Regeringens proposition

1994/95:222

Ny ellagstiftning

Prop.

1994/95:222

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 24 maj 1995

Mona[REDACTED_EFTERNAMN]

 Jörgen[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Näringsdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att den av riksdagen år 1994 beslutade ellagstiftningen

skall träda i kraft med vissa förändringar. Den nya ellagstiftningen innebär

konkurrens i handeln med el som ökar valfriheten för elkonsumenterna och skapar

förutsättningar för en ökad pris- och kostnadspress inom elförsörjningen.

 De föreslagna ändringarna i den vilande ellagstiftningen innebär att

elkonsumenternas ställning stärks och att försörjningstryggheten i elsystemet

förbättras.

 Kontrollen av tillkomsten av nya utlandsförbindelser för överföring av el

skärps. Förslaget innebär att nätkoncession för utlandsförbindelse inte får

meddelas om förbindelsen allvarligt skulle försämra möjligheterna att

långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i landet.

 Glesbygdskonsumenternas intresse av rimliga överföringstariffer tillgodoses

genom ändringar i lagstiftningen som syftar till en ökad utjämning av

kostnaderna för överföring av el mellan tätorts- och glesbygdskonsumenter.

Huvudprincipen är att nättariffer på lokala nät och på regionledningar skall

vara avståndsoberoende.

 För att skapa trygghet för bl.a. konsumenter med låg elförbrukning föreslås att

systemet med leveranskoncession förlängs till fem år.

 Den småskaliga elproduktionen tillförsäkras rimliga ekonomiska villkor på den

nya elmarknaden genom ändrade villkor för anslutning till elnätet. En möjlighet

införs att begränsa användningen av elvärme i distributionsområden för

fjärrvärme och naturgas med svag konkurrenskraft.

 Uppföljningen och övervakningen av elmarknaden skärps efter reformens

ikraftträdande, bl.a med avseende på utvecklingen för de små konsumenterna och

konsumenter i glesbygd. Vidare bör den långsiktiga försörjningstryggheten på

elmarknaden följas särskilt. Genom utvecklade energiprognoser kan säkrare

bedömningar göras bl.a. när det gäller behovet av nya kraftanläggningar och

utbyggnad av elsystemet i övrigt.Reglerna för den nya elmarknaden föreslås träda

i kraft den 1 januari 1996.

 Vidare föreslås principer för uttag av avgift (nätavgift) för finansiering av

Närings- och teknikutvecklingsverkets verksamhet som nätmyndighet enligt den nya

ellagstiftningen.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut.............. 6

2 Lagtext.................................. 7

 2.1 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:617) om ändring i lagen

 (1902:71 s. 1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska anlägg-

 ningar............................... 7

 2.2 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1902:71 s. 1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska anlägg-

 ningar............................... 12

 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:1801) om ändring i lagen

 (1994:617) om ändring i lagen

 (1902:71 s. 1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska anlägg-

 ningar............................... 16

 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:618) om handel med el, m.m..... 17

 2.5 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:1802) om ändring i lagen

 (1994:618) om handel med el, m.m..... 21

 2.6 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:1803) om ändring i lagen

 (1994:619) om ändring i lagen

 (1985:277) om vissa bulvanförhållan-

 den.................................. 22

 2.7 Förslag till lag om ändring i lagen

 (1994:1804) om ändring i lagen

 (1994:620) om upphävande av lagen

 (1976:240) om förvärv av eldistribu-

 tionsanläggning m.m.................. 23

3 Ärendet och dess beredning............... 24

4 En effektiv elförsörjning................ 26

 4.1 Inledning............................ 26

 4.2 Ny elreform.......................... 28

 4.3 Styrmöjligheter på en reformerad

 elmarknad............................ 30

 4.4 Investeringar i ny kraftproduktion .. 32

5 Utrikeshandeln med el.................... 34

 5.1 Inledning............................ 34

 5.2 Utvecklingen inom EU................. 34

 5.3 Reglering av utrikeshandeln med el... 36

 5.3.1 Allmänna överväganden.......... 36

 5.3.2 Handeln på

 utlandsförbindelserna.......... 38

 5.3.3 Koncessionsprövningen av ut-

 landsförbindelser.............. 40

 5.4 En integrerad nordisk elmarknad...... 42

6 Åtgärder för att säkerställa en funge-

 rande handel med el...................... 44

 6.1 Konsumentintresset stärks ........... 44

 6.2 Trygghet för små konsumenter och för

 småskalig elproduktion............... 46

 6.3 Konsumenter i glesbygd............... 48

 6.4 En organiserad handelsplats för el... 53

 6.5 Uppföljning av kapacitets- och efter-

 frågeutvecklingen, m.m............... 56

7 Särskilda åtgärder för fjärrvärme och

 annan lokal energiproduktion............. 59

 7.1 Tillfälligt skydd för vissa fjärr-

 värme- och naturgasverksamheter...... 59

 7.2 Den småskaliga elproduktionen........ 63

 7.3 Avgifter och ersättning för inmatning

 av el på nätet....................... 65

8 Finansieringen av myndighetstillsynen för

 den reformerade elmarknaden.............. 67

9 Vissa övriga frågor ..................... 71

 9.1 Reglering av balansansvar ........... 71

 9.2 Fördelningen av nätföretagens kost-

 nader för mätning, m.m............... 77

 9.3 Produktion av el i nätverksamhet, m.m 80

 9.4 Föreskrifter om redovisning av nät-

 verksamhet........................... 83

10 Ikraftträdande, m.m...................... 84

11 Författningskommentar ................. 86

 11.1 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1994:617) om ändring i lagen

 (1902:71 s. 1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska anlägg-

 ningar.............................. 86

 11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1902:71 s. 1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska

 anläggningar........................ 95

 11.3 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1994:1801) om ändring i lagen

 (1994:617) om ändring i lagen

 (1902:71 s.1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska

 anläggningar........................ 103

 11.4 Förslaget till lag om ändring i lagen

 (1994:618) om handel med el, m.m.... 105

Sammanfattning av Energikommissionens delbetänkande

Ny elmarknad (SOU 1995:14)....................111

Sammanfattning av promemorian

Vissa tekniska frågor i den nya ellagstiftningen (Ds 1995:8)117

Sammanfattning av Energikommissionens skrivelse

med förslag om skydd för fjärrvärme...........120

Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklingsverkets

promemoria Förslag till Avgiftsfinansiering av nätmyndigheten124

Lagrådsremissens lagförslag...................127

LAGRÅDET......................................144

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 maj 1995146

Rättsdatablad.................................147

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

1. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:617) om ändring i

 lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

 anläggningar,

2. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1902:71 s.1),

 innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar,

3. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:1801) om ändring

 i lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa

 bestämmelser om elektriska anläggningar,

4. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:618) om handel

 med el, m.m.,

5. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:1802) om ändring

 i lagen (1994:618) om handel med el, m.m.,

6. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:1803) om ändring

 i lagen (1994:619) om ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden,

7. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1994:1804) om ändring

 i lagen (1994:620) om upphävande av lagen (1976:240) om förvärv av

 eldistributionsanläggning m.m.,

8. godkänner det som regeringen förordar om nätavgiftens utformning (avsnitt 8).

2 Lagtext

2.1 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:617) om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

 Härigenom föreskrivs att 2 § 2 mom., 2 § 4 mom., 2 § 6 mom. och 2 § 7 mom.

lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

i momentens lydelse enligt lagen (1994:617) om ändring i nämnda lag skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 § 2 mom.

Nätkoncession får meddelas endast om anläggningen är lämplig från allmän

synpunkt.

 Nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl meddelas för

ledning som är avsedd för spänning som inte överstiger högsta tillåtna spänning

för de områden med nätkoncession som berörs av ledningen.

 Nätkoncession för område får bara meddelas om området utgör en med hänsyn till

nätverksamheten lämplig enhet. Nätkoncession får inte meddelas för ett område

som helt eller delvis sammanfaller med ett annat koncessionsområde.

 Nätkoncession som avser

 en utlandsförbindelse får

 inte meddelas om

 förbindelsen allvarligt

 skulle försämra möjlig-

 heterna att långsiktigt

 upprätthålla elförsörjningen

 i landet.

 Nätkoncession får endast beviljas den som från allmän synpunkt är lämplig att

utöva nätverksamhet. Nätkoncession för område får endast beviljas den som

dessutom är lämplig att bedriva nätverksamhet inom det begärda området.

 Nätkoncession får inte strida mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om

syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre

avvikelser göras.

 Vid prövning av frågor om meddelande av nätkoncession skall lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser m.m. tillämpas.

 Nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, av nätmyndigheten. Vid prövning av ansökan om

överlåtelse av nätkoncession skall fjärde stycket tillämpas.

2 § 4 mom.

Den som har nätkoncession för linje är skyldig att på skäliga villkor ansluta en

anläggning till ledningen.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för linje inte behöver ansluta en anläggning till ledningen.

 Den som har nätkoncession för område är skyldig att på skäliga villkor ansluta

en anläggning inom området till ledningsnätet.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för område inte hehöver ansluta en anläggning till ledningsnätet.

 Vill någon ansluta en anläggning till en ledning som omfattas av en

nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät som omfattas av en

nätkoncession för område, får den som har nätkoncessionen för linje göra

anslutningen endast efter medgivande av den som har nätkoncession för området

eller efter tillstånd av nätmyndigheten.

 Den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra ström åt

annan.

 Innehavare av Innehavare av

nätkoncession är skyldig nätkoncession är skyldig

att utföra mätning av att utföra mätning av över-

överförd ström samt att förd ström samt att

rapportera resultaten rapportera resultaten av

av dessa mätningar i dessa mätningar i enlig-

enlighet med de närmare het med de närmare före-

föreskrifter som skrifter som regeringen

regeringen eller, efter eller, efter regeringens

regeringens bemyndigande, nätmyndig-

bemyndigande, nätmyndig- heten meddelar. Före-

heten meddelar. skrifter om kostnader för

 mätning finns i 2 § 10

 mom.

 Frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment prövas av

nätmyndigheten.

 2 § 6 mom.

Tillsynen över Tillsynen över

efterlevnaden av denna efterlevnaden av denna

lag och av föreskrifter lag och av föreskrifter

och villkor som har och villkor som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen utövas av nätmyn- lagen utövas av nätmyndig-

digheten. Tillsynen heten. Tillsynen

omfattar dock inte omfattar dock inte frågor

frågor om elsäkerhet. om elsäkerhet. Nätmyn-

 digheten utövar också

 tillsynen över

 efterlevnaden av 1 §

 lagen (1994:618) om

 handel med el, m.m.

 Nätmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga

efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen.

 Ett föreläggande får förenas med vite.

 En nätkoncession får En nätkoncession får

helt eller delvis helt eller delvis

återkallas om kon- återkallas om kon-

cessionshavaren i cessionshavaren i

väsentlig mån åsidosätter väsentlig mån åsidosätter

sina skyldigheter sina skyldigheter enligt

enligt 4 mom. eller 7 4 mom. eller 7 mom.

mom. eller enligt eller 1 § lagen

villkor i (1994:618) om handel med

nätkoncessionen eller om el, m.m. eller enligt

han under tre år i följd villkor i nätkoncessionen

inte har haft ledningen eller om han under tre år

eller ledningsnätet i i följd inte har haft

bruk. ledningen eller

 ledningsnätet i bruk.

 Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

 2 § 7 mom.

Nätverksamhet skall Nätverksamhet skall

ekonomiskt redovisas ekonomiskt redovisas

skilt från annan verk- skilt från annan verksam-

samhet. Nätverksamhet het. Vid redovisning av

skall redovisas i nätverksamhet som grundas

enlighet med bestämmel- på nätkoncession för område

serna i bokföringslagen skall varje område

(1976:125) och 11 kap. redovisas för sig om inte

aktiebolagslagen nätmyndigheten på konces-

(1975:1385). Regeringen sionshavarens begäran

eller, efter beviljar undantag. Sådant

regeringens bemyn- undantag skall beviljas

digande, nätmyndigheten om berörda områden ligger

får meddela ytterligare geografiskt nära varandra

föreskrifter om och sammantagna utgör en

redovisning av för nätverksamhet lämplig

nätverksamhet. enhet. Ett beviljat

Regeringen får därvid undantag är för sin

föreskriva undantag från giltighet beroende av

bestämmelserna i att en enhetlig nättariff

bokföringslagen och 11 tillämpas för samtliga

kap. aktiebolagslagen. områden som omfattas av

 Revisor hos den som undantaget. När

bedriver nätverksamhet koncessionstiden för något

skall särskilt granska av de områden som omfat-

redovisningen av tas av det beviljade

nätverksamheten. undantaget löper ut,

Revisorn skall årligen i skall nätmyndigheten pröva

ett särksilt intyg avge om undantaget skall

ett utlåtande i frågan om bestå. Regeringen eller,

redovisningen av efter regeringens be-

nätverksamheten skett myndigande,

enligt gällande nätmyndigheten får meddela

bestämmelser. Intyget ytterligare föreskrifter

skall av revisorn ges om redovisning av

in till nätmyndigheten. nätverksamhet.

Regeringen får meddela Revisor hos den som

föreskrifter om revision bedriver nätverksamhet

av nätverksamhet. skall särskilt granska

 Avgifter och övriga redovisningen av

villkor för överföring av nätverksamheten. Revisorn

ström och anlsutning skall årligen i ett

till ledning särskilt intyg avge ett

(nättariffer) skall vara utlåtande i frågan om

skäliga och utformade på redovisningen av

sakliga grunder. nätverksamheten skett

Nättariffer för område, enligt gällande

utom engångsavgift för bestämmelser. Intyget

anslutning, får dock skall av revisorn ges in

inte utformas med hänsyn till nätmyndigheten.

till var inom området en Regeringen får meddela

anslutning är belägen. föreskrifter om revision

Nättariffer för överförin gav nätverksamhet.

av ström skall utformas Avgifter och övriga

så, att betald avgift för villkor för överföring av

en anslutning ger rätt ström och anslutning till

att använda det ledning (nättariffer)

elektriska nätet inom skall vara skäliga och

landet, med úndantag för utformade på sakliga

utlandsförbindelserna. grunder. Nättariffer för

 Vid bedömning av en område, utom engångsavgift

nättariffs skälighet för anslutning, får dock

skall särskilt beaktas inte utformas med hänsyn

konsumentintresset. till var inom området en

Hänsyn skall dessutom anslutning är belägen. På

tas till kravet på en en ledning som omfattas

rimlig avkastning i av en nätkoncession för

nätverksamheten. Vid linje och där spänningen

skälighetsbedömningen understiger 220 kilovolt

skall nättariffen för (regionledning) får inte

varje koncessionsområde nättariffen, utom

bedömas för sig. engångsavgift för anslut-

 Den som har ning, på varje spän-

nätkoncession skall på ningsnivå, utformas med

begäran utan dröjsmål lämna hänsyn till var en ut-

skriftlig uppgift om tagspunkt är belägen i

nättariffer och övriga förhållande till

villkor för överföring ledningens anslutning

eller anslutning. Vid till annan koncessions-

begäran om ny anslutning havares ledning som

skall uppgiften om omfattas av nätkoncession

villkoren lämnas inom för linje. Tillstånd till

skälig tid. Den avvikelse från vad som

skriftliga uppgiften anges i föregående mening

skall innehålla en meddelas i enlighet med

upplysning om möjlig- vad som anges i 9 mom.

heten att hos nät- Nättariffer för överföring

myndigheten begära pröv - av ström skall utformas

ning enligt 4 mom. så, att betald avgift för

sista stycket. en anslutning ger rätt

 Frågor om att använda det

koncessionshavarens elektriska nätet inom

skyldigheter enligt landet, med undantag för

första och femte utlandsförbindelserna.

styckena prövas av Vid bedömning av en

nätmyndigheten. nättariffs skälighet skall

 särskilt beaktas kon-

 sumentintresset. Hänsyn

 skall dessutom tas till

 kravet på en rimlig

 avkastning i

 nätverksamheten. Vid

 skälighetsbedömningen

 skall nättariffen för

 varje koncessionsområde

 bedömas för sig. Om

 nätmyndigheten enligt

 första stycket har

 medgivit att flera

 nätkoncessioner för område

 får redovisas samlat,

 skall dock dessa vid

 skälighetsbedömningen nses

 utgöra ett område.

 Vid skälighetsbedömning-

 en av nättariffen för en

 regionledning skall

 1. koncessionshavarens

 kostnader för att ha

 samtliga sina region-

 ledningar inom samma re-

 gion anslutna till annan

 koncessionshavares

 ledning bedömas samlat,

 2. koncessionshavarens

 kostnader för

 nedtransformering bedömas

 samlat för hela landet

 inom varje normalt

 spännings-intervall när

 lika många

 ned-transformeringar

 utförts för att nå detta

 spänningsintervall,

 3. koncessionshavarens

 övriga kostnader bedömas

 samlat inom varje

 normalt

 spänningsintervall för

 koncessionshavarens

 samtliga regionledningar

 i hela landet.

 Vid

 skälighetsbedömningen av

 nättariffen för en ledning

 med en spänning om 220

 kilovolt eller däröver

 skall alla kostnader på

 koncessionshavarens

 samtliga ledningar i

 landet med undantag för

 utlandsförbindelserna

 bedömas samlat, dock att

 tariffen får utformas

 med hänsyn till var på

 koncessionshavarens

 ledningsnät en

 anslutningspunkt är

 belägen.

