

 bedriva familjerådgivningsverksamhet med

 den kvalité som i dag råder. För-

 bundsstyrelsen vill erinra om att 161 av

 landets 284 kommuner har under 20 000

 invånare, ett befolkningsunderlag som är

 otillräckligt för driften av en rådgiv-

 ningsverksamhet. Det är ingen händelse

 att endast ett fåtal kommuner i dag är

 huvudmän för familjerådgivningen.

 Stockholms läns landsting pekar på att

 för att familjerådgivningen skall fungera

 som en fristående verksamhet och

 möjliggöra en metodutveckling bör varje

 byrå ha en minimibemanning om 2-3 famil-

 jerådgivartjänster. Små kommuner kan

 därför få problem att driva verksamheten.

 Ett överförande av huvudmannaskapet

 förutsätter i många fall en primär-

 kommunal samverkan över kommungränserna.

 Ett alternativ bör också vara att

 landstinget, som redan har en väl funge-

 rande familjerådgivning, bedriver

 verksamhet på uppdrag av kommuner, som

 själva inte kan bygga ut densamma.

 Skaraborgs läns landsting är negativt

 till enbart ett primärkommunalt ansvar

 och anser att det är riktigt att lagfästa

 skyldigheten att bedriva

 familjerådgivning. Nämnden anser däremot

 inte att skyldigheten skall bindas till

 den primärkommunala socialtjänsten. Det

 finns kommuner, som har underlag för en

 sådan verksamhet, men flertalet har det

 inte. Att då skapa särskilda regionala

 organisationer (typ kommunförbund) när

 det finns en etablerad regional organisa-

 tion, landstingen, som kan driva verksam-

 heten, förefaller orationellt.

 Kalmar läns landsting finner det

 viktigt att den i dag välfungerande

 familjerådgivningsverksamheten i Kalmar

 läns landsting inte på grund av ändrat

 huvudmannaskap raseras. Möjligheten att

 kommunerna efter gemensamma diskussioner

 med landstinget kan överlåta driften av

 landstinget måste ges.

 Kommunal- och landstingsanställdas

 förening konstaterar att utredningen har

 underlåtit att ta upp frågan om

 familjerådgivningsbyråernas storlek, en

 fråga som KLFR anser vara väsentlig. För

 att säkerställa kvalitet och utveckling

 bör ingen byrå ha färre men helst fler än

 3 tjänster. Det är rimligt att en

 familjerådgivningsbyrå med 3

 familjerådgivare har ett

 befolkningsunderlag på ca 75 000

 invånare.

 Ett fåtal av landets kommuner har

 underlag för egen familjerådgivningsbyrå

 men flertalet har det inte. Någon form av

 samverkan mellan kommunerna är nödvändig.

 Föreningen anser att det bästa sättet att

 tillgodose tillgänglighet och fortsatt

 hög kvalitet är att bibehålla redan

 existerande byråer och lägga ansvaret för

 fortsatt drift och utveckling på

 landsting och kommuner gemensamt via

 vårdresursplanering.

 Ärkebiskopen ifrågasätter om inte en

 närmare samverkan mellan den kommunala

 och den kyrkliga familjerådgivningen vore

 till gagn för verksamheten.

 Statens invandrarverk anser att

 huvudmannaskapet och Socialstyrelsens

 tillsyns- och övrigt ansvar bör utövas så

 att invandrarorganisationer, trossamfund

 och stiftelser kan bygga upp egna

 verksamheter utifrån egna behov och

 referensramar. Verket anser att kyrkans

 familjerådgivning är ett viktigt

 komplement för flyktingar och invandrare

 till den samhälleliga verksamheten.

 I Socialstyrelsens rapport finns

 förslag om en närmare samverkan mellan

 dem som sysslar med familjerådgivning och

 dem som arbetar med samarbetssamtal.

 Förslaget har fått ett negativt

 mottagande av remissinstanser

 representerar familjerådgivningen. Det

 gäller landstingen i Stockholm,

 Kristianstads, Örebro, Kalmar, Malmöhus

 och Sörmlands län, Malmö och Piteå

 kommuner och SACO/SR. Skälen till den

 negativa inställningen är dels önskan att

 värna familjerådgivningens särart, dels

 sekretesskäl.