 Den som har

 nätkoncession skall på

 begäran utan dröjsmål lämna

 skriftlig uppgift om

 nättariffer och övriga

 villkor för överföring

 eller anslutning. Vid

 begäran om ny anslutning

 skall uppgiften om

 villkoren lämnas inom

 skälig tid. Den

 skriftliga uppgiften

 skall innehålla en

 upplysning om

 möjligheten att hos

 nätmyndigheten begära

 prövning enligt 4 mom.

 sista stycket.

 Frågor om

 koncessionshavarens

 skyldigheter enligt

 första och sjunde

 styckena prövas av

 nätmyndigheten.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

 dels att 31 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i 2 § skall införas fyra nya moment, 9 - 12 mom., av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 § 9 mom.

 Nättariffen för en enskild

 elkonsument, vars

 anläggning är ansluten

 till en regionledning,

 skall, om nätmyndigheten

 meddelat tillstånd till

 det, utformas med hänsyn

 till var på

 regionledningen elkonsu-

 mentens uttagspunkt är

 belägen.

 På ansökan av

 koncessionshavaren eller

 berörd elkonsument skall

 nätmyndigheten meddela

 tillstånd om den berörda

 uttags-punkten fanns den

 1 juli 1995 och ett

 avtal, innebärande att

 priset för överföringen av

 el baseras bland annat på

 uttagspunktens be-

 lägenhet, tillämpades den

 1 juli 1995.

 Tillstånd skall gälla

 från viss dag samt

 meddelas för bestämd tid,

 högst trettio år.

 Om tillstånd meddelats

 skall, vid fastställande

 av nättariff för elkon-

 sumenten, uttagspunktens

 belägenhet beaktas i

 samma utsträckning som i

 det avtal som nämns i

 andra stycket.

 Om uttagspunktens läge

 ändras eller avses bli

 ändrad eller om den

 avtalade effekten i

 uttagspunkten höjs eller

 avses bli höjd, skall

 koncessionshavaren anmäla

 detta till

 nätmyndigheten. När en

 sådan anmälan har gjorts

 skall nätmyndigheten pröva

 i vilken utsträckning och

 under vilken tid det

 tidigare meddelade

 tillståndet skäligen skall

 bestå.

2 § 10 mom.

 Kostnaden för en mätare

 med tillhörande

 insamlingsutrustning och

 för dess installation i

 uttagspunkten hos en

 elkonsument skall av nät-

 koncessionshavaren

 debiteras elkonsumenten.

 En elkonsument som är

 lågspänningskund har vid

 flyttning rätt att av

 nätkoncessionshavaren få

 tillbaka den del av

 erlagd kostnad som

 motsvarar värdet av mä-

 taren med tillhörande

 insamlingsutrustning med

 beaktande av dess åter-

 stående tekniska

 livslängd. Belopp under 1

 000 kronor behöver dock

 inte återbetalas till

 elkonsumenten.

 En elkonsument vars

 elförbrukning mäts på annat

 sätt än enligt de

 föreskrifter som

 meddelats med stöd av 2 §

 4 mom. sjunde stycket

 skall debiteras

 merkostnaden för denna

 mätning och för rapporte-

 ringen av mätresultaten.

 Andra kostnader för

 mätning än de som nämns i

 första och tredje

 styckena får inte

 debiteras enskilda

 elkonsumenter.

 Första - tredje

 styckena gäller inte

 elkonsumenter som köper

 sin el från innehavaren

 av leverans-koncession

 enligt 6 § lagen

 (1994:618) om handel med

 el, m.m.

 Frågor om

 nätkoncessionshavarens

 skyldigheter enligt

 detta moment prövas av

 nätmyndigheten.

2 § 11 mom.

 Innehavare av

 elproduktionsanläggning

 som kan leverera en ef-

 fekt om högst 1 500

 kilowatt skall för

 inmatning av el inte er-

 lägga annan del av

 nättariffen än en--

 gångsavgift för

 anslutning, avgift för

 mätare med tillhörande

 insamlingsutrustning och

 för dess installation i

 inmatningspunkten samt

 årlig avgift för mätning

 och rapportering.

2 § 12 mom.

 Innehavare av en

 elproduktionsanläggning

 har rätt till ersättning

 av den koncessionshavare

 till vars ledningsnät

 anläggningen är ansluten.

 Ersättningen skall

 mot-svara

 1. värdet av den

 minskning av

 energiförluster som

 inmatning av el från

 anläggningen medför i kon-

 cessionshavarens

 ledningsnät, och

 2. värdet av den

 reduktion av

 koncessionshavarens

 avgifter för att ha sitt

 ledningsnät anslutet till

 annan koncessionshavares

 ledningsnät som blir

 möjlig genom att anlägg-

 ningen är ansluten till

 ledningsnätet.

 Regeringen får meddela

 närma-re föreskrifter om

 beräkningen av

 ersättningen enligt första

 stycket.

 Frågor om ersättning

 enligt detta moment

 prövas av nätmyndigheten.

31 §[1]

Beslut enligt 2 § 7 mom. Beslut av nätmyndigheten

får inte överklagas. enligt 2 § 4, 6, 7, 9, 10

 Beslut om ersättning eller 12 mom. eller 3 §

till den som enligt 15 och beslut av den syste-

a § tredje stycket beor- mansvariga myndigheten

drats att öka eller om ersättning till den

minska produktionen av som enligt 15 a § tredje

ström får överklagas hos stycket beordrats att öka

allmän förvaltnings- eller minska produk-

domstol. tionen av ström får

 överklagas hos allmän

 förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs

 vid överklagande till

 kammarrätten. När nätmyn-

 dighetens beslut prövas i

 domstol är myndigheten

 part i målet.

 Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut enligt 23 §, 24 § första

eller andra stycket, 25 § eller 26 § eller med stöd av ett bemyndigande enligt

lagen meddelas av regeringen.

 Föreskrifter om överklagande av ett beslut av en riksprovplats meddelas av

regeringen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1801) om ändring i lagen

(1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar

 Härigenom föreskrivs i fråga om övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617)

om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i nämnda lag

 dels att punkten 1 skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny punkt, punkt 4, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1. Denna lag träder i 1. Denna lag träder i

kraft, i fråga om 15, 15 kraft, i fråga om 15,

a och 31 §§ den 1 januari 15 a och 31 §§ den 1 janu-

1995, och i övrigt den ari 1995, och i övrigt

dag regeringen den 1 januari 1996. De

bestämmer. De nya nya föreskrifterna skall,

föreskrifterna skall, med det undantag som

med det undantag som anges i 2, tillämpas även

anges i 2, tillämpas även på koncessioner som har

på koncessioner som har beviljats före ikraft-

beviljats före trädandet. Därvid skall

ikraftträdandet. Därvid linjekoncession anses

skall linjekoncession som nätkoncession för

anses som nätkoncession linje och områdeskonces-

för linje och områdeskon- sion som nätkoncession för

cession som område.

nätkoncession för område.

 4. Nätmyndigheten skall

 på anmälan av kommunen

 meddela förbud för en

 innehavare av

 nätkoncession att inom

 ett angivet område

 ansluta anläggningar för

 värmeförsörjning av en

 byggnad om byggnaden

 redan är ansluten till

 ett fjärrvärme- eller na-

 turgasnät. Anmälan skall

 göras före utgången av

 juni 1996.

 Ett förbud gäller till

 utgången av år 1998.

 Ett förbud gäller inte

 anläggningar i form av en

 värmepump.

 På ansökan av

 innehavaren av en

 byggnad får nätmyndigheten

 meddela undantag från

 förbudet om värmeförsörj-

 ningen av bygg-naden med

 större fördel kan

 tillgodoses med elenergi

 än med det för området

 gemensamma värmesystemet.

2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

 dels att nuvarande 13 § skall betecknas 14 §,

 dels att 1, 5, 7 och 12 §§ samt punkten 2 i övergångsbestämmelserna skall ha

följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 13 §, och närmast före den

paragrafen en ny rubrik av följande lydelse,

 dels att det närmast före 14 § skall införas en ny rubrik som skall lyda

"Överklagande".

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

1 §

En juridisk person som bedriver produktion av eller handel med el får inte

bedriva nätverksamhet enligt 1 § fjärde stycket lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar.

 Utan hinder av första

 stycket får produktion av

 el bedrivas tillsammans

 med nätverksamhet i samma

 juridiska person om

 1. produktionen

 uteslutande är avsedd att

 täcka nätförluster, eller

 2. produktionen äger

 rum i mobila

 reservkraftsaggregat,

 vilka är avsedda för

 tillfälligt bruk vid

 elavbrott.

 Bestämmelser om tillsyn

 över efterlevnaden av

 denna paragraf finns i

 2 § 6 mom. lagen

 (1902:71 s. 1), in-

 nefattande vissa

 bestämmelser om elektris-

 ka anläggningar.

 5 §

Om ett sådant kommunalt Om ett sådant kommunalt

företag som avses i 3 företag som avses i 3

kap. 16-18 §§ kom- kap. 16-18 §§ kom-

munallagen (1991:900) munallagen (1991:900)

bedriver sådan bedriver sådan verksamhet

verksamhet som avses i som avses i 4 § 1 eller

4 § 1 eller distribution distribution av fjärrvärme

av fjärrvärme eller eller naturgas skall

naturgas skall verksamheten drivas på

verksamheten drivas på affärsmässig grund och

affärsmässig grund. Verk- redovisas särskilt. Detta

samheten skall gäller dock inte företag

redovisas särskilt. som bedriver distribu-

 tion av fjärrvärme eller

 naturgas i ett område där

 nätmyndigheten har

 meddelat ett förbud

 enligt punkten 4 i över-

 gångsbestämmelserna till

 lagen (1994:617) om

 ändring i lagen (1902:71

 s. 1), innefattande

 vissa bestämmelser om

 elektriska anläggningar i

 deras lydelse enligt

 lagen (1994:1801) om

 ändring i nämnda lag.

7 §

Leveranskoncession får endast ges till den som från allmän synpunkt är lämplig

att leverera ström inom leveransområdet.

Leveranskoncession ges Leveranskoncession ges

för en bestämd tid, längst för en bestämd tid, längst

tre år. fem år.

 Leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer. Vid prövning av ansökan om överlåtelse av

leveranskoncession skall första stycket tillämpas.

12 §

Annan än innehavare av Annan än innehavare av

leveranskoncession får leveranskoncession får

inom leveransområdet inom leveransområdet

leverera ström dels för leverera ström för ändamål

ändamål som inte omfattas som inte omfattas av

av leveransskyldigheten leveransskyldigheten

enligt 9 § första och enligt 9 § första och

andra styckena, dels andra styckena. En sådan

till elkonsumenter som leverantör får inom

skriftligen gjort an- leveransområdet också

mälan om det till leverera ström till dels

koncessionshavaren elkonsumenter som

minst sex månader innan skriftligen gjort anmälan

leveransen påbörjas. om det till koncessions-

 havaren minst sex månader

 innan leveransen påbörjas,

 dels elkonsumenter som

 med en leverantör har

 haft ett tidsbestämt

 avtal, vilket har upphört

 att gälla under tiden den

 30 juni - 31 december

 1995.

 Elkonsument som med koncessionshavaren har ett avtal om leverans av ström med

en reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller som är tidsbestämt

får dock inte köpa ström av annan än koncessionshavaren förrän avtalet har

upphört att gälla. I sådana fall krävs ingen anmälan enligt första stycket.

 Elkonsument inom leveransområdet som köper ström från annan än innehavaren av

leveranskoncession men som i stället vill köpa ström från denne skall ha rätt

till det om elkonsumenten gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst

en månad innan leveransen skall påbörjas.

 Balansansvar

13 §

 En elkonsument är skyldig

 att se till att det

 finns någon, som har åta-

 git sig det ekonomiska

 ansvaret för att det na-

 tionella elsystemet

 tillförs lika mycket el

 som tas ut i konsumen-

 tens uttagspunkt

 (balans-ansvar). Ett

 sådant åtagande skall göras

 genom ett avtal med den

 myndighet, som enligt

 15 a § lagen (1902:71

 s. 1), innefattande

 vissa bestämmelser om

 elektriska anläggningar

 skall ha systemansvaret

 för elektrisk ström.

 En elkonsument som är

 ansluten till ett

 ledningsnät skall hålla

 innehavaren av

 nätkoncession underrättad

 om vem som har åtagit sig

 balansansvaret i hans

 uttagspunkt.

 Första och andra

 styckena gäller inte de

 elkonsumenter som köper

 sin el från innehavaren

 av leveranskoncession

 enligt 6 §.

 Innehavaren av

 leveranskoncession skall

 hålla innehavaren av

 nätkoncession underrättad

 om till vilka

 elkonsumenter han

 levererar el samt vem

 som har åtagit sig

 balansansvaret för hans

 inköp.

 Innehavaren av

 nätkoncession skall hålla

 den systemansvariga

 myndigheten underrättad

 om de uppgifter som nämns

 i andra och fjärde

 styckena. Han skall

 dessutom hålla den

 systemansvariga

 myndigheten underrättad

 om vem som har åtagit sig

 balansansvaret för hans

 egna inköp.

 2. Ges 2. Ges

leveranskoncession i leveranskoncession i

samband med samband med

ikraftträdandet till ikraftträdandet till någon

någon annan än den som annan än den som vid ut-

vid utgången av 1994, gången av 1995, med stöd

med stöd av områdeskon- av områdeskoncession

cession enligt 2 § enligt 2 § 4 mom. lagen

4 mom. lagen (1902:71 s. 1), in-

(1902:71 s. 1), in- nefattande vissa

nefattande vissa bestämmelser om

bestämmelser om elektriska anläggningar i

elektriska anläggningar dess lydelse före den

i dess lydelse före den 1 januari 1996, bedriver

1 januari 1995, distributionsverksamhet

bedriver distributions- inom leve-ransområdet

verksamhet inom (områdeskoncessionshava-

leveransområdet (områdes- ren) eller den som till

koncessionshavaren) honom står i förhållande

eller den som till som anges i 3 gäller

honom står i förhållande följande.

som anges i 3 gäller a) Den som får

följande. leveranskoncession inom

 a) Den som får området har skyldighet

leveranskoncession inom att leverera ström i

området har skyldighet enlighet med vad som

att leverera ström i anges i 9 §.

enlighet med vad som b)

anges i 9 §. Leveransskyldigheten

 b) enligt a omfattar dock

Leveransskyldigheten inte elkonsumenter inom

enligt a omfattar dock området som vid ikraft-

inte elkonsumenter inom trädandet har tidsbestämda

området som vid ikraft- avtal eller avtal med en

trädandet har tids- reglerad uppsägningstid

bestämda avtal eller som är längre än sex månader

avtal med en reglerad med den tidigare inneha-

uppsägningstid som är varen av

längre än sex månader med områdeskoncession inom

den tidigare inneha- området.

varen av c) Det under b angivna

områdeskoncession inom undantaget från

området. leveransskyldigheten

 c) Det under b gäller till utgången av år

angivna undantaget från 1997. Avtal som avses

leveransskyldigheten under b blir ogiltigt

gäller till utgången av år vid utgången av år 1997.

1996. Avtal som avses d) Annat avtal mellan

under b blir ogiltigt elkonsument och tidigare

vid utgången av år 1996. innehavare av områdes-

 d) Annat avtal mellan koncession än som avses

elkonsument och under b blir ogiltigt

tidigare innehavare av vid ikraftträdandet av

områdeskoncession än som denna lag.

avses under b blir

ogiltigt vid ikraftträ-

dandet av denna lag.

2.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1802) om ändring i lagen

(1994:618) om handel med el, m.m.

 Härigenom föreskrivs att punkten 1 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1994:618) om handel med el, m.m. i punktens lydelse enligt lagen (1994:1802) om

ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1. Denna lag träder i 1. Denna lag träder i

kraft den dag kraft den 1 januari

regeringen bestämmer. 1996.

2.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1803) om ändring i lagen

(1994:619) om ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden

 Härigenom föreskrivs att ikraftträdandebestämmelsen till lagen (1994:619) om

ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden i dess lydelse enligt

lagen (1994:1803) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft den dag kraft den 1 januari

regeringen bestämmer. 1996.

2.7 Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1804) om ändring i lagen

(1994:620) om upphävande av lagen (1976:240) om förvärv av eldistribu-

tionsanläggning m.m.

 Härigenom föreskrivs att lagen (1994:620) om upphävande av lagen (1976:240) om

förvärv av eldistributionsanläggning m.m. i dess lydelse enligt lagen

(1994:1804) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Härigenom föreskrivs Härigenom föreskrivs att

att lagen (1976:240) om lagen (1976:240) om

förvärv av eldistri- förvärv av eldistri-

butionsanläggning m.m. butionsanläggning m.m.

skall upphöra att gälla skall upphöra att gälla

den dag regeringen vid utgången av år 1995.

bestämmer.

3 Ärendet och dess beredning

Riksdagen beslöt våren 1994 om en reformering av elmarknaden (prop. 1993/94:162,

bet. 1993/94:NU22, rskr. 1993/94:358). Beslutet innebar dels ändringar i lagen

(1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

(ellagen), dels en ny lag (1994:618) om handel med el, m.m. Enligt beslutet

skulle det nya regelverket träda i kraft den 1 januari 1995.

 Till grund för riksdagsbeslutet låg de lagförslag som i juli 1993 redovisades

av Ellagstiftningsutredningen i delbetänkandet Elkonkurrens med nätmonopol (SOU

1993:68).

 I riksdagens beslut om energipolitiken våren 1994 behandlades bl.a.

omställningen av energisystemet (bet. 1993/94:NU17, rskr. 1993/94:356).

Riksdagen uttalade att en kommission med parlamentarisk sammansättning borde

tillsättas för att granska de pågående energipolitiska programmen för

omställning och utveckling av energisystemet och analysera behovet av

förändringar och ytterligare åtgärder. Kommissionen borde också lägga fram

förslag om program med tidsangivelser för omställningen av energisystemet.

Dessutom borde kommissionen följa utvecklingen på elmarknaden, och särskilt

behandla utlandshandeln och de regionalpolitiska frågorna.

 Sommaren 1994 tillkallade regeringen Energikommissionen (EK) (dir. 1994:67).

Regeringen beslöt hösten 1994 om tilläggsdirektiv till EK (dir. 1994:120), som

innebar att kommissionen med förtur skulle analysera möjligheterna att genomföra

elmarknadsreformen på ett sätt som inte låser kommissionens fortsatta arbete.

 Riksdagen beslöt i december 1994 att skjuta upp elmarknadsreformens

ikraftträdande för att skapa möjligheter för kommissionen att genomföra en

bredare konsekvensanalys av de nya reglerna för elmarknaden innan reformen

träder i kraft (prop. 1994/95:84, bet. 1994/95:NU10, rskr. 1994/95:141).

 EK har den 23 februari 1995 redovisat sina överväganden och förslag avseende

elmarknadsreformen i delbetänkandet Ny elmarknad (SOU 1995:14). I betänkandet

föreslås att den vilande ellagstiftningen träder i kraft med vissa ändringar. En

sammanfattning av utredningens förslag redovisas i bilaga 1.

 I en promemoria som har upprättats i Näringsdepartementet, Vissa tekniska

förändringar i den nya ellagstiftningen (Ds 1995:8), redovisas förslag till

vissa förändringar av teknisk karaktär i den vilande ellagstiftningen. En

sammanfattning av förslagen finns i bilaga 2.EK:s betänkande och promemorian har

remissbehandlats. En sammanställning av framkomna synpunkter finns tillgänglig i

Näringsdepartementet (N95/472).

 EK har i en skrivelse den 6 april 1995 redovisat förslag till skydd för vissa

fjärrvärme- och naturgasverksamheter på den nya elmarknaden. En sammanfattning

av förslaget redovisas i bilaga 3. Förslaget har behandlats vid en hearing i

Näringsdepartementet den 20 april 1995. Ett protokoll från denna hearing finns

tillgängligt i Näringsdepartementet (N95/472).

 En ny myndighetsfunktion (nätmyndigheten) vid Närings- och

teknikutvecklingsverket (NUTEK) har i enlighet med riksdagens beslut (prop.

1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr. 1993/94:358) inrättats den 1 juli 1994 med

uppgift att handlägga bl.a. koncessionsärenden och ärenden om

koncessionshavarnas skyldigheter samt att utöva tillsyn av ellagens efterlevnad

utom i frågor som rör elsäkerhet. NUTEK har även ansvar för de

myndighetsuppgifter som följer av lagen om handel med el, m.m.

 Riksdagen anslöt sig till principen att nätmyndighetens verksamhet skall

finansieras genom avgifter som tas ut av koncessionshavarna. I propositionen

informerades riksdagen om att regeringen avser återkomma med ett förslag i

finansieringsfrågan.

 NUTEK har redovisat ett förslag till avgiftssystem för finansiering av

nätmyndighetens verksamhet i promemorian Förslag till avgiftsfinansiering av

nätmyndigheten. En sammanfattning av NUTEK:s promemoria är bifogad som bilaga 4.

Promemorian har remissbehandlats. En sammanställning av remissinstansernas

synpunkter finns tillgänglig i Näringsdepartementet (N94/578).

 Arbetet inom Ellagstiftningsutredningen fortsätter. Utredningen har nyligen

redovisat delbetänkandet Elförsörjning i ofred (SOU 1995:51). Betänkandet

remissbehandlas f.n. Regeringen avser behandla frågan om elberedskapen i samband

med nästa försvarspolitiska beslut.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 4 maj 1995 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 5.

 Lagrådets yttrande finns i bilaga 6.

 Regeringen har i propositionen följt Lagrådets förslag. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Lagrådets synpunkter berörs i

författningskommentaren till respektive paragraf.

4 En effektiv elförsörjning

4.1 Inledning

Regeringens bedömning: En tryggad elförsörjning

förutsätter att regelverket för produktion och

överföring av el utformas så att kundernas behov av

el tillgodoses på ett kostnadseffektivt sätt till

stabila och rimliga priser.

 Skälen för regeringens bedömning: En långsiktigt stabil och säker tillgång på

el till internationellt konkurrenskraftiga priser är en viktig förutsättning för

en positiv utveckling av näringslivet och samhällsekonomin. Enligt 1991 års

energipolitiska riktlinjer skall energipolitiken utformas så att dessa

förutsättningar bevaras. Särskilt för elintensiva basnäringar som

pappersindustrin, gruvindustrin och stålindustrin är detta ett grundläggande

krav.

 Elförsörjningen är således av central betydelse för den ekonomiska och sociala

utvecklingen i Sverige. Elsystemets infrastruktur måste utnyttjas och utvecklas

så att samhällets krav på elförsörjningen kan tillgodoses. Regelverket för

produktion och överföring av el måste därför utformas så att kundernas behov av

el tillgodoses på ett kostnadseffektivt sätt och till stabila och rimliga

priser.

 Sveriges medlemsskap i EU innebär att Sverige aktivt kan delta i bl.a.

unionens arbete med att ta fram åtgärder som minskar energianvändningens

miljöpåverkan. Vid ett ministerrådsmöte med energiministrarna i november 1994

behandlades bl.a. det fortsatta arbetet med att skapa en inre elmarknad och den

s.k. grönboken om energipolitiska riktlinjer, som skall ligga till grund för en

bred debatt inför regeringskonferensen år 1996.

 Inom Norden har flera betydelsefulla förändringar skett på elmarknaden, som

redan har ändrat förutsättningarna för handeln över gränserna. I Norge och

Sverige har det centrala systemansvaret och ansvaret för stamnäten, inklusive

utlandsförbindelserna, skilts från kraftproducenterna och förts över till

företag/affärsverk utan egen kraftproduktion.

 I Norge trädde en ny energilag i kraft den 1 januari 1991 som bl.a. öppnade

handeln för el med konkurrens. I Finland har riksdagen nyligen beslutat att en

lagstiftning med liknande innebörd skall träda i kraft den 1 juni 1995. Den

svenska vilande ellagstiftningen innehåller liknande ändringar. Sedan en tid

tillbaka pågår ett samarbete direkt mellan nätföretagen i Finland, Norge och

Sverige som gäller bl.a. hur mellanledsförbindelserna skall utnyttjas för att

skapa förutsättningar för en öppen nordisk elmarknad samt gemensamma metoder för

mätning och avräkning.

 Det integrerade svenska elsystemet har under 1900-talet byggts upp från lokala

produktions- och distributionsområden. Utbyggnaden har skett i samverkan mellan

producenter, distributörer, stat och kommuner. Därigenom har de samlade

kostnaderna kunnat nedbringas. Den marknadsorganisation som har vuxit fram har

dock givit vissa företag ett dominerande marknadsinflytande.

 Ett ikraftträdande av den vilande ellagstiftningen innebär en ändrad roll- och

ansvarsfördelning inom elförsörjningen. Genom att de legala monopolen för

försäljning av el avvecklas skapas förutsättningar för ökad konkurrens mellan

producenterna. Därigenom stärks konsumenternas ställning på marknaden.

 Genom en lagstiftning med detta syfte skapas förutsättningar för en effektiv

elförsörjning. Detta har också varit en viktig utgångspunkt för den reformering

av elmarknaden som inleddes år 1991 genom riksdagens beslut att bolagisera

Vattenfall och avskilja verksamheten i storkraftnätet till en särskild

organisation (prop. 1990/91:87, bet. 1990/91:NU38, rskr. 1990/91:318 samt prop.

1991/92:49, bet. 1991/92:NU10, rskr. 1991/92:92). I regeringens proposition

(1990/91:87) om näringspolitik för tillväxt angavs att det viktigaste motivet

till att föra över huvuddelen av Vattenfalls verksamhet från affärsverk till

bolag var att effektivisera förvaltningen av statens kapital. Vattenfall borde

ges möjligheter att utvecklas inom de konkurrensutsatta områdena genom att

verksamheten bedrivs i aktiebolagsform. Ett annat mål som framhölls var att

stärka kraftkonsumenternas ställning genom åtgärder som ökar konkurrensen

mellan producenter i Sverige samt mellan svenska och utländska producenter.

Dessutom borde småskaliga producenter tillförsäkras goda möjligheter att sälja

el till marknaden.

 Förslaget om en ny ellagstiftning våren 1994 låg i linje med tidigare beslut i

syfte att effektivisera elmarknaden. Elreformen innebär förändringar av

elmarknadens funktionssätt. Den grundläggande förändringen ligger i en tydligare

ansvars- och rollfördelning mellan marknadens aktörer. Produktion och

försäljning av el skall ske i konkurrens.Överföring av el på nätet

(nätverksamhet) är ett naturligt monopol och måste regleras och övervakas för

att tillförsäkra kunderna skäliga villkor för överföringen. Det samlade ansvaret

för drift och leveranssäkerhet (systemansvaret) åläggs staten.

 Den konkurrensutsatta delen av elmarknaden regleras av konkur-

renslagstiftningen och övervakas av Konkurrensverket. En ny myndighetsfunktion,

den s.k. nätmyndigheten, har inrättats vid NUTEK för att svara för bl.a. tillsyn

av nätverksamhet. Svenska kraftnät är systemansvarig myndighet enligt ellagen.

 Propositionen 1993/94:162 utgjorde dock ett bristfälligt underlag för

riksdagens beslut om det nya regelverket. På viktiga punkter saknades analyser

av det föreslagna regelverkets konsekvenser. Det gäller bl.a. effekterna för

elsystemets leveranssäkerhet och den långsiktiga försörjningstryggheten. Vidare

var det osäkert om reglerna tillgodosåg glesbygdskonsumenternas krav på rimliga

överföringstariffer.

 I oktober 1994 överlämnade regeringen därför ett förslag till riksdagen om att

skjuta upp elmarknadsreformen för att skapa möjligheter för analyser av

konsekvenserna av de nya reglerna för elmarknaden (prop. 1994/95:84). Enligt

förslaget skulle endast de föreskrifter i ellagen som avser systemansvaret träda

i kraft den 1 januari 1995, medan ikraftträdandet för de lagar som riksdagen

beslöt om våren 1994 i övriga delar skulle ändras till den dag regeringen

bestämmer. Riksdagen biföll i december 1994 förslaget och förutsatte därvid att

regeringen skulle återkomma till riksdagen innan de aktuella lagarna sätts i

kraft.

 I november 1994 beslöt regeringen om tilläggsdirektiv till Energikommissionen

(EK). Genom tilläggsdirektiven vidgades EK:s ursprungliga uppgifter avseende

elmarknadsreformen och relaterades direkt till kommissionens breda energi- ,

miljö- och näringspolitiska uppdrag att utforma förslag till åtgärder för en

konkurrenskraftig och miljöacceptabel svensk energiförsörjning och till ett

program med tidsangivelser för omställningen av energisystemet. EK fick i

uppgift att med förtur analysera möjligheterna att genomföra den nu vilande

elmarknadsreformen på ett sätt som inte låser kommissionens fortsatta arbete.

 EK har nu gjort denna analys. Dess slutsatser och förslag har fått stöd i

remissbehandlingen. Förutsättningarna finns därmed att, på det sätt som närmare

beskrivs i fortsättningen, genomföra förändringar på elmarknaden samtidigt som

kraven på en trygg och effektiv elförsörjning tillgodoses. Regeringen redovisar

i denna proposition sina överväganden i ett antal specifika frågor som har

uppkommit i samband med bedömningen av de konsekvenser ett ikraftträdande av den

vilande ellagstiftningen skulle kunna ge upphov till.

4.2 Ny elreform

Regeringens förslag: Den vilande ellagstiftningen

skall träda i kraft med de förbättringar som nu

föreslås.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Samtliga 46 remissinstanser utom två instanser antingen

tillstyrker Energikommissionens (EK) förslag eller lämnar förslaget utan

erinran. Enligt Sveriges Konsumentråd bör regelverkets konsekvenser för

konsumenterna analyseras innan reformen träder i kraft.

 Skälen för regeringens förslag: Regeringens samlade bedömning är att avgörande

skäl talar för att elmarknadsreformen nu bör träda i kraft, med de förslag till

ändringar i den vilande ellagstiftningen som här föreslås. Regeringen lämnar

förslag till ändringar av det vilande regelverket, och redovisar åtgärder som

syftar till att förbättra bl.a. försörjningstryggheten och tryggheten för små

konsumenter vid övergången till det nya systemet.

 Bedömningen att det nya regelverket bör träda i kraft har gjorts mot bakgrund

av bl.a. de pågående förändringarna av förutsättningarna för elförsörjningen,

både på det nationella planet inom ramen för den gällande ellagen, och i vår

närmaste omvärld. Denna utveckling - där betydelsefulla faktorer är den ökade

internationaliseringen samt bolagiseringen av Vattenfall och kommunala verk -

har lett till en ökad marknadsorientering hos elföretagen. Detta har redan

medfört en ökad rationaliseringsaktivitet inom elsektorn och en betydande

strukturomvandling. En tilltagande kundanpassning kan också noteras. Regeringen

bedömer att dessa förändringar kommer elkunderna till godo i form av lägre

elpriser och en ökad servicegrad. Givetvis har arbetet med den reformerade

ellagstiftningen, som nu har pågått under flera års tid, medverkat till denna

omställning.

 Den gällande ellagstiftningen är dock inte utformad med hänsyn till denna mer

konkurrensinriktade situation. Dagens elmarknad är ett mellanting mellan den

organisation av elförsörjningen som rådde för några årtionden sedan - ett

samarbete under ledning av vattenfallsverket - och den vilande lagstiftningens

konkurrensutsatta elmarknad. Detta mellanläge innebär att de stora

kraftföretagen kan agera relativt fritt i skydd av lagens monopolrättigheter

utan den motvikt som konsumenternas inflytande genom konkurrensen på en marknad

innebär.

 Den norska elmarknadsreformen kommer att inom kort följas av en liknande

reform i Finland. Om det nu gällande svenska regelverket behålls uppkommer då en

brist på ömsesidighet gentemot grannländerna. De ökade möjligheterna till

internationell elhandel och till en vidare utveckling av det nordiska

elsamarbetet skulle därigenom riskera att omintetgöras.

 Regeringens bedömningar avseende den vilande ellagstiftningens konsekvenser i

ett elförsöjningsperspektiv redovisas i avsnitt 4.3 och 4.4. En central fråga

är hur de ramar, som genom elmarknadsreformen etableras för aktörerna på

elmarknaden, påverkar leveranssäkerheten och försörjningstryggheten i det

svenska elsystemet på kort och lång sikt. En annan väsentlig fråga är huruvida

reformen kan förändra möjligheterna att utnyttja tillgängliga styrmedel på

energi-, miljö- och näringspolitikens område.

 I avsnitt 5 redovisas regeringens överväganden och förslag i fråga om

utrikeshandeln med el och dess påverkan på elförsörjningen och elprisernas

utveckling. De därefter följande avsnitten är i stora drag disponerade på

följande sätt.

 I avsnitt 6 redovisas regeringens överväganden och förslag till åtgärder för

att säkerställa en väl fungerande handel med el där kundernas intressen tas

tillvara. Vidare redovisas förslag som syftar till att säkerställa rimliga

överföringstariffer för glesbygdskunderna. Regeringen redovisar dessutom förslag

som syftar till ökad trygghet för bl.a. mindre elförbrukare vid övergången till

den nya marknaden.

 Den nya lagstiftningen kan i några fall leda till en oönskad konkurrens mellan

elvärme och fjärrvärme- respektive naturgasverksamhet. I avsnitt 7 lämnas

förslag om tillfälligt skydd för vissa fjärrvärme- och naturgasverksamheter på

den nya elmarknaden. I samma avsnitt redovisas också förslag till särskilda

åtgärder för att stärka villkoren för den småskaliga elproduktionen.

 I avsnitt 8 redovisas regeringens överväganden och förslag i fråga om

finansieringen av myndighetstillsynen för den reformerade elmarknaden.

 Avsnitt 9 innehåller förslag till vissa förändringar av teknisk karaktär i den

vilande ellagstiftningen. Förslagen syftar till att undanröja oklarheter i

bestämmelserna och därigenom underlätta övergången till den nya elmarknaden vid

ett ikraftträdande av det vilande regelverket.

 Avsnitt 10 innehåller regeringens förslag om tidpunkt för den vilande

ellagstiftningens ikraftträdande.

 Avsnitt 11 innehåller författningskommentarer till de föreslagna

lagändringarna.

4.3 Styrmöjligheter på en reformerad elmarknad

Regeringens bedömning: Förutsättningarna

att driva en aktiv energipolitik kan

behållas om den vilande ellagstiftningen

införs. Energipolitiska styrmedel kan

utnyttjas med ökad kraft på den nya

elmarknaden.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna lämnar Energikommissionens

(EK) bedömning utan erinran.