 Örebro läns landsting skriver följande:

 Förslaget om utbytestjänstgöring med

 familjerätten finner utskottet vara

 olyckligt ur såväl sekretessynpunkt som

 för klienterna. De förväntar sig en klar

 åtskillnad mellan den frivilliga

 familjerådgivningen och den juridiskt

 bundna familjerätten. Detta är mer

 påtagligt ju mindre orten är.

 Kommunal- och landstingsanställda

 familjerådgivares förening anför liknande

 synpunkter: Socialstyrelsen har inte

 funnit anledning att föreslå att

 samarbetssamtal skall åläggas

 familjerådgivningen som en obligatorisk

 uppgift. KLRF anser att detta är ett

 riktigt ställningstagande. Famil-

 jerådgivningen är en av flera

 institutioner, dit människor vänder sig

 för att få hjälp i vårdnads- och

 umgängesfrågor. Sådana frågor kommer

 också in som en naturlig del av arbetet

 vid separationer. Egentliga samarbets-

 samtal utgör emellertid endast en liten

 del av familjeråd- givningens verksamhet.

 Gotlands kommun tycker att det är

 positivt om fler familjerådgivare tar sig

 an samarbetssamtal, de har ofta kunskaper

 och erfarenheter som gör dem speciellt

 lämpade för arbetet. Det är emellertid

 olämpligt att lagstifta om detta. I

 stället bör man överlåta åt kommunerna

 att besluta om familjerådgivningen eller

 familjerätten skall ta på sig samarbets-

 samtalen. I de fall familjerådgivarna

 accepterar att ta hand om samarbets-

 samtalen måste detta ske genom utökade

 resurser, då annars verksamheten kommer

 att gå ut över de vanliga parsamtalen.

 Länsrätten i Stockholms län,

 Justitieombudsmannen, Statskontoret och

 LO stödjer Socialstyrelsens förslag om

 ett närmare samarbete mellan dem som

 sysslar med familjerådgivning resp.

 samarbetssamtal.

 Också när det gäller Socialstyrelsens

 tankar om ett bredare arbetssätt finns

 tveksamhet hos företrädare för

 familjerådgivningen.

 Kalmar läns landsting anser att det är

 förvånande att utredarna föreslår ett

 förändrat arbetssätt - fokusering på

 familjerelationen i sin helhet - som gör

 avgränsningen till andra verksamheter mer

 oklar. Det unika med familjerådgivningen

 är inriktningen på parrelationen. I

 kontrast till barn- och ungdomspsy-

 kiatrin, vuxenpsykiatrin, socialtjänsten

 och skolhälsovården där fokusering på

 hela familjerelationen är mer vanlig.

 Tvärtom anser social- och omsorgsnämnden

 det synnerligen viktigt att slå vakt om

 den inriktning som familjerådgivningen

 har sedan många år. Dessutom är

 behandling av parrelationen det som

 klienterna efterfrågar.

 Familjerådgivningen är den enda

 samhälleliga institution som vänder sig

 till vuxna par med samlevnadsproblem.

 Även tanken att familjerådgivare skall

 kunna handleda familjerätts- sekreterare

 möter tveksamhet. Sörmlands läns

 landsting pekar på att det finns risk att

 familjerådgivare dels möter en familj

 direkt i sitt eget yrke, dels indirekt

 som handledare till familjens kontakt-

 person i socialförvaltningen. De två

 roller som därmed uppstår är oförenliga

 utifrån familjerådgivningens krav på den

 absoluta sekretessen och dess inriktning

 att stå till kundens förfogande utan myn-

 dighetssamband.

 Örebro läns landsting är däremot

 positivt till tanken att familjerådgiv-

 ningen kan vara en handledningsresurs i

 dessa fall.

 Socialstyrelsen pekar på behovet av

 kompetens- och metodutveckling,

 utbildning och handledning.

 De remissinstanser som företräder

 familjerådgivningen bekräftar behovet av

 mer insatser på dessa områden.

 Stockholms läns landsting anser att det

 är viktigt att kompetens- och metod-

 utveckling inom familjerådgivningen

 stimuleras, t.ex. genom utbyte av

 erfarenheter med socialtjänstens

 familjerätt, PBU och vuxenpsykiatrin.