 Skälen för regeringens bedömning: En trovärdig politik för omställningen och

utvecklingen av energisystemet förutsätter att åtgärderna för en stabil och

tillräcklig tillförsel av energi kan förenas med energipolitikens övriga mål.

Ett grundläggande motiv för 1991 års energipolitiska beslut var att

omställningen av energisystemet bör grundas på långsiktigt hållbara politiska

beslut (prop. 1990/91:88, bet. 1990/91:NU40, rskr. 1990/91:373). Besluten måste

vara sådana att fastlagda mål för energipolitiken framstår som trovärdiga över

tiden.

 Riksdag och regering anger de förutsättningar inom vilka kraftföretagen skall

arbeta. Det är företagens uppgift att med utgångspunkt i den av statsmakterna

fastlagda energipolitiken planera och utveckla kraftsystemet så att landets

behov av el kan tillgodoses. Denna ansvars- och rollfördelning för den svenska

elförsörjningen betonades i 1991 års energipolitiska riktlinjer. Bolagiseringen

av Vattenfall innebär bl.a. en anpassning till denna rollfördelning.

 För att nå de energipolitiska målen har statsmakterna många styrinstrument. Den

statliga styrningen på energiområdet sker genom dels administrativa regler, dels

ekonomiska styrmedel i form av skatter, avgifter och stöd.

 Till de administrativa styrmedlen hör bl.a. den direkta regleringen av

miljöstörningar från anläggningar för energiproduktion som sker främst genom

miljöskyddslagstiftningen. Riksdagen har också beslutat om riktlinjer för

utsläpp av svavel och kväveoxider. Lokaliseringen av större anläggningar prövas

dessutom enligt naturresurslagen. I ellagen finns föreskrifter om bl.a.

koncession för överföring och distribution av el.

 Med ekonomiska styrmedel avses pris- och kostnadspåverkande åtgärder, dvs.

främst skatter, avgifter och stöd. Exempel på punktskatter som är betydelsefulla

som ekonomiska styrmedel inom energiområdet är koldioxidskatt, svavelskatt och

energiskatt. Det finns också produktionsskatter på vattenkraft och kärnkraft. En

kväveoxidavgift tas ut från större förbränningsanläggningar och återförs till de

avgiftsskyldiga i förhållande till den producerande mängden nyttiggjord energi.

Riksdagen beslöt i december 1994 om vissa ändringar av energibeskattningen, som

är föranledda av bl.a. det svenska medlemskapet i EU (prop. 1994/95:54, bet.

1994/95:SkU04, rskr. 1994/95:152). Förändringarna trädde i kraft den 1 januari

1995.

 Ett ikraftträdande av den vilande ellagstiftningen innebär förändrade

relationer mellan producenter, leverantörer och kunder på elmarknaden. En i

detta sammanhang betydelsefull förändring är att planeringen av investeringarna

i elproduktion och av kraftstationernas utnyttjande, som hittills har utförts av

kraftföretagen i samverkan, i fortsättningen kommer att styras av

överenskommelser mellan alla dem som är verksamma på marknaden. Leveransavtal

mellan producenter, leverantörer och kunder kommer att vara en viktig grund för

utbyggnaden av produktionssystemet och anläggningarnas utnyttjande. Väsentligt i

detta sammanhang är att kunderna kommer att få ett ökat inflytande genom den nya

möjligheten att kunna välja mellan flera elleverantörer.

 Regeringen bedömer att förutsättningarna att driva en aktiv energipolitik är

minst lika goda som i dag vid ett ikraftträdande av den vilande

ellagstiftningen. Det finns dessutom anledning att vänta att vissa

energipolitiska styrmedel kommer att kunna utnyttjas med ökad kraft med det nya

regelverket.

 EK har redovisat samma uppfattning. EK konstaterar att statsmakternas

möjligheter att påverka utvecklingen genom att använda adminstrativa styrmedel

inte kommer att påverkas nämnvärt av en övergång till den vilande

lagstiftningen. Styreffektiviteten hos de tvingande reglerna, såsom

utsläppsbegränsningar m.m., är inte beroende av de förändrade relationer mellan

producenter, leverantörer och kunder som elmarknadsreformen innebär.

 De ekonomiska styrmedlen kommer inte heller att förlora i styrka. Liksom

hittills kan skatter och avgifter användas för att i förbrukningsledet påverka

användningen av energi och därmed minska miljöbelastningen.

 De ekonomiska styrmedlens effektivitet kan enligt kommissionen dessutom i vissa

fall komma att öka i styrka som en följd av ett ikraftträdande av

elmarknadsreformen. Det nu gällande regelverket innebär att känsligheten för

kostnadsändringar är tämligen svag, eftersom producenter och distributörer kan

sälja el utan konkurrens inom sina koncessionsområden. Ökade kostnader kan

därmed i stor utsträckning övervältras på slutanvändarna. På en konkurrensutsatt

elmarknad bör företagens kostnadsmedvetande öka, eftersom de riskerar att

förlora kunder vid en prishöjning. Styrkan i de ekonomiska styrmedel som används

för att påverka exempelvis produktionen av el torde därför öka. Sådana

styrmedel, t.ex. miljöavgifter, bör dessutom få förstärkt dynamisk effektivitet

- dvs. påverka investeringar m.m. - eftersom företagens drivkrafter förstärks

att utveckla tekniker och metoder för att minska de avgiftsbelagda

miljöbelastande ämnena.

4.4 Investeringar i ny kraftproduktion

Regeringens bedömning: Det är kraftföretagens

uppgift att planera och utveckla elförsörjningen så

att landets behov av el tillgodoses.

Förutsättningarna för samhällsekonomiskt motiverade

investeringar i ny kraftproduktion kommer att

vara bättre inom det nya regelverkets ramar.

 Om en säker grund skall kunna skapas för

företagens investeringsbeslut måste frågan om

formerna och tidpunkten för en kärnkraftsavveckling

klarläggas. Energikommissionens fortsatta arbete är

därför av stor betydelse.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat Energikommissionens

(EK) bedömning utan erinran. Några remissinstanser, bl.a. Landsorganisationen i

Sverige (LO) och Tjänstemännens Centralorganisation, påtalar att Vattenfall AB

bör kvarstå i statlig ägo. Enligt LO bör det vidare övervägas om bolaget kan

återföras till en modifierad affärsverksform.

 Skälen för regeringens bedömning: Den långsiktiga försörjningstryggheten i

elsystemet kommer i hög grad att bestämmas av investeringsutvecklingen i

kraftproduktionen, dvs. av kraftproducenternas vilja att investera i nya

produktionsanläggningar och drivkrafterna för nya aktörer - producenter och

finansiärer - att träda in på elförsörjningsområdet.

 Det finns faktorer som talar för såväl ökande som minskande

investeringsverksamhet på en reformerad marknad. EK konstaterar att det inte är

möjligt att med säkerhet avgöra om faktorerna sammantagna leder till ökade eller

minskade drivkrafter för investeringar på den konkurrensutsatta elmarknaden

jämfört med den nuvarande.

 Regeringen delar EK:s bedömning att ett genomförande av reformen inte skulle

påverka förutsättningarna för investeringar i ny elproduktion eller

effektivisering av elanvändningen på ett sådant sätt att kommissionens fortsatta

arbete hindras.

 Det är en uppgift för kraftföretagen att planera och utveckla elförsörjningen

så att landets behov av el tillgodoses. Mycket talar för att det nya regelverket

skapar bättre förutsättningar än det nuvarande för att investeringar skall

tillkomma när de är samhällsekonomiskt motiverade. Nu gällande lagstiftning, med

monopolrättigheter inom försäljningen, bedöms inte understödja en sund

investeringsverksamhet hos de redan i dag marknadsorienterade företagen.

 En grundläggande osäkerhet om det framtida investeringsbehovet i

elförsörjningen hänger samman med kärnkraftsfrågan. Om en säker grund skall

kunna etableras för företagens investeringsbeslut måste bl.a. klarläggas när

avvecklingen skall ske och vilka krav som kommer att ställas på företagen i

samband med en avveckling. Den osäkerhet om det framtida investeringsbehovet i

elförsörjningen som hänger samman med kärnkraftsfrågan är dock inte en följd av

elmarknadsreformen.

 De framtida besluten om omställningen och utvecklingen av energisystemet måste

vara sådana att fastlagda mål för energipolitiken framstår som trovärdiga över

tiden. EK:s uppdrag avseende omställningen av energisystemet är således i detta

sammanhang mycket betydelsefullt. En förutsättning för att en tillfredsställande

investeringsverksamhet skall erhållas med den nya ellagstiftningen är enligt EK

att de producerande företagen verkar i konkurrens. Genom riksdagens beslut år

1992 fastställdes riktlinjer för Vattenfalls verksamhet som aktiebolag (prop.

1991/92:49, bet. 1991/92:NU10, rskr. 1991/92:92). Riktlinjerna innebär att

Vattenfall genom bolagsformen gavs möjlighet att konkurrera på lika villkor med

övriga företag på elmarknaden. Härigenom har således ägaren, staten, slagit fast

att Vattenfall bör agera utifrån samma grundprinciper som de övriga företagen.

Statens innehav av ungefär halva den svenska elproduktionskapaciteten genom

Vattenfall AB är dock en viktig tillgång om en situation skulle uppstå där

landets försörjningstrygghet skulle hotas.

 Det finns således starka skäl som talar för att Vattenfall bör kvarstå i

statlig ägo. Regeringen anser vidare att arbetet med elmarknadsreformen, som

inleddes genom Vattenfalls bolagisering, nu kan fullföljas genom den nya

ellagstiftningens ikraftträdande. Några avgörande skäl för att återföra

Vattenfall till affärsverksformen finns alltså inte.

5 Utrikeshandeln med el

5.1 Inledning

Sverige har sedan lång tid haft ett ömsesidigt handelsutbyte med el med

grannländerna som har varit lönsamt för företagen på båda sidor om gränserna och

till nytta för konsumenterna.

 Genom att de nationella elsystemen kopplas samman kan den samlade

produktionskapaciteten användas effektivare och behovet av reservkapacitet

nedbringas. Grunden för handeln är att olika energislag utnyttjas för

kraftproduktionen i de länder som deltar i kraftutbytet. De rörliga

produktionskostnaderna i elproduktionen varierar därmed över tiden och genom

handel kan de totala produktionskostnaderna sänkas. Förutsättningarna för ett

lönsamt handelsutbyte är särskilt gynnsamma när det råder stora skillnader i

produktionskostnader mellan de länder som deltar i handelsutbytet, som t.ex. i

de nordiska länderna vars produktionssystem är mycket olika. Även olikheter

mellan ländernas förbrukningsmönster över tiden ger underlag för elhandel. Ett

optimalt utnyttjande av bl.a. vattenkraften minskar den sammanlagda användningen

av fossilbaserad elproduktion i Norden, vilket ger stora miljöfördelar.

 I ett större sammankopplat elsystem kan de vid varje tidpunkt billigaste

produktionsanläggningarna utnyttjas i första hand, vilket minskar de samlade

produktionskostnaderna. Elpriserna tenderar också att utjämnas mellan länderna

vid en öppen handel.

 Ett ikraftträdande av den vilande ellagstiftningen innebär ändrade

förutsättningar för utrikeshandeln med el genom att hela det svenska

ledningsnätet blir tillgängligt för andra än nätägarna. Svenska kraftnät kommer

som systemansvarig myndighet att handha de uppgifter avseende utrikeshandeln som

de samverkande kraftföretagen tidigare har svarat för.

 I samband med den planerade reformeringen av den svenska elmarknaden har det

framförts farhågor för att ett öppnande av elnäten skulle leda till en ökning av

utrikeshandeln med el som kan leda till en försämring av den svenska industrins

konkurrenskraft. I korthet innebär dessa farhågor att en ökad export av el till

länder med högre elpriser och andra marknadsförhållanden än i Sverige, i första

hand på den europeiska kontinenten, skulle kunna leda till att den svenska

prisnivån för el pressas uppåt. Detta skulle i sin tur försämra den

internationella konkurrenskraften för framför allt den svenska elintensiva

industrin. Vidare har framförts uppfattningen att en ökad handel på längre sikt

kan äventyra försörjningstryggheten på den svenska elmarknaden.

5.2 Utvecklingen inom EU

Inom EU finns sedan länge en strävan att utvidga den inre marknaden till att

omfatta även ledningsbunden energi. Denna strävan har resulterat i att två

direktiv har antagits; dels rådets direktiv 90/377/EEG av den 29 juni 1990 om

ett gemenskapsförfarande för att främja öppenheten beträffande prissättningen på

gas och el levererad till industriella slutanvändare, dels rådets direktiv

90/547/EEG av den 29 oktober 1990 om tranistering av elektricitet genom

kraftledningsnät. Dessa direktiv, liksom ett motsvarande transiteringsdirektiv

för gassektorn, trädde i kraft år 1992.

 Sedan början av 1990-talet har inom EU bedrivits ett arbete som syftar till

att skapa en inre marknad för el genom att underlätta ett ökat handelsutbyte

mellan länderna och minska monopolinslagen på de nationella elmarknaderna. F.n.

förs en diskussion om två olikartade system: dels ett system med en skyldighet

för nätägaren att under vissa villkor ombesörja transitering på elnäten åt andra

(s.k. negotiated third party access, TPA), dels ett ensamköparsystem som innebär

att en särskilt utsedd aktör skall ha det fulla ansvaret för att

elproduktionskapacitet och överföringskapacitet byggs ut på lämpligt sätt samt

för att ombesörja all överföring av el till eldistributörer och andra köpare.

 Vid energiministrarnas möte den 29 november 1994 beslutades om ett

ställningstagande med följande huvudsakliga innehåll:

- Rådet bekräftade vikten av att en inre energimarknad genomförs, som en

 väsentlig del av den inre marknaden samt att de historiskt betingade

 skillnaderna mellan ländernas elmarknader kräver flexibla lösningar.

- Rådet konstaterade att det numera råder enighet i flera av de huvudfrågor som

 har identifierats, bl.a. avseende gemensamma regler för att främja konkurrens

 i elproduktionen.

Vidare framhölls att en fortsatt diskussion krävs i frågan om direktivet bör

medge tillgång till näten, särskilt när det gäller möjligheterna att låta

medlemsländerna välja mellan de båda alternativen förhandlad TPA och

ensamköparsystemet. Rådet bad också kommissionen att, som ett led i det

fortsatta arbetet, granska de två systemen med avseende på bl.a.

förutsättningarna för ömsesidighet i handeln och deras förenlighet med

EG-rätten. Arbetet skulle bedrivas utifrån ovanstående principer och i sådan

takt att en gemensam ståndpunkt formellt kan antas under år 1995.EU-kommissionen

har nyligen till rådet redovisat resultatet av sin granskning avseende TPA och

ensamköparsystemet samt sina överväganden med anledning härav. Enligt

kommissionen är det föreslagna ensamköparsystemet inte förenligt med EG-rätten,

och svarar inte heller mot kraven på ömsesidighet m.m. Kommissionen anser dock

att systemen kan införas och samexistera under förutsättning att

ensamköparsystemet modifieras i flera väsentliga avseenden. Kommissionens

rapport kommer att diskuteras på energiministrarnas möte den 1 juni 1995.

Ytterligare diskussion torde krävas innan medlemsländerna kan enas om ett

direktiv för den inre elmarknaden.

5.3 Reglering av utrikeshandeln med el

5.3.1Allmänna överväganden

Regeringens bedömning: Utrikeshandeln med el

innebär fördelar för den svenska elförsörjningen, inte

minst i perspektivet av en kommande avveckling av

kärnkraften. Genom att de nationella elsystemen

kopplas samman kan produktionskapaciteten

utnyttjas effektivare och det samlade behovet av

reservkapacitet nedbringas. Vid ett större behov

av nytillskott på tillförselsidan kan import bidra

till att utjämna de prisfluktuationer som

övergångsvis kan uppstå.

 Sverige verkar inom EU för att en inre marknad

för el utformas så att den kan bidra till att stärka

industrins konkurrenskraft och samtidigt

tillgodose de nationella behoven av ömsesidighet i

förutsättningarna för handel mellan länderna.

 På kort sikt finns det - med de

utlandsförbindelser vi nu har och med den

koncessionsprövning som föreslås - inte skäl att

befara att försörjningstryggheten skulle äventyras

genom en ökande handel. På längre sikt kan dock en

viss reglering av utrikeshandeln bli nödvändig för

att säkerställa bl.a. försörjningstryggheten.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna:Flera remissinstanser, däribland Konkurrensverket,

Statskontoret, Svenska Kraftverksföreningen, Svenska Elverksföreningen och

Sydsvenska Handelskammaren, anser inte att det finns skäl att begränsa

utrikeshandeln. Andra remissinstanser, däribland Jernkontoret m.fl. och

Lantbrukarnas Riksförbund, anför att en ökad kontroll är nödvändig för att

förhindra höjda elpriser till följd av ökad svensk export av el.

 Skälen för regeringens bedömning: Vid riksdagens behandling av regeringens

proposition om en elmarknad med konkurrens (prop. 1991/92:133) betonade

näringsutskottet det önskvärda i att ta hänsyn till behovet av en internationell

ömsesidighet för att konkurrenssnedvridningar skall undvikas.

 Farhågorna om utlandshandelns inverkan på försörjningstryggheten baseras ofta

på antagandet att elpriserna skulle stiga som en följd av en ökad

utlandshandel. Enligt EK finns det i dag inte anledning att vänta en sådan

omfattande elexport med prishöjande effekter. De svenska utlandsförbindelserna

är huvudsakligen sammankopplade med elsystem som inte kan väntas få några

avgörande prishöjande effekter på den svenska elmarknaden.

 Hur den framtida handeln med el kommer att påverka den svenska elprisnivån

beror enligt EK på om det kommer att byggas fler kablar och hur dessa i så fall

kommer att användas. Avgörande för om nya kablar kommer att vara lönsamma är hur

kostnaderna för elproduktion, produktionssystemens utformning och

marknadsförhållandena utvecklas i de länder som deltar i handelsutbytet.

Regeringen bedömer i likhet med EK att utrikeshandeln med el har stor betydelse

för den svenska elförsörjningen. Det gäller i synnerhet i det för Sverige

aktuella perspektivet av en omställning av energisystemet, som kan innebära att

kärnkraften avvecklas under en förhållandevis kort tidsperiod. I en situation

när ett större behov av nytillskott uppkommer på tillförselsidan kan import från

utlandet bidra till att utjämna variationer i den inhemska produktionen och

därav följande prisfluktuationer, som annars skulle kunna skapa problem. En

gemensam nordisk elmarknad kan i detta perspektiv spela en viktig roll. Denna

fråga behandlas i avsnitt 5.4.

 EK bedömer att det - med de utlandsförbindelser vi nu har och med den

koncessionsprövning för utlandsförbindelser och den anmälningsplikt som föreslås

- inte finns skäl att befara att försörjningstryggheten skulle äventyras eller

att prisutvecklingen skulle bli ogynnsam genom en ökande handel. Enligt EK finns

det inte heller starka skäl till farhågor avseende försörjningstryggheten i ett

längre tidsperspektiv. Osäkerheten om utvecklingen i omvärlden är dock större

på lång sikt. Med ändrade pris- och kostnadsförhållanden i andra länder och en

ökning av överföringskapaciteten skulle situationen kunna förändras.

 EK anser därför att det kan finnas skäl att införa en möjlighet till reglering

av utrikeshandeln. Det bör således vara möjligt att reglera utrikeshandeln med

el om denna i framtiden skulle bedömas vara till väsentlig skada för den svenska

försörjningstryggheten.

 Det råder delade meningar bland remissinstanserna om utrikeshandelns

konsekvenser och om behovet av ökad kontroll.Regeringen konstaterar att det i

ett kortare tidsperspektiv inte finns något behov av ökad styrning och kontroll

av utrikeshandeln med el. Som nyss har anförts är utlandshandel normalt sett

till fördel för den svenska elförsörjningen.

 Utvecklingen på de europeiska elmarknaderna är dock f.n. svåröverskådlig. I

vissa länder, såsom Norge och Storbritannien, har regler införts i syfte att

skapa förutsättningar för konkurrens på elmarknaderna och i andra länder, t.ex.

Finland, kommer liknande reformer inom kort att träda i kraft. Under en

övergångsperiod kommer därför olika förutsättningar att gälla för möjligheterna

att bedriva handel med el mellan skilda länder, och mellan företagen i dessa

länder.

 Också när det gäller arbetet inom EU med att skapa förutsättningar för en inre

elmarknad råder i dag osäkerhet om vilket resultat som kommer att nås och vid

vilken tidpunkt. Regeringen vill dock understryka betydelsen av rådets

(energiministrarna) gemensamma slutsatser från den 29 november 1994, vari bl.a.

konstateras att fullbordandet av den inre marknaden för el kräver flexibla

lösningar, som måste tillämpas i en anda av reciprocitet mellan medlemsländerna

och leda till en likvärdig och icke-diskriminerande öppning av marknaderna.

 Med hänsyn till bl.a. den rådande osäkerheten om utvecklingen på övriga

europeiska elmarknader bedömer regeringen i likhet med EK att det kan finnas

skäl att införa möjligheter till en viss reglering av utrikeshandeln med el, i

de fall sådan handel kan bedömas få skadliga effekter på det svenska elsystemet.

Sådana skadliga effekter skulle kunna vara bristande försörjningstrygghet eller

oönskad miljöpåverkan, t.ex. om exporten blir av sådan omfattning att det

förutsätter en omfattande utbyggnad av elproduktionen i Sverige. Med hänsyn till

rådande kostnadsläge för etablering av ny kraftproduktionskapacitet och för

överföring av el till kontinenten förefaller dock en sådan utveckling f.n.

mycket osannolik.

 Utrikeshandelns omfattning begränsas på kort sikt av överföringskapaciteten

hos existerande utlandsförbindelser. Det finns två bestämmelser i den vilande

ellagen som ger staten möjligheter att utöva en viss indirekt kontroll över

utvecklingen av utrikeshandeln med el. Det gäller dels en föreskrift om att

ansökan om nätkoncession för utlandsförbindelser skall prövas av regeringen,

dels en föreskrift om en generell anmälningsplikt för långsiktiga export- eller

importkontrakt. Frågan om en eventuell ökad kontroll av utrikeshandeln behandlas

närmare i avsnitt 5.3.2.

 EK föreslår att de bedömningskriterier för prövning av nätkoncession för

utlandsförbindelse som finns angivna i förarbetena till den vilande

lagstiftningen skall lagfästas. Regeringens överväganden och förslag vad avser

prövningen av koncessioner för utlandsförbindelser redovisas i avsnitt 5.3.3.

5.3.2Handeln på utlandsförbindelserna

Regeringens bedömning: I ett kortare

tidsperspektiv finns inte något behov av ökad

kontroll av utrikeshandeln. Det bör dock införas en

möjlighet att lägga vissa restriktioner på

utrikeshandel med el om denna i framtiden bedöms

hota försörjningstryggheten. En

särskild koncession för export och import av el bör

därför övervägas. En eventuell reglering av

utrikeshandeln måste dock utformas på ett sådant sätt

att handelns positiva effekter inte äventyras.

 Anmälningsskyldigheten avseende långsiktiga

kontrakt bör utvidgas.

 En särskild utredare kommer att tillkallas för

att utarbeta förslag till ny lagstiftning i

enlighet med dessa principer.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Konkurrensverket avstyrker Energikommissionens (EK) förslag

i denna del med hänvisning till att anmälningsplikten i den vilande

lagstiftningen torde vara tillräcklig om negativa konsekvenser av fri export

skulle uppkomma. Vidare anförs att de aktuella typerna av exportbegränsningar

strider mot syftet med såväl EU:s konkurrensregler som mot principen om fri

rörlighet för varor och tjänster.

 Svenska Kraftverksföreningen är kritisk till förslaget och framhåller att

reglerna måste vara tydliga såvitt avser de grunder på vilka en ansökan kan

avslås och utformas så att normala kommersiella villkor inte utgör grund för

prövning. Vidare påpekas att en miljöprövning av import- och exportkontrakt är

svår att genomföra med hänsyn till att elförsörjningssystem är integrerade

system.

 Energidistributörerna REL framhåller att en koncessionering av handeln inte

får försvåra etablerandet av en gemensam norsk-svensk elmarknad.

 Skälen för regeringens bedömning: Det finns i dag inte anledning att förvänta

en så stark ökning av den svenska exporten av el att den medför prishöjande

effekter. De befintliga utlandsförbindelserna är, när det gäller

överföringskapaciteten, huvudsakligen kopplade till marknader som inte kan

väntas få några avgörande prishöjande influenser på den svenska marknaden.

 Det finns dock skäl att noga följa utvecklingen på övriga europeiska

elmarknader, och i synnerhet dem i våra grannländer. Som nyss har redovisats

pågår f.n. ett arbete med att reformera reglerna för elmarknaden såväl inom EU

som i ett antal europeiska länder, och det råder i dag stor osäkerhet om vilka

förutsättningar som kommer att gälla för utrikeshandeln med el under de kommande

åren. I det perspektivet finns det anledning att noga analysera vilka

konsekvenser för bl.a. den svenska prisnivån och försörjningstryggheten en

omfattande utbyggnad av utlandsförbindelserna skulle kunna medföra. Det är, som

också EU:s ministerråd slagit fast, viktigt att det råder ömsesidighet i

utrikeshandeln med el, så att den pågående omregleringen av de europeiska

elmarknaderna inte ensidigt gynnar vissa länder och missgynnar andra.

 I den vilande ellagstiftningen finns föreskrifter om en anmälningsskyldighet

för långsiktiga avtal som avser export eller import av el under minst sex

månader. Såväl muntliga som skriftliga avtal omfattas av anmälningsskyldigheten.

Enligt lagen (1994:618) om handel med el, m.m. bemyndigas regeringen, eller den

myndighet regeringen bestämmer, att utfärda närmare föreskrifter om innehållet i

en anmälan. I författningskommentaren (prop. 1993/94:162, s. 166) anges särskilt

att det inte kommer att krävas att sådan anmälan skall innehålla uppgift om

priset och motparten. Enligt EK bör dock anmälningsskyldigheten utvidgas så att

det också finns möjlighet att infordra uppgifter om motpart.

 Anmälningsplikten för den som exporterar och importerar el är nödvändig av

flera skäl. Uppgifterna behövs för att det skall vara möjligt att göra

marknadsbedömningar, t.ex. avseende förväntad leveranssäkerhet och

prisutveckling på den svenska marknaden. Svenska kraftnät kommer att behöva

information om det önskade framtida utnyttjandet av utlandsförbindelserna för

att kunna fullgöra sin uppgift som systemansvarig myndighet. Informationen kan

också utgöra underlag för en analys av huruvida handeln med el mellan Sverige

och andra länder orsakar störningar i elförsörjningen eller påverkar beredskapen

på elområdet. Det är mot denna bakgrund angeläget att det också finns möjlighet

att infordra uppgifter om motpart. Regeringen avser när det gäller

anmälningsplikten föreskriva att denna omfattar även uppgifter om motpart.

 EK föreslår att det skall behövas en särskild koncession för export och import

av el. Som skäl anförs bl.a. att det genom möjligheter till övervakning och

kontroll skapas möjligheter till samhällsekonomiska konsekvensanalyser av en

tilltagande utrikeshandel. Vidare anförs att det finns skäl att kunna pröva

miljöeffekterna av produktion som sker i anläggningar i utlandet.

 Regeringen anser att en särskild koncession för export och import av el bör

övervägas. För att få en sådan koncession bör den sökande kunna styrka att det

finns ett ingånget avtal om export och/eller import av el som gäller under

förutsättning att sökt koncession beviljas. Koncessionen skulle beviljas av

regeringen. Det bör finnas en presumtion för att koncession beviljas, men

regeringen skall ha möjlighet att kunna avslå en sådan begäran om allmän hänsyn

till landets försörjningstrygghet talar emot ett beviljande av en sådan

koncession. Grunderna för sådana avslag behöver dock utredas närmare.

 Som tidigare har framhållits (avsnitt 5.3.1) finns det i dag inget omedelbart

behov av en sådan bestämmelse. Det är också nödvändigt att djupare analysera

vissa frågor innan ett konkret lagförslag utformas. Bl.a. bör klarläggas hur

handel med el skall behandlas i det föreslagna systemet med en kraftutväx-

lingskoncession, så att exempelvis inte en börshandel med el samtidigt

försvåras. Andra aspekter som bör belysas är vad som skall gälla för redan

ingångna kontrakt, om det skall finnas möjligheter att uppställa särskilda

villkor i koncessionerna och hur man i så fall skall kunna kontrollera att

sådana villkor efterlevs. Lagförslaget måste också stå i överensstämmelse med

EG:s regelverk, främst reglerna om fria varurörelser. En särskild utredare

kommer att tillkallas för att belysa de frågor som här har angivits.

5.3.3Koncessionsprövningen av utlandsförbindelser

Regeringens förslag: Nätkoncession som avser

utlandsförbindelse får inte meddelas om förbindelsen

allvarligt skulle försämra möjligheterna att

långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i landet.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker

Energikommissionens (EK) förslag eller lämnar det utan invändning. Vissa

remissinstanser, däribland Jernkontoret m.fl. finner det angeläget att nya

utlandsförbindelser ägs och förvaltas av Svenska kraftnät på samma sätt som det

nationella storkraftnätet. Även Landsorganisationen i Sverige och Tjänstemännens

Centralorganisation anför att utlandsförbindelserna skall ägas av staten. Detta

anses nödvändigt för att samhället skall kunna ha det slutgiltiga ansvaret för

landets energiförsörjning.

 Skälen för regeringens förslag: Genom riksdagens beslut år 1992 (prop.

1991/92:133, bet. 1991/92:NU30, rskr. 1991/92:322) fastställdes riktlinjer för

verksamheten med det svenska storkraftnätet. Enligt riktlinjerna skall

storkraftnätet och de statligt ägda utlandsförbindelserna förvaltas av en från

kraftproducenterna fristående organisation, Affärsverket svenska kraftnät.

Vidare anges att principen när det gäller ägande av utlandsförbindelserna bör

vara att Svenska kraftnät skall äga och förvalta en tillräckligt stor andel av

utlandsförbindelserna för att säkerställa svenska producenters och konsumenters

möjligheter att sluta avtal om kraftaffärer med köpare och säljare utomlands.

 Den nu gällande ellagstiftningen innehåller inga särskilda bestämmelser

avseende utlandshandel med el. Inte heller när det gäller koncessionsprövning

finns enligt gällande ellag några särskilda bedömningsgrunder när ansökan avser

utlandsförbindelse.

 Vad gäller koncessionsprövningen avseende utlandsförbindelser bör regeringen,

enligt den vilande ellagstiftningens förarbeten, ha möjligheter att beakta alla

väsentliga effekter på det svenska elsystemet. I prop. 1993/94:162 konstateras

att den långsiktiga leveranssäkerheten hos det svenska elsystemet kan komma att

ställa krav på restriktioner eller särskilda villkor för utbyggnaden av

utlandsförbindelserna. Vidare anges att "I samband med prövning av ansökan om

nätkoncession för utlandsförbindelse bör därför flera faktorer vägas in som

exempelvis förbindelsens betydelse för den allmänna tillgången till

överföringskapacitet till utlandet, driftsäkerheten i det svenska elsystemet och

den långsiktiga leveranssäkerheten".

 I lagtexten anges dock inga andra bedömningsgrunder för en utlandsförbindelse

än för en nätkoncession för linje inom landet, dvs. att ledningen skall vara

lämplig från allmän synpunkt. I lagen anges enbart att en nätkoncession som

avser en utlandsförbindelse skall prövas av regeringen.

 EK föreslår att de bedömningsgrunder som finns angivna i förarbetena till den

vilande ellagstiftningen, nämligen den allmänna tillgången till

överföringskapacitet till utlandet, driftsäkerheten i det svenska elsystemet och

den långsiktiga leveranssäkerheten, också bör anges i lagtexten.

 Regeringen delar EK:s uppfattning att den vilande lagstiftningen bör

kompletteras i detta avseende. Denna ändring bör träda i kraft samtidigt med den

vilande ellagstiftningens ikraftträdande.

 Regeringen bedömer att den här föreslagna ändringen i ellagen avseende

bedömningsgrunderna vid prövning ger staten ett stort inflytande över

etableringen av utlandsförbindelserna. En strävan, för att tillgodose samhällets

intresse av långsiktig försörjningstrygghet i elsystemet, bör dock vara att

tillkommande utlandsförbindelser ägs och förvaltas av staten. Den utredare som

skall överväga kontrollen av utlandshandel bör även behandla denna fråga.

5.4 En integrerad nordisk elmarknad

Regeringens bedömning: På en integrerad nordisk

elmarknad kan de samlade produktionsresurserna

utnyttjas bättre. Därigenom reduceras risken för en

alltför stark marknadskoncentration. Det bidrar

också till stabilare elpriser och till att

investeringar sker där en utbyggnad är mest kost-

nadseffektiv.

 För att en nordisk elmarknad skall kunna

etableras krävs medverkan av regeringarna i de

nordiska länderna. Det är angeläget att det arbete

med att främja utvecklingen av en gemensam

elmarknad i Norden, som bedrivs inom ramen för det

nordiska samarbetet, fortsätter och intensifieras.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan har

genomgående positiva synpunkter på etableringen av en gemensam nordisk

elmarknad. Således anser bl.a. Svenska Kommunförbundet, Svenska

Kraftverksföreningen, Energidistributörerna REL och Stor-Stockholms Energi AB

(STOSEB) att det är angeläget att en gemensam marknad och en nordisk kraftbörs

snabbt kan etableras. REL framhåller betydelsen av att det snarast möjligt

utarbetas regler som reglerar handeln på en sådan marknadsplats. Svenska

Kraftverksföreningen anser att det fortsatta arbetet med en nordisk elbörs måste

baseras på det arbete som bedrivs inom Nordel.

 Skälen för regeringens bedömning:Inom Norden har sedan lång tid tillbaka

funnits ett etablerat samarbete när det gäller handel med el. Överföringen av

kraft till och från Sverige sker med hjälp av 20 växelströms- och

likströmsförbindelser. Den totala överföringsförmågan är ca 5 000 MW. Sverige

har sex elkraftförbindelser med Danmark, fem med Finland och nio med Norge. Av

de 22 existerande förbindelserna mellan de nordiska länderna går således de

flesta mellan Sverige och ett annat land. En förstärkning av

överföringskapaciteten planeras mellan Sverige och Norge samt mellan Sverige och

Finland.