 Kristianstads läns landsting beskriver

 kompetensbehovet på följande sätt: För

 att arbeta som familjerådgivare bör man

 kräva adekvat grundutbildning, långvarig

 erfarenhet av behandlingsarbete samt

 terapeutisk vidareutbildning. Erfarenhet

 från andra verksamhetsområden är alltid

 värdefull kunskap, men för att garantera

 god kvalitet på behandlingsarbetet måste

 man värna om kompetens och kontinuitet

 hos personalen i första hand. Örebro läns

 landsting instämmer i att arbetsmetodiken

 bör göras mer tydlig och att forskning

 och utveckling rörande relationer/-

 samlevnadsfrågor intensifieras och ser

 gärna ett samarbete med hög-

 skola/universitet.

 Föreningen kommunal- och

 landstingsanställda familjerådgidvare in-

 stämmer i att familjerådgivarnas behov av

 handledning och vidareutbildning bör

 uppmärksammas mera av huvudmannen. Detta

 är nödvändigt för att bevara och utveckla

 kompetensen. Utbildningsfrågor bör

 behandlas centralt men i samråd med KLRF,

 som har lång tradition av fortbildning

 och utveckling av arbetsmetodik för

 familjerådgivare.

 KLRF ställer sig positiv till förslaget

 om forsknings och utvecklingsarbete när

 det gäller relationer/samlevnadsfrågor

 och framtagande av mer facklitteratur på

 området.

 Statskontoret tar upp frågan om

 samhällelig insyn i och styrning av

 familjerådgivningsverksamheten och

 skriver: Familjerådgivningens möjligheter

 att fortleva hänger i hög grad samman med

 huvudmannens möjligheter att styra och

 bedöma hur verkamheten utvecklas.

 Rapporten föreslår en ökad målstyrning

 och en utveckling av verksamhetsplane-

 ringen som möjliggör utvärdering. Vi vill

 betona vikten av att familjerådgivningen

 integreras i socialtjänsten och att

 beslutsfattarna ges bättre kunskaper om

 verksamheten och dess utveckling.

 Planering och uppföjning bör därför inte

 enbart ligga på familjeråd-

 givningsbyråerna själva utan huvudmannen

 måste ges möjlighet att få en tydlig bild

 av verksamheten.

 Stockholms och Kalmar läns landsting,

 liksom kommunal och landstingsanställda

 familjerådgivares förening instämmer i

 önskemålet målstyrning och uppföljning av

 familjerådgivningsverksamheten. Stock-

 holms läns landsting anser också att

 planeringen av familjerådgivningen bör

 integreras i huvudmannens övergripande

 planering.

 LO anser att det är av stor vikt att

 kommunerna tar fram politiska riktlinjer

 för familjerådgivningens verksamhet.

 Socialstyrelsen pekar i sin rapport

 särskilt på behovet av familjerådgivning

 för invandrare. Behovet bekräftas av

 flera remissinstanser.

 Statens invandrarverk pekar på att

 påfrestningarna i samband med flykt och

 byte av land kan vara mycket stora och

 den traditionella modellen för famil-

 jerådgivning är därför inte alltid

 tillräcklig.

 Verket framhåller också att det är en

 stor fördel om familjerådgivarna och sam-

 talsledarna är tvåspråkiga. Det betyder

 att de skall kunna utöva sin yrkeskompe-

 tens både på svenska och ett annat språk.

 Bristen på tvåspråkig personal är

 emellertid mycket stor. Med hänsyn till

 att mer än 100 olika språk är represen-

 terade bland flyktingar och invandrare är

 det orealistiskt att utgå från att det

 inom överskådlig framtid kommer att bli

 möjligt att rekrytera tvåspråkig personal

 på alla förekommande språk.

 Familjerådgivning måste då ske med

 hjälp av tolk. Huvudmannen har ansvar för

 att kompetenta tolkar anlitas samt för

 att personalen har så stor kunskap om

 främst kulturella möten och mönster så

 att den kan ställa i sammanhanget rele-

 vanta frågor.

 Grundläggande för alla stöd- och

 behandlingsinsatser bör vara kunskap om

 kulturmöten. All personal måste få insikt

 i den process som uppstår i möten med

 människor från olika kulturer, framför

 allt i kritiska situationer där djupt

 liggande grundvärderingar ifrågasätts av

 båda parter. Vidare måste all personal

 ges kunskap om innebörden av svensk

 kultur och egna attityder för att de med

 insikt skall kunna förmedla och förklara

 svenska företeelser och värderingar på

 ett fördomsfritt och respektfullt sätt.

 Samarbetsorganet för

 invandrarorganisationer pekar på att den

 omställningsprocess som invandrarfamiljer

 genomgår kan orsaka kriser och slitningar

 mellan makar. Dessutom drabbas invandrar-

 familjer hårdare än svenska familjer av

 arbetslöshet, rotlöshet och brist på

 sociala kontakter. Kvinnornas frigörelse

 kan innebära större trauma och lättare

 leda till konflikter. Kulturkonflikter

 och språksvårigheter i s.k. bland-

 äktenskap kan leda till slitningar.

 Erfarenheter visar att antalet sökande

 med invandrarbakgrund har ökat vid

 familjerådgivningsbyråer, men att

 huvudmannen har haft svårt att hjälpa

 invandrarfamiljer i kris.

 Samarbetsorganet anser att man genom

 omdisponering av befintliga resurser

 skall satsa på tvåspråkiga

 familjerådgivartjänster för invandrar-

 grupper. Kommuner bör anstränga sig att

 rekrytera tvåspråkig personal om sådan ej

 finns. Språk- och kulturkompetens skall

 räknas som en tungt vägande merit vid

 tillsättninar av tjänster i invandrartäta

 områden.

 Familjerådgivningen bör göras

 tillgänglig för invandrarna över hela

 landet. För att detta skall bli möjligt

 behövs det flexibla lösningar och

 samarbete och samverkansavtal mellan

 kommuner. I detta sammanhang vill vi

 betona att kyrkans och trossamfundens

 familjerådgivning är betydelsefull för

 invandrare.

 Gotlands kommun konstaterar att

 utredningen påtalat att det visat sig

 näst intill omöjligt att bedriva en

 meningsfull familjerådgivning genom tolk.

 (Jfr "Tvärkulturell kommunikation -

 forskning och erfarenheter av betydelse

 för interkulturella samtal". Pedagogiska

 rapporter nr 30, Pedagogiska institutet,

 Lund).

 Med förvåning noteras att utredningen

 ändå föreslår att familjerådgivningen i

 ökad utsträckning bör ge stöd åt

 invandrarna.

 Kommunen menar för sin del att de

 ångestfyllda upplevelser som många

 flyktingar behöver hjälp att bearbeta och

 de svårigheter som omställningen till ett

 nytt land skapar (att förlora sin

 identitet och först långsamt få en ny

 osäker) kräver kompetent hjälp.

 Terapeutiskt kunniga människor som talar

 flyktingarnas språk, som har kultur-

 kompetensen och som själva upplevt vad de

 vill säga att byta land, behövs. Detta

 behov bör tillgodoses på

 flyktingmottagningarna. Familjerådgivarna

 kan i det sammanhanget endast finnas med

 som ev. konsulter. Att låta svenska

 familjerådgivare ta hand om samtal med

 invandrare vore en pappersreform helt

 utan värde för invandrarna. Man måste

 utgå från vad dessa behöver och vara

 realistisk, inte önsketänkande.

 Socialstyrelsen pekar i sin rapport på

 att också homosexuella par har behov av

 att kunna vända sig till

 familjerådgivningen.

 Riksförbundet för sexuellt

 likaberättiggande - Stockholmsavdelningen

 har i en särskild skrivelse synpunkter på

 förslaget. RFSL Stockholm ser med

 tillfredsställelse, att homosexuella par

 jämställs med heterosexuella par även i

 detta avseende, men anser, att for-

 muleringen skulle varit mer tvingande,

 ordet "bör" skulle ersättas med "skall".

 RFSL-Rådgivningen bedriver redan i dag

 en omfattande familjerådgivning för homo-

 och bisexuella par. Behovet av sådan råd-

 givning ökar oavbrutet, bl.a. på grund av

 relationsproblem orsakade av hiv och

 aids. En utvidning av den

 stödverksamheten kräver betydligt större

 resurser än vi för närvarande förfogar

 över.

 Familjerådgivningen för homosexuella

 kräver förvisso specialkompetens, likaså

 rådgivning för par där den ena parten är

 bisexuell, en specialkompetens

 socialtjänsten i dag inte har. Detta

 innebär emellertid inte att myndigheten

 kan avsvära sig sitt ansvar för homosexu-

 ella.

 Också RFSU instämmer i att

 homosexuellas behov av familjerådgivning

 tillgodoses.