 Utrikeshandeln med el förutsätter ett samarbete mellan de organisationer som

ansvarar för de nationella elsystemen. I Norden har elhandeln utvecklats genom

de stora kraftföretagens samarbete inom Nordel. I de nordiska länderna har

tidigare dessa kraftföretag tillsammans svarat för elbalansen och tillgången

till reglerkraft, vilka är nödvändiga funktioner att kontrollera vid

handelsutbyte med ett annat lands elsystem. Det är också kraftföretagen som har

ägt och förvaltat de kraftledningar över vilka leveranserna har skett, såväl

utlandsförbindelserna som de anslutande ledningarna.

 De senaste årens förändringar på de nordiska elmarknaderna har också påverkat

utrikeshandeln. I Norge och Sverige har statliga företag resp. affärsverk

inrättats för att förvalta och driva de nationella högspänningsnäten och

utlandsförbindelserna. I Finland förvaltas stamnätet och utlandsförbindelser av

två nätbolag, varav ett ägs av staten. I Norge, och inom kort också i Finland,

finns elmarknader med konkurrens i produktion och försäljning. Alla marknadens

aktörer har då tillgång till elnäten i dessa länder och kunderna kan fritt välja

leverantör, i princip även en utländsk sådan. Efter ett ikraftträdande av den

vilande ellagstiftningen skulle svenska elproducenter kunna sälja el direkt till

kunder i dessa länder och svenska kunder skulle kunna köpa el där.

 Vid de nordiska energiministrarnas möte i Reykjavik i februari i år fick

Ämbetsmannakommittén för energi- och näringspolitik i uppdrag att utreda och

redovisa förslag till ändamålsenliga former för kraftutbyte och elhandel som

omfattar alla berörda nordiska länder. Ett konkret förslag skall i juni

presenteras av Ämbetsmannakommittén, om bl.a. de former för elsamarbete som

bedöms möjliga att tillämpa från den 1 januari 1996.

 Vidare har Statnett SF och Svenska kraftnät i mars i år överlämnat en rapport

om en gemensam norsk-svensk elbörs. I rapporten dras slutsatsen att flera av de

nödvändiga tekniska förutsättningarna för att kunna skapa en sådan börs till den

1 januari 1996 föreligger. Vissa justeringar måste dock göras i de regler som

gäller för de nordiska elföretagens verksamhet.

 Även Nordel arbetar med frågan om en nordisk elbörs. En rapport med förslag

till utformning av en sådan börs har redovisats i april i år.

 På sikt finns enligt regeringens bedömning goda möjligheter att Norden

utvecklas i riktning mot en alltmer integrerad marknad, som även inkluderar

Danmark. På en sådan marknad kan de samlade produktionsresurserna utnyttjas

effektivare. Genom att vatten- och kärnkraftsproduktion kan ersätta produktionen

i fossilbränslebaserade anläggningar kan de totala utsläppen av miljöskadliga

ämnen som kväveoxider och svavel reduceras. Även utsläppen av koldioxid, som är

en s.k. växthusgas, minskar när fossilbränslebaserad elproduktion inte tas i

anspråk i samma utsträckning som i en situation där utlandshandeln med el

begränsas.

 Genom den ökade konkurrensen på en integrerad marknad minskar också riskerna

för att vissa kraftföretag får en alltför stark ställning på de nationella

elmarknaderna. Det samlade behovet av ny produktionskapacitet kommer att bli

lägre och utbyggnaden av ny kapacitet kommer att ske där de ekonomiska

förutsättningarna är bäst givet de energipolitiska restriktioner som finns i de

nordiska länderna. Det förutsätter dock att de energi- och miljöpolitiska

styrmedlen i de enskilda länderna utformas så att de inte förorsakar

konkurrenssnedvridningar i elhandeln.

 En väl fungerande nordisk elmarknad kan således, enligt regeringens bedömning,

utgöra ett effektivt medel för att uppnå både en ändamålsenlig utbyggnad och ett

effektivt utnyttjande av en elförsörjning som står i samklang med de energi- och

miljöpolitiska målen. Härigenom underlättas också omställningen av det svenska

energisystemet.

 Det arbete i den riktningen som har inletts bör därför fortsätta och

intensifieras, med sikte på att ett konkret samarbete skall kunna inledas

samtidigt med eller i nära anslutning till den svenska elmarknadsreformens

ikraftträdande. Det är därvid angeläget att den långsiktiga utvecklingen av

handeln kan ske på ett sätt som är till fördel för samtliga de länder som ingår

i samarbetet.

6 Åtgärder för att säkerställa en fungerande handel med el

6.1 Konsumentintresset stärks

Regeringens bedömning: Genom den nya

ellagstiftningen stärks konsumenternas ställning på

elmarknaden. En väl fungerande handel är en

förutsättning för att konsumenterna skall dra nytta

av de fördelar som elförsäljning i konkurrens kan

medföra.

 Systemet med leveranskoncession bör förlängas för

att underlätta övergången till det nya regelverket

för konsumenter med låg elförbrukning och för

småskalig elproduktion.

 Reglerna för överföring av el måste vara

utformade så att hushåll och företag i glesbygden får

rimliga nättariffer.

 En organiserad handelsplats för el är ett

viktigt medel för att få en fungerande handel.

 En skärpt övervakning av marknadens utveckling

sker i samband med att den nya lagstiftningen

träder i kraft.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Några remissinstanser har framfört synpunkter om de små

kundernas ställning på den omreglerade elmarknaden. Bl.a Svenska Kommunförbundet

och Energidistributörerna REL, framhåller betydelsen av en väl fungerande handel

med el och tillgång till öppen information om bl.a. priser för att kunderna

skall kunna agera med styrka. Enligt Glesbygdsmyndigheten innebär omregleringen

en risk för ökad prisdifferentiering mellan stora och små kunder.

 Enligt Lantbrukarnas Riksförbund är det angeläget att stimulera utvecklingen

av förenklade mätsystem för små konsumenter i syfte att underlätta deras

möjligheter att delta i en öppen handel. Liknande synpunkter framförs även av

ett antal fastighetsförvaltare, bl.a. Riksbyggen och Sveriges

Fastighetsägareförbund, liksom av Hyresgästernas Riksförbund och Villaägarnas

Riksförbund.

 Skälen för regeringens bedömning: Genom den nya ellagstiftningen skapas nya

förutsättningar för handel med el som bl.a. innebär att konsumenterna fritt kan

välja leverantör för den el som de förbrukar. Denna möjlighet innebär att

konsumenternas ställning på marknaden stärks jämfört med nu gällande

förhållanden.

 Det har uttryckts oro för de små konsumenternas situation på den omreglerade

elmarknaden.

 Ett viktigt syfte med den bestämmelse om leveranskoncession som ingår i den

vilande ellagstiftningen är att stärka rättsskyddet för de små konsumenterna vid

övergången till en öppen marknad. I propositionen (1993/94:162) anfördes att

mindre elförbrukare i praktiken, med hänsyn till transaktionskostnaderna -

främst kostnaderna för mätning - kommer att vara beroende av sin nuvarande

leverantör som därigenom behåller en monopolliknande ställning trots att

kunderna har formella rättigheter att byta leverantör. Enligt propositionen

fanns det därför skäl att ge de små elkunderna ett särskilt skydd. Genom det

vilande regelverket har lagfästs att den som har leveranskoncession är skyldig

att tillhandahålla el till alla kunder inom området. Kunden är därigenom

gararanterad leverans av el till priser som kan prövas av en myndighet (NUTEK).

 Små och medelstora konsumenter, såsom hushållsabonnenter,

bostadsrättsföreningar och mindre näringsidkare, kommer inledningsvis sannolikt

att köpa sin el från innehavaren av leveranskoncession. Förmånliga inköpsvillkor

för leveranskoncessionsinnehavaren kan komma även småförbrukarna tillgodo i

nästa led. Även om dessa kundgrupper inte utnyttjar möjligheten att byta

leverantör kan de således dra indirekt nytta av de fördelar en konkurrensutsatt

elförsäljning innebär.

 Leveranskoncessionerna skall enligt den vilande lagstiftningen ges för en tid

av högst tre år. Regeringen anser att systemet med leveranskoncessioner bör

gälla för en längre tidsperiod än tre år. Regeringens överväganden och förslag

beträffande giltighetstiden för leveranskoncession redovisas i avsnitt 6.2.

 För konsumenter med låg elförbrukning, främst hushållskonsumenter, kan bl.a.

kraven på mätning begränsa möjligheterna att delta i en öppen handel med el. En

orsak är att mätning av elförbrukning i allmänhet måste ske med avsevärt större

noggrannhet än i dag om slutförbrukarna inom ett område får sin el från flera

leverantörer. Tillgången till billiga mätsystem är således en förutsättning för

att små kunder skall kunna delta i en öppen handel. Det är därför viktigt för

elmarknadens utveckling att tekniken inom mätningsområdet utvecklas och

kostnaderna pressas. Regeringen avser att uppdra åt NUTEK och Svenska kraftnät

att gemensamt redovisa förslag till åtgärder för att få fram billig mätteknik.

 En viktig fråga på den nya elmarknaden är att se till att glesbygds-

konsumenterna inte missgynnas. Det är främst utformningen av regelverket för

nättjänster som är av betydelse i denna fråga. Den del av kundens totala elpris

som gäller den elektriska energin och inte elöverföringen, påverkas däremot inte

av om elen tas ut i glesbygd eller i tätort. Regeringen redovisar i avsnitt 6.3

förslag till ändringar i den vilande lagstiftningen som syftar till att

säkerställa rimliga överföringstariffer för glesbygdskunderna.

 Regeringen instämmer i remissinstansernas bedömning att en väl fungerande

handel med el, med öppen information om bl.a. priser, kan minska

transaktionskostnaderna för att agera på marknaden och därför är särskilt viktig

för distributörer och andra kundgrupper. En organiserad handelsplats för el (en

elbörs) ger kunderna bättre information om priser och leveransvillkor än om all

handel sker bilateralt. En elbörs kan därför bidra till att effektivisera

handeln, vilket är angeläget inte minst för de mindre elförbrukarna. Frågan om

en organiserad handelsplats för el behandlas närmare i avsnitt 6.4.

 Reformeringen av elmarknaden innebär förändringar som är genomgripande för

såväl elmarknadens funktionssätt som producenter, leverantörer och konsumenter.

Det finns därför skäl att noga följa och övervaka marknadens utveckling,

särskilt under en första tid efter det att den nya lagstiftningen träder i

kraft. Frågan behandlas närmare i avsnitt 6.5.

6.2 Trygghet för små konsumenter och för småskalig elproduktion

Regeringens förslag: Konsumenter med låg

elförbrukning liksom småskaliga elproducenter bör

under en längre tid få ett särskilt skydd i form av

en pris- respektive leveranskontroll. Systemet

med leveranskoncession skall därför förlängas till

att gälla i fem år.

 En utvärdering av systemet skall ske i god tid

före koncessionstidens utgång med särskilt beaktande

av villkoren för konsumenterna och för småskalig

elproduktion.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar Energikommissionens (EK)

förslag eller lämnar det utan invändning. Landsorganisationen i Sverige (LO)

anser att systemet med leveranskoncession bör permanentas. Svenska

Kraftverksföreningen är negativ till EK:s förslag och anför att en förlängning

skulle motverka en önskvärd snabb övergång till den nya marknaden.

 Skälen för regeringens förslag: Den bestämmelse om leveranskoncession som

ingår i den vilande ellagstiftningen har tillkommit i syfte att skapa stabilitet

och skydda mindre kunder och den småskaliga elproduktionen vid övergången till

en reformerad elmarknad.

 Den som innehar leveranskoncession är skyldig att leverera el för normala

förbrukningsändamål till alla kunder inom området som inte önskar byta

leverantör. Kunden har rätt att få både elpriset och villkoren för överföringen

av el prövad av samma myndighet (NUTEK). Vidare har kunden rätt att, efter en

viss uppsägningstid, byta leverantör och köpa el från annan än den som har

leveranskoncession i området. En förutsättning för att kunna byta leverantör är

att de krav på mätning och avräkning som är förknippade med bytet kan

tillgodoses.

 Den som innehar leveranskoncession är skyldig att köpa el från

elproduktionsanläggning som är belägen inom området och som kan leverera en

effekt om högst 1 500 kW.

 Leveranskoncessionerna ges för en tid av högst tre år. Inför koncessionstidens

utgång och en eventuell omkoncessionering skall systemet utvärderas.

 Vid behandlingen i riksdagen bifölls regeringens förslag i detta avseende.

Näringsutskottet uttalade dock att den småskaliga elproduktionen bör ges ett

skydd jämförbart med den för innehavaren av leveranskoncession föreslagna

mottagningsplikten i ytterligare två år även om man vid utvärdering av

leveranskoncessionssystemet finner att detta bör avvecklas och att regeringen

därför bör anmodas att återkomma med erforderliga förslag för att säkerställa

detta (bet. 1993/94:NU22).

 EK anför att systemet med leveranskoncessioner är av sådant värde att det

redan inledningsvis borde gälla för en längre tidsperiod än tre år. EK föreslår

att systemet förlängs till att gälla i fem år.

 Enligt LO bör systemet med tidsbegränsade leveranskoncessioner ersättas av

regler som innebär ett permanent system med möjlighet till förändring om det

senare bedöms lämpligt.

 Starka skäl talar för att behålla systeme med tidsbegränsade

leverans-koncessioner. Elreformen innebär genomgripande förändringar i

elmarknadens funktion. Det ligger i sakens natur att konsekvenserna är svåra att

förutse. Med tidsbegränsade koncessioner skapas en flexibiliet i regelverket som

går förlorad om systemet skulle permanentas genom långa eller obegränsade

koncessionstider.

 Regeringen anser liksom EK att giltighetstiden bör förlängas. En längre

tidsperiod ger koncessionsinnehavarna bättre planeringsförutsättningar. Kunderna

och de små elproducenterna får under en längre tid möjlighet till en

priskontroll av inköps- respektive leveransvillkoren. Tre år måste också anses

vara en allt för kort tid för att kunna utgöra underlag för en utvärdering av

systemet. Genom en förlängning av giltighetstiden med två år skulle vidare

riksdagens önskemål om ett ytterligare skydd i två år för den småskaliga

elproduktionen vara tillgodosett.

 Regeringen avser att noga följa utvecklingen på elmarknaden. Ett viktigt mål

för elreformen är att stärka elkonsumenternas ställning. Särskilt bör beaktas

utvecklingen för de små kunderna och dessas möjligheter att utnyttja de

förändringar som reformen innebär. Av betydelse är härvid bl.a. priser och andra

villkor för elleveranser. Systemet med leveranskoncession, vars främsta syfte är

att skapa trygghet för små konsumenterna vid övergången till den nya

lagstiftningen, bör utvärderas i god tid före utgången av den femåriga

koncessionsperioden. Härigenom skapas underlag för en prövning av systemet med

leveranskoncession och om systemet bör avvecklas eller förändras för att

tillgodose de små konsumenternas och de små producenternas behov. Ett viktigt

inslag i utvärderingen bör vara att bedöma hur kostnaderna för mätning har

utvecklats liksom övriga faktorer som kan ha betydelse för de små konsumenternas

möjligheter att dra nytta av de nya förhållanden som kommer att gälla.

6.3 Konsumenter i glesbygd

Regeringens förslag och bedömning: Elförbrukare i

glesbygden skall ha tillgång till el på rimliga

villkor. Överföringskostnaderna för el bör utjämnas

mellan tätorts- och glesbygdskunder.

 För lokala nät bör NUTEK kunna medge undantag

från den vilande ellagstiftningens föreskrifter om

att kostnader och intäkter för varje

koncessionsområde skall redovisas för sig. Om

områdena får redovisas samlat skall de också vid

skälighetsbedömningen av nättariffen ses som ett

område.

 Strukturomvandlingen av lokaldistributionen

bör fortsätta. NUTEK bör aktivt verka för en

sammanslagning av områden.

 Vid tariffsättning på regionledningar skall

huvudprincipen vara att tillämpa en

avståndsoberoende tariff för uttag av el. Vid

skälighetsbedömningen av nättariffen för en

regionledning skall kostnaderna för

koncessionshavarens samtliga regionledningar i

viss utsträckning bedömas samlat.

 Regeringen uppdrar åt NUTEK att särskilt

övervaka kostnadsutvecklingen för

glesbygdskunderna.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar Energikommissionens (EK)

förslag eller lämnar det utan invändning. Flera remissinstanser, bl.a.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i Västernorrlands län,

Glesbygdsmyndigheten och Svenska Kommunförbundet, anser att glesbygdskundernas

situation har beaktats godtagbart med EK:s förslag till komplettering av den

vilande lagstiftningen. Remissinstanserna anför dock att tariffernas utveckling

för glesbygdskunderna bör följas noga.

 Lantbrukarnas Riksförbund anser att nätmyndigheten aktivt måste medverka till

en sammanslagning eller samredovisning av koncessionsområden.

 Enligt Ellagstiftningsutredningen innebär EK:s förslag inte någon garanti för

att tarifferna kommer att utformas på det sätt som åsyftas.

 Några remissinstanser, bl.a. NUTEK, Svenska Kraftverksföreningen och Svenska

Elverksföreningen, anser att den föreslagna lagtexten avseende nättariff för

linje behöver förtydligas i vissa avseenden.

 Skälen för regeringens förslag: Den vilande ellagstiftningen innebär att

produktion och försäljning av el skiljs från överföring av el. Det pris som

kunden betalar till elproducenten eller elleverantören blir då oberoende av var

i landet elen tas ut från nätet. Kundens inköpsavtal reglerar när säljaren skall

tillhandahålla el på elnätet och på vilka villkor det skall ske, men

prissättningen på överföringen regleras via ellagstiftningen och är bl.a.

beroende av överföringskostnaderna. Det totala pris som kunden betalar består

således dels av priset för själva elleveransen, dels av priset för anslutning

till nätet och för överföringen av elen (nättjänsten).

 Den del av det totala priset som elkunden betalar för den elektriska energin

påverkas inte av om elen tas ut i glesbygd eller i tätort. De fördelar som

följer av att elförsäljningen konkurrensutsätts kommer alltså att gynna alla

konsumenter, oavsett om de bor i tätort eller i glesbygd. Det är därför enbart

den vilande ellagstiftningens regler om prissättning av nättjänster som bör

bedömas med avseende på om glesbygdskonsumenternas situation kan påverkas

negativt.

 I såväl den nu gällande som den vilande ellagstiftningen finns bestämmelser

som gör det möjligt att reglera priser och övriga villkor för de tjänster som

koncessionshavaren erbjuder. Enligt nu gällande regler kan pris och andra

villkor för levererad el prövas av Prisregleringsnämnden för elektrisk ström, i

efterhand när någon klagar.

 Den vilande lagstiftningen innehåller bestämmelser som medger prövning av

anslutningsavgift och priset för överföring av el samt andra villkor för

anslutning och överföring. Priset på el kan däremot inte prövas, utom vad gäller

leveranser från den som innehar en leveranskoncession.

 Enligt den grundläggande bestämmelsen om prissättningen av nättjänster i den

vilande lagstiftningen skall nättariffer vara skäliga och utformade på sakliga

grunder. Lagen anger också kriterier som skall användas vid

skälighetsbedömningen. Som den viktigaste faktorn anges konsumentintresset, dvs.

konsumenternas intresse av låga och stabila nättariffer. Även nätägarens krav på

en rimlig avkastning i verksamheten skall beaktas. Att nättariffen skall

utformas på sakliga grunder innebär att tarifferna skall vara objektiva och

icke-diskriminerande. Skilda tariffer får tillämpas på grupper av kunder med

olika kostnadsbild, t.ex. kunder med elvärme eller tidstariff. Kunder inom samma

kundkategori skall däremot ha samma nättariff.

 Nättariffen på lokal nivå får inte vara avståndsberoende utom vad avser

engångsavgifter vid anslutning. Det innebär att geografiska indelningar inte får

göras, t.ex. med olika tariffer för tätort och omgivande landsbygd.

Zon-indelningar av ett koncessionsområde är inte heller tillåtna. Vid

bedömningen av nättariffen på lokal nivå skall varje koncessionsområde behandlas

för sig. Det är prisutvecklingen i det aktuella koncessionsområdet som skall

beaktas.

 Den vilande lagstiftningen innehåller däremot inga särskilda regler för hur

nättariffer skall utformas på regional nivå. Den enda regleringen är, som nyss

har nämnts, att nättariffen skall vara skälig och utformad på sakliga grunder.

Något förbud för avståndsberoende tariffer finns inte för regionala nät. I

specialmotiveringen till den vilande lagstiftningen nämns uttryckligen att

nättariffer för nätkoncession för linje får variera med hänsyn till var

anslutningspunkten är belägen.

Avståndsberoende i nättarifferna

En huvudprincip i den vilande lagstiftningen är att priserna för nättjänster

skall vara kostnadsriktiga och att all s.k. korssubventionering mellan

nätverksamhet samt produktion av och handel med el skall förhindras.

 I förarbetena till lagen framhålls att gällande praxis i tariffsättningen i

flera fall skall bibehållas. Enligt praxis skiljer sig dagens eltariffer inte

mellan abonnenter på samma säkringsnivå inom samma koncessionsområde.

Motsvarande regler uttrycks explicit i den vilande ellagstiftningen vad gäller

nättariffer för område.

 Ett koncessionsområdes sammansättning av tätort- och glesbygdskunder kan ha

stor betydelse för tariffens nivå. Det förekommer också att samma tariffstruktur

tillämpas i flera angränsande koncessionsområden om ägaren är densamma, eller om

driften handhas av ett och samma företag. I samband med prövning av

områdeskoncessioner söker koncessionsmyndigheten åstadkomma områden med en

lämplig blandning av tätorts- och glesbygdskunder för att nå en utjämning av

tarifferna.Enligt den vilande lagstiftningen krävs att varje koncessionsområde

behandlas för sig vid prövning av en nättariff. Kostnaderna inom det enskilda

koncessionsområdet blir därigenom grunden för tariffprövningen. Därigenom blir

det omöjligt att vid prövningen behandla flera angränsande koncessionsområden

som en enhet. Även om nätmyndigheten (NUTEK) skall kunna medge undantag från

skyldigheten att redovisa varje område för sig måste enligt den vilande

lagstiftningen skälighetsbedömningen av tariffer ske utifrån kostnaderna för

verksamheten i varje enskilt område.

 Det finns nu på flera håll i landet angränsande koncessionsområden med samma

ägare för vilka en enhetlig eltariff tillämpas. Ett exempel är Vattenfalls

Norrbottensdistrikt, som består av omkring ett dussin koncessionsområden av

vilka en del är utpräglade glesbygdsområden. Om nättarifferna där skulle

bestämmas utifrån kostnaderna för varje enskilt område skulle tarifferna för

glesbygdsområdena bli flera gånger högre än i tätortsområdena.

 Sådana situationer kan i många fall undvikas genom sammanläggningar av

koncessionsområden, men det skulle ibland sannolikt vara mer fördelaktigt för

det enskilda företaget att behålla den existerande områdesindelningen och i

stället tillåta att en enhetlig tariff användes över de angränsande områdena. EK

föreslår att den vilande lagstiftningen därför kompletteras så att detta

möjliggörs. Skäligheten i nättariffen skulle då bedömas utifrån de samlade

kostnaderna för nätverksamheten i alla berörda områden. Detta överensstämmer med

nuvarande praxis. Därigenom kan det undvikas att elkunder i glesbygd får en

förändrad situation genom den nya ellagstiftningen.

 Enligt förarbetena till den vilande lagstiftningen krävs vidare av en nätägare

med nätkoncession för linje att denne skall kunna redovisa för nätmyndigheten

hur kostnaderna har beräknats för var och en av koncessionerna. Eftersom ett

regionnätområde normalt innehåller ett stort antal ledningar, som var och en

drivs enligt särskild koncession, innebär detta ett mycket långtgående krav på

detaljerad redovisning.

 Det finns, som tidigare nämnts, ingen regel som förbjuder att avståndsberoende

tariffer tillämpas på regional nivå. Däremot synes kraftföretagen normalt ha

tillämpat tariffer som är oberoende av avstånd på de regionala näten. I fall där

en enskild kund begär prövning av den tariff som erbjuds av ett nätföretag kan

dock situationer uppkomma där nätmyndigheten mot bakgrund av dels den angivna

bestämmelsen om ekonomisk redovisning per linjekoncession, dels principen om

kostnadsriktighet i tariffsättningen, tvingas fatta beslut som innebär ett ökat

avståndsberoende och en ökad uppdelning av tariffen.

 EK föreslår mot denna bakgrund bl.a. att huvudprincipen i tariffsättningen

skall vara att en avståndsoberoende tariff för uttag av el tillämpas för

regionledning.

 Remissinstanserna är i huvudsak positiva till de föreslagna ändringarna i den

vilande ellagstiftningen. Ellagstiftningsutredningen ifrågasätter om den

föreslagna konstruktionen, som baseras på att koncessionshavaren frivilligt

ansöker om att ett antal nätkoncessioner för område skall behandlas samlat,

tillgodoser det syfte EK har velat uppnå.

 Den vilande ellagstiftningens föreskrifter om att varje koncessionsområde

skall behandlas för sig vid prövning av nättariff förutsätter att nätägaren kan

särredovisa varje nätkoncession för område för sig. Detta ställer långtgående

krav på en korrekt fördelning av intäkter och kostnader mellan områdena. Den

föreslagna ordningen innebär en förenkling för de nätföretag som har

koncessionsområden som ligger geografiskt nära varandra och där företaget

tillämpar en enhetlig tariff. Det finns därför starka skäl för de berörda

nätföretagen att ansöka om undantag från kravet på att särredovisa varje

koncessionsområde för sig.Regeringen föreslår mot denna bakgrund att

nätmyndigheten (NUTEK) på koncessionshavarens begäran bör kunna medge undantag

från kravet att varje koncessionsområde redovisas för sig. Områdena skall ligga

geografiskt nära varandra och utgöra en för nätverksamhet lämplig enhet. Ett

sådant undantagsbeslut är för sin giltighet beroende av att en enhetlig

nättariff skall tillämpas i alla berörda områden. Om nätkoncessionerna får

redovisas samlat skall de också vid skälighetsbedömning av nättariffen ses som

ett område.

 Eftersom det är fråga om ett undantag som med tiden kan komma att ändras

ligger det i koncessionshavarens eget intresse att hålla reda på vilka

kapitalkostnader som är hänförliga till varje enskilt område även om

koncessionshavaren har beviljats undantag. Dessa uppgifter kommer också att vara

viktiga för nätmyndighetens möjligheter att utöva tillsyn av nätverksamheten.

Frågan kommer att behandlas i de föreskrifter om redovisning av nätverksamhet

som regeringen avser att utfärda.

 Det är av stor vikt att nätmyndigheten aktivt verkar för en sammanslagning av

koncessesionsområden för att påskynda strukturomvandlingen av

lokaldistributionen.

 Regeringen föreslår vidare att nättariff för linje med spänning understigande

220 kilovolt (regionledning), inom normala spänningsintervall, inte får utformas

med hänsyn till var uttagspunkten är belägen i förhållande till ledningens

anslutning till annans ledning som omfattas av nätkoncession för linje.

Nätmyndigheten bör dock kunna medge undantag från denna regel i de fall det

finns särskilda avtal mellan nätägare och kunder som har ingåtts före

lagstiftningens ikraftträdande. Frågan behandlas i författningskommentaren till

2 § 9 mom. ellagen.

 Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning bör kostnaderna

på koncessionshavarens samtliga regionledningar i viss utsträckning bedömas

samlat. Remissinstansernas synpunkter avseende nättariff för linje har till

största del beaktats med den här föreslagna ordningen (se författningskommentar,

avsnitt 11).

 En förutsättning för att nätmyndigheten skall kunna pröva skäligheten i priser

och övriga villkor i nättjänster är att nätföretagen redovisar sin verksamhet på

ett sätt som gör det möjligt för nätmyndigheten att bedöma de faktiska

förhållandena i verksamheten. NUTEK har betonat vikten av att korrespondens

uppnås mellan redovisningskrav, regler för tariffsättning och grunder för

skälighetsbedömning. Som en följd av de lagförslag som nu läggs fram bör

föreskrivas att nätföretagen skall redovisa linjeverksamheten på ett sätt som

möjliggör en skälighetsbedömning som grundas på spänningsintervall. Frågan

kommer att behandlas i nyss nämnda föreskrifter om redovisning av nätverksamhet.

 NUTEK har vidare påtalat att det inom koncessionsområden kan förekomma

ledningar som av tekniska skäl ligger på en högre spänningsnivå än områdesnätet.

Enligt ellagens bestämmelser kan dessa ledningar inte omfattas av nätkoncession

för område, utan drivs med stöd av linjekoncession. Med hänsyn till att sådana

ledningar organisatoriskt och tekniskt ingår i nät som drivs med stöd av

områdeskoncession bör de också vid skälighetsbedömningen anses ingå i området.

 Genom de här redovisade lagförslagen möjliggörs en utjämning mellan tätorts-

och glesbygdskonsumenter av överföringskostnaderna för el. I sitt förslag till

riksdagen om ny lagstiftning på elområdet (prop. 1993/94:162) angav regeringen

att det skulle vara en särskild uppgift för nätmyndigheten att tillse att de nya

förhållandena på elmarknaden inte skulle leda till försämrade villkor vad gäller

överföring av el för kunder i glesbygd och fortlöpande rapportera till

regeringen i frågan. Regeringen har uppdragit åt NUTEK att årligen till

regeringen redovisa en uppföljning av reformen. Till detta uppdrag bör läggas

uppgiften att särskilt följa kostnadsutvecklingen för glesbygdskonsumenterna.

6.4 En organiserad handelsplats för el

Regeringens bedömning: Elförsäljning i konkurrens

skapar goda förutsättningar för en effektiv

produktion och distribution av el. En organiserad

handelsplats för el (en elbörs) kan ytterligare

effektivisera handeln samt förbättra

prisinformationen och beslutsunderlaget för

producenter, leverantörer och förbrukare av el.En elbörs för

handel med tillfällig kraft som avser faktiska

leveranser har betydelse både för elsystemets

effektiva drift och för Svenska kraftnäts

möjligheter att handha systemansvaret. En sådan börs

skall ses som en del av elsystemets

infrastruktur.

 En särskild utredare skall utarbeta förslag

till en lagstiftning som reglerar en organiserad

handelsplats för el. En sådan lagstiftning bör

innehålla regler om bl.a. neutralitet, fritt

tillträde, insyn, information, sekretess och

tillsyn.

 Det utvecklingsarbete som pågår hos Svenska

kraftnät i samarbete med den norska motsvarigheten

Statnett avseende utformningen av en elbörs bör

fortsätta och bedrivas skyndsamt.

 Energikommissonens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland Svenska Kommunförbundet

och Energidistributörerna REL, instämmer i Energikommissionens (EK) bedömning

att inrättandet av en elbörs är ett viktigt inslag i elreformen. Bl.a. anförs

att en elbörs har stor betydelse för distributörer och andra kundgrupper.

 Svenska Kraftverksföreningen anför att statsmakterna inte bör detaljreglera

villkoren för en börs. Svenska kraftnät påpekar att lagstiftningen bör utformas

på ett sätt som medger den utveckling mot en nordisk börs som har inletts.

 Skälen för regeringens bedömning: Genom den vilande ellagstiftningens

ikraftträdande skapas förutsättningar för elhandel i konkurrens. Såväl

producenter, återförsäljare och konsumenter ges möjligheter att handla el med

den som de önskar, både tillfälligt och med långsiktiga avtal.

 Det finns inga skäl att tro att de nya reglerna på kort sikt kommer att

innebära betydande förändringar av handelsmönstret. Säljare och köpare på

elmarknaden är i stor utsträckning bundna av långsiktiga kontrakt med

varaktighet på ett par år framåt i tiden. På sikt är det dock sannolikt att

kontakterna ökar mellan köpare och säljare som tidigare inte har haft möjlighet

att sluta avtal på elmarknaden.

 De svenska elproducenterna gör stora kostnadsbesparingar genom att köpa och

sälja el med varandra. Hittills har handel mellan producenter till största delen

skett inom ramen för den s.k. produktionsoptimeringen, som är en elhandel öppen

enbart för deltagande elproducenter. Genom beslut den 24 november 1994 avslog

Konkurrensverket kraftföretagens ansökan om ett s.k. icke-ingripande besked

enligt 6 § konkurrenslagen rörande ett förändrat samarbete om

produktionsoptimering. I motiven för beslutet anförs att de krav som uppställs i

avtalet för deltagande i produktionsoptimeringen utgör en konkurrensbegränsning.

Ett undantag enligt 8 § konkurrenslagen beviljades dock t.o.m. den 30 juni 1995.

Verkets beslut att inte meddela icke-ingripande besked för den nya

produktionsoptimeringen har av kraftföretagen överklagats till Stockholms

tingsrätt.

 Även om produktionsoptimeringen i sin nuvarande form inte är tillåten enligt

konkurrenslagen kommer ett fortsatt utbyte av tillfällig kraft mellan

producenter att vara ekonomiskt intressant. Även kunder kan ha ett intresse av

handel med tillfällig kraft. Det gäller de kunder som har avkopplingsbara

elpannor, och alltså har tillgång till alternativa energikällor, och vissa

industrikunder som har möjlighet att helt eller delvis förskjuta sin förbrukning

till lågpristider. Det är också möjligt att detaljförsäljare av el väljer att

täcka en del av sitt kraftbehov genom kortsiktig handel. Återförsäljare och

distributörer kan också välja att köpa en fast andel energi som beroende på

detaljförsäljarens egna kunders konsumtion kan innebära att tillfälliga

överskott måste säljas eller att underskott måste täckas med inköp. Ytterligare

en kundkategori är elproducenter i grannländerna som exempelvis vill ersätta

egen produktion med importerad tillfällig kraft när priserna är lägre än deras

rörliga kostnader i produktionen. En marknadsplats skulle underlätta denna typ

av handel.

 Enligt EK är inrättandet av en organiserad handelsplats för el (en elbörs) en

viktig åtgärd för åstadkomma en väl fungerande handel med el. EK anför att denna

handelsplats bör omfatta handel med tillfällig kraft som avser fysiska

leveranser och ske med fri prisbildning och öppen prisinformation samt med

deltagande av såväl producenter som återförsäljare och förbrukare.