 Gotlands kommun anser att det känns fel

 att medvetet söka upp homosexuella med

 erbjudande om familjerådgivning i en

 situation då vi inte klarar att möta

 önskemålen ens hos de heterosexuella par

 som söker rådgivning.

 Man skriver också att på ett medvetet

 plan sker ingen diskriminering av

 homosexuella hjälpsökande. Homosexuella

 kanske tvekar att gå till

 familjerådgivare, vilka brukar vara

 medelålders kvinnliga socionomer. I de

 fall familjerådgivare anställs, vilka

 öppet går ut med att de är homosexuella

 förändras troligen situationen.

 RFSU menar också att den sexologiska

 kompetensen behöver förstärkas i

 familjerådgivningen. Många par som söker

 familjerådgivning har t.ex. bristande

 sexuell lust som ett av sina samlevnad-

 sproblem. För att kunna differentiera om

 de sexuella problemen är en effekt av

 andra låsningar i samlevnaden, t.ex.

 bristande känslomässigt engagemang,

 stress, aggressivitet etc. eller om de

 sexuella dysfunktionerna hos en individ

 eller mellan paret är den primära

 störningen, krävs kompetensutveckling

 inom sexologi bland familjerådgivare.

 Frågan om sekretess berörs i

 Socialstyrelsens rapport. Styrelsen före-

 slår att den stränga sekretessformen

 skall bestå för familjerådgivningen.

 Sekretessfrågan beträffande

 samarbetssamtal diskuteras utan att

 styrelsen lämnar något formellt förslag.

 Att den stränga

 familjerådgivningssekretessen skall bestå

 möter inte några invändningar.

 Göta hovrätt föreslår att om

 familjerådgivningen förs till socialt-

 jänsten 4 § sekretesslagen omarbetas så

 att det klart framgår att familjerådgiv-

 ning inom socialtjänsten omfattas av

 absolut sekretess.

 När det gäller samarbetssamtal föreslår

 Justitieombudsmannen och Statskontoret

 att också dessa skall omfattas av den

 starkare familjerådgivningssekretessen.

 Justitieombudsmannen konstaterar att i

 många kommuner kan man i dag inte erbjuda

 samarbetssamtal i den mening som

 ursprungligen var avsedd. Det är framför

 allt i mindre kommuner vanligt att samma

 tjänstemän som medverkat vid

 samarbetssamtalen utför vårdnadsutredning

 i de fall samtalen inte lett till en

 överenskommelse mellan föräldrarna. Det

 innebär enligt min mening att

 socialtjänstsekretessen kommer att gälla

 för samarbetssamtalen. De uppgifter som

 lämnas under samarbetssamtalen kan därmed

 komma att ingå i en kommande

 vårdnadsutredning. Detta är ägnat att

 rubba föräldrarnas förtroende för

 samarbetssamtalen och därmed deras vilja

 att ta i anspråk de möjligheter till

 konfliktlösning som sådana samtal inne-

 fattar.

 JO sammanfattar och anser att den

 särskilda sekretess som gäller för

 familjerådgivning bör bestå och även

 innefatta samarbetssamtal.

 Statens invandrarverk menar att den

 vanliga socialtjänstsekretessen kan gälla

 för samarbetssamtal.

 6

 Innehållsförteckning

 Proposition

 1

 Propositionens huvudsakliga innehåll....1

 Propositionens lagförslag...............2

 Utdrag ur protokoll vid

 regeringssammanträde den 24 juni 1993...3

 1 Inledning...........................3

 2 Bakgrund............................3

 3 Bedömning av den nuvarande

 verksamheten........................4

 4 Förslag till ändring................5

 4.1Familjerådgivning i alla kommuner5

 4.2Sekretessfrågor..................7

 4.3Socialstyrelsens uppdrag.........9

 4.4.Kostnader och ikraftträdande....9

 5 Upprättat lagförslag...............10

 6 Specialmotivering..................10

 7 Hemställan.........................11

 8 Beslut.............................11

 Bilaga 1Sammanfattning av

 Socialstyrelsens rapport 1989:10

 Familjerådgivning Samarbetssamtal

 12

 Bilaga 2Sammanställning av remissyttrande

 över

 Socialstyrelsens rapport 1989:10

 Familjerådgivning Samarbetssamtal

 15

 7