 En sådan elbörs skulle ha flera fördelar. Den skulle ge köpare och säljare

betydligt bättre information och beslutsunderlag än om handeln enbart sker

bilateralt. Med en elbörs minskas transaktionskostnaderna, vilket har stor

betydelse särskilt för mindre och medelstora elkonsumenter. En börs ger

möjligheter för alla aktörer att fortlöpande avläsa marknadspriset på el: både

det för timmen aktuella priset och priset på framtida leveranser. Producenter

och återförsäljare får möjlighet att till rådande marknadspriser finna

avsättning för sin icke kontrakterade produktion eller sina oförsålda inköp, och

de får liksom elkunderna möjlighet att komplettera sina kontrakterade inköp med

köp av s.k. tillfällig kraft på börsen. Kostnaderna för att göra inköp kan

reduceras betydligt för alla parter.

 EK understryker också att en elbörs är en nödvändig institution för

elsystemets effektiva drift. Svenska kraftnät har som systemansvarig myndighet

det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert

så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls. Svenska

kraftnät behöver därför kontinuerlig tillgång till ett marknadsbestämt pris på

kortsiktiga elleveranser för att självt kunna prissätta el för balansändamål,

dvs. el som krävs för att balansera förbrukningsavvikelserna i systemet. Med

hänsyn till omfattningen av denna handel kan en felaktig prissättning resultera

i stora samhällsekonomiska effektivitetsförluster.

 Remissinstanserna är positiva till förslaget om en elbörs och understryker att

en elbörs bör inleda sin verksamhet samtidigt eller så snart som möjligt efter

elmarknadsreformens ikraftträdande.

 Det finns således starka skäl som talar för att en organiserad handelsplats

för el bör inrättas. En börsfunktion, som möjliggör handel med tillfällig kraft

som avser fysiska leveranser, har betydelse både för elsystemets effektivitet

och för Svenska kraftnäts möjligheter att handha systemansvaret. En börsfunktion

kan effektivt se till att produktionen sker till lägsta kostnad genom att

kraftstationerna tas i drift i en ordning där de billigaste utnyttjas först,

oberoende av ägarskap. En sådan börs kan också skapa ett referenspris för den

handel som är nödvändig av systemdrifts- och systemsäkerhetsskäl. Särskilt de

mindre kraftföretagen och förbrukarna kommer att ha behov av den öppna

prisinformation som tryggas genom en organiserad handelsplats. Genom en börs kan

också t.ex. distributörer säkra sig för framtida prisfluktuationer.

Behovet av en lagstiftning

En organiserad handelsplats för el måste för att fylla sitt syfte åtnjuta

förtroende hos producenter, konsumenter och andra som handlar med el. Det

innebär enligt EK att den måste vara neutral och inte diskriminera vissa

aktörer. Ett annat krav är att börsen skall ha så stor omsättning och likviditet

att enskilda aktörer inte ges möjlighet att påverka prisbildningen. Verksamheten

måste därför följa vissa grundläggande regler och bör även vara föremål för

tillsyn och kontroll.

 Det saknas i dag lagstiftning som är direkt tillämplig på en organiserad

handelsplats för el. Enligt EK bör regler tas fram som tillgodoser kravet på

neutralitet, fritt tillträde, information, sekretess och tillsyn.

 Remissinstanserna har inte framfört några invändningar mot EK:s bedömning i

fråga om behovet av reglering av en särskild handelsplats för el. Svenska

Kraftverksföreningen anser att en lagstiftning bör ha karaktären av ett ramverk

inom vilket aktörerna kan komma överens om mer detaljerade regler.

 En organiserad handelsplats för el bör ses som en del av den infrastruktur som

elsystemet utgör. Det kan konstateras att Svenska kraftnät som systemansvarig

myndighet har en central roll i elsystemet. Vidare är Svenska kraftnät neutral i

förhållande till övriga aktörer på elmarknaden. En börshandel kommer av bl.a.

tekniska skäl att vara nära kopplad till Svenska kraftnäts balanstjänst och

elsystemets drift. Svenska kraftnät bör med sin kompetens och sina resurser

medverka till att en elbörs etableras för den svenska marknaden. Det

utvecklingsarbete som Svenska kraftnät bedriver tillsammans med Statnett bör

därför fortsätta och bedrivas skyndsamt.

 Frågan om utformningen av regler för en organiserad handelsplats för el

behöver utredas närmare. I det sammanhanget bör även frågan om huvudmannaskapet

övervägas. En börslagstiftning bör utformas på ett sätt som inte hindrar den

utveckling mot en nordisk börs som nu har inletts. Regeringen avser att

tillkalla en särskild utredare med uppdrag att föreslå lagstiftning avseende en

organiserad handelsplats för el i enlighet med

nyss nämnda principer.

 Det är angeläget att en börsfunktion kan inleda sin verksamhet vid samma

tidpunkt som den nya ellagstiftningen träder ikraft. Med hänsyn till att det i

dag saknas regler som säkerställer samhällets krav på en elbörs bör

huvudmannaskapet för en börs inledningsvis ligga hos Svenska kraftnät.

6.5 Uppföljning av kapacitets- och efterfrågeutvecklingen, m.m.

Regeringens bedömning: En skärpt övervakning av

marknadens utveckling är nödvändig i samband med att

den nya lagstiftningen träder i kraft.

 Genom utvecklade energiprognoser kan säkrare

bedömningar göras bl.a. när det gäller behovet av nya

kraftanläggningar och utbyggnad av elsystemet i

övrigt. Därigenom underlättas elföretagens

investeringsverksamhet. Det är en uppgift för NUTEK

att som energiansvarig myndighet utveckla

prognosmetodiken.

 Energikommissionens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i Energikommissionens

(EK) bedömning eller lämnar den utan invändning.

 Skälen för regeringens bedömning: Reformeringen av elmarknaden innebär

förändringar som är genomgripande för såväl elmarknadens funktionssätt som

producenter, leverantörer och kunder. Det är viktigt att riksdag och regering

har möjlighet att följa och övervaka utvecklingen efter det att den nya

lagstiftningen träder i kraft.

 Utvecklingen på elmarknaden kommer att övervakas av de ansvariga myndig-

heterna. NUTEK:s uppgift som nätmyndighet innebär att övervaka nätverksamheten

så att den bedrivs effektivt och att konsumenternas intressen skyddas. Ett

viktigt syfte är att skapa förutsättningar för låga priser och en hög

servicenivå på överföringstjänster och att säkerställa att näten upplåts på ett

sätt som gagnar konkurrensen.

 NUTEK har som nätmyndighet ett uppdrag att årligen till regeringen redovisa en

uppföljning av elreformen. I uppdraget ingår bl.a. att belysa effektivitets- och

prisutvecklingen i nätverksamheten. Regeringen avser att komplettera uppdrag med

avseende på de uppgifter som redovisas i denna proposition. Det gäller

exempelvis uppgiften att särskilt följa kostnadsutvecklingen för

glesbygdskonsumenterna. En viktig del av NUTEK:s uppdrag bör också vara att

upprätta kontakter med nätföretag och konsumenter men även med andra aktörer på

elmarknaden, t.ex. elföretag, med syftet att snabbt notera eventuella brister i

marknadens funktion och till regeringen inkomma med redovisning och förslag till

åtgärder.

 Den konkurrensutsatta delen av elmarknaden kommer att övervakas främst av

Konkurrensverket som enligt sin instruktion (SFS 1992:820) är central

förvaltningsmyndighet för konkurrensfrågor. I instruktionen anges vidare att

verket har ett särskilt ansvar att följa upp genomförda reformer som syftar till

ökad konkurrens. Konkurrensverket har i uppdrag att årligen till regeringen

redovisa utvecklingen på de marknader som har omreglerats.

 Svenska kraftnät kommer som systemansvarig myndighet att följa utnyttjandet av

utlandsförbindelserna. Regeringen avser att uppdra åt Svenska kraftnät att

årligen till regeringen redovisa utlandshandelns utveckling och hur

utlandsförbindelserna utnyttjas. Det finns vidare anledning att följa

utvecklingen på elmarknaderna i våra grannländer och i Östersjöområdet och att

analysera följderna av pågående förändringar. NUTEK har ett uppdrag att

fortlöpande följa och rapportera till regeringen i dessa frågor.

 Genom den skärpta övervakningen av elmarknaden i samband med den nya

lagstiftningens ikraftträdande får regeringen möjligheter att fortlöpande bedöma

utvecklingen och förelägga riksdagen förslag om de ytterligare åtgärder som är

motiverade.

 Det finns särskilda skäl att noga följa den långsiktiga försörjningstryggheten

på elmarknaden. Det är speciellt viktigt att i perspektivet av en krävande

omställning av energisystemet övervaka utvecklingen, och att därvid bedöma det

framtida behovet av ny kraftproduktion och förutsättningarna härför. Sådana

bedömningar är också väsentliga för Svenska kraftnät vid planeringen av

storkraftnätets utbyggnad och utveckling.

 Den nya ellagstiftningen innebär bl.a. att kraftproducenternas relativt starka

marknadssituation försvagas. Detta ställer nya krav på information för att

underlätta företagens beslut avseende bl.a. investeringar i ny kapacitet och

åtgärder för en effektiv elanvändning. Det finns ett stort behov av ta fram och

utveckla metoderna för prognoser för såväl användningen som tillförseln av el

och annan energi. Genom utvecklade energiprognoser kan säkrare bedömningar göras

bl.a. när det gäller behovet av nya kraftanläggningar.

 Det finns särskilda förhållanden i elsektorn som skapar ett behov av

utvecklade energiprognoser. Ledtiderna är i allmänhet långa för utbyggnaden av

ny elproduktionskapacitet och driften av elsystemet kräver en viss samplanering

av produktions- och överföringsanläggningar. Prognoser för hela energisystemets

utveckling behövs också som ett underlag för företagens investeringsverksamhet.

Genom ett gott prognosunderlag tillförs varje enskilt företag information som

reducerar dess osäkerhet och förenklar dess investeringsavgöranden.

 Förutom nyss nämnda prognoser kan enligt EK också andra uppgifter behövas för

att tillgodose leverantörernas och kundernas behov av marknadsinformation. Det

kan gälla data om vattenmagasinens innehåll och aggregerad information om

bilaterala handelsavtal. Enligt rådets direktiv 90/377/EEG av den 29 juni 1990

om ett gemenskapsförfarande för att främja öppenheten beträffande prissättningen

på gas och el levererad till industriella slutanvändare, det s.k.

pristransparensdirektivet, är elleverantörerna skyldiga att redovisa uppgifter

om kontrakterade priser och avtalsvillkor.

 Det är en uppgift för NUTEK att, som central energimyndighet, utveckla

prognosmetoderna och i samarbete med andra berörda myndigheter se till att

prognoser för kapacitets- och efterfrågeutvecklingen i elsektorn samt aktuell

marknadsinformation regelbundet tas fram. Regeringen avser uppdra åt NUTEK att

redovisa ett förslag avseende åtgärder för att förbättra prognosmetodiken och

övrig marknadsinformation.

7 Särskilda åtgärder för fjärrvärme och annan lokal energiproduktion

7.1 Tillfälligt skydd för vissa fjärrvärme- och naturgasverksamheter

Regeringens förslag: Konkurrenssituationen för

fjärrvärmen och naturgasen får inte bli så svag till

följd av elreformen att verksamhetens ekonomi

riskeras. I ellagen bör därför införas en bestämmelse

som ger möjlighet att begränsa elvärmen i

distributionsområden för fjärrvärme och naturgas med

svag konkurrenskraft. Den bör utformas så att

nätanslutning som möjliggör en övergång från fjärrvärme

eller uppvärmning med naturgas till elvärme skall

kunna förbjudas under en övergångstid på tre år.

 Kommunala fjärrvärme- och naturgasverksamheter

som erhåller detta skydd skall omfattas av

likställighets- och självkostnadsprinciperna.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flera remissinstanser godtar Energikommissionens (EK)

förslag eller lämnar förslaget utan erinran. Förslaget tillstyrks av bl.a.

Naturvårdsverket, Svenska Kommunförbundet och Svenska Fjärrvärmeföreningen.

Förslaget avstyrks av bl.a. Konkurrensverket, Sveriges Fastighetsägareförbund,

Hyresgästernas riksförbund och Elvärmegruppen med hänvisning till att det

begränsar konkurrensen på värmemarknaden. Lantbrukarnas riksförbund och Svenska

Bioenergiföreningen anser att skyddet endast bör omfatta fjärrvärme och inte

naturgas.

 Några remissinstanser tar upp frågan om de kommunalrättsliga principernas

betydelse för möjligheterna för kommunala företag att agera affärsmässigt. Det

gäller t.ex. Svenska Fjärrvärmeföreningen och Storstockholms Energi AB som

föreslår att de fjärrvärmeföretag som väljer att verka på marknadens villkor

skall undantas från lokaliseringsprincipen för att i högre grad kunna agera

affärsmässigt.

 Vidare anförs av Svenska Elverksföreningen och Energidistributörerna REL att

kommunala elföretag kommer att missgynnas jämfört med privata och statliga

företag om de inte ges möjlighet att bedriva verksamhet med undantag från

offentlighetsprincipen.

 Hearing avseende EK:s lagförslag: Närvarande myndigheter och organisationer

vidhöll tidigare redovisade uppfattningar i fråga om behovet av ett skydd för

fjärrvärme och naturgas. Inga invändningar mot förslagets lagtekniska utformning

framfördes.

 Skälen för regeringens förslag: Utbyggnad av fjärrvärme och naturgas har sedan

lång tid främjats av statsmakterna. Genom dessa utbyggnader har miljön kraftigt

förbättrats i vissa tättbebyggda områden. Tidigare användes i stor utsträckning

fossileldade värmepannor i individuella byggnader eller i värmecentraler för en

grupp av byggnader. Genom introduktion av fjärrvärme kan förbränningen ske i

större och effektivare anläggningar som ekonomiskt kan bära en högre grad av

rening. Möjligheterna att utnyttja miljövänliga och förnybara bränslen har

därigenom också ökat väsentligt. Vid produktion av kraftvärme utnyttjas det

värmeunderlag som finns inom fjärrvärmeområden.

 Enligt nu gällande ellag har den som innehar områdeskoncession en skyldighet

att tillhandahålla el till alla inom området som behöver el för normala

förbrukningsändamål. Eldistributören är dock, med undantag för leverans till

värmepumpar, enligt nuvarande bestämmelser normalt inte skyldig att leverera el

för värmeförsörjning inom ett område där fjärrvärme eller naturgas distribueras

eller avses att bli distribuerat.

 Genom denna regel skyddas fjärrvärme- och naturgasverksamhet från konkurrens

från elvärme i de fall elverksamheten samt fjärrvärme- och naturgasverksamheten

har samma huvudman. Även el för drift av värmepumpar i områden med fjärrvärme

eller naturgas kan, om kommunfullmäktige så beslutar, undantas från

leveransskyldigheten. Vid införandet av den nämnda inskränkningen av

leveransplikten var huvudmotivet att förhindra en orationell utbyggnad av

eldistributionsnäten och urholkning av det ekonomiska underlaget för utbyggnad

av fjärrvärme.

 Bestämmelserna innebär inget förbud mot att leverera el för upp-

värmningsändamål. I de fall eldistributionen har en annan huvudman än

fjärrvärme- och naturgasverksamheterna innebär dagens regler inget skydd för de

senare. Med stöd av lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem är det dock

möjligt att få ett fjärrvärme- eller naturgasområde allmänförklarat och därmed

helt skyddat från konkurrens från elvärme. Hittills har dock möjligheten att få

en fjärrvärmeanläggning allmänförklarad inte utnyttjats i något fall.

 Den nya elmarknaden kan förväntas leda till att konkurrensen mellan olika

uppvärmningsformer kommer att öka vilket enligt EK bl.a. kan komma att påverka

konkurrenssituationen för fjärrvärme och naturgas negativt. Konkurrensen mellan

fjärrvärme och elenergi är dock inte helt fri enligt den vilande

ellagstiftningen. Bestämmelserna i den antagna lagen (1994:618) om handel med

el, m.m. innebär att en leveranskoncessionär inte är skyldig att leverera el för

uppvärmning inom ett område där fjärrvärme eller naturgas distribueras eller

avses bli distribuerat. Om fjärrvärmen och innehavaren av leveranskoncessionen

har samma huvudman, ger denna möjlighet att vägra leverans av elenergi för

uppvärmning ett visst konkurrensskydd.

 Genom att elnätet öppnas för konkurrerande elleverantörer har dock en

värmekund enligt den vilande lagstiftningen alltid möjlighet att vända sig till

en annan elleverantör än den som har leveranskoncession för området för att köpa

elenergi för uppvärmning. Vidare har en nätägare inte rätt att neka en

anslutning för uppvärmningsändamål om det finns tillräcklig kapacitet i nätet.

Om sådan kapacitet saknas, måste nätägaren inom skälig tid förstärka nätet för

att göra anslutningen möjlig. Den vilande lagstiftningen innebär således i sin

nuvarande form att en fjärrvärmeabonnent inte kan hindras att gå över till

elvärme.

 Enligt EK kan det för vissa fjärrvärmeverksamheter vara svårt att möta den nya

konkurrenssituationen genom att sänka fjärrvärmetarifferna. Det gäller särskilt

sådana fjärrvärmeverk som är nyetablerade och har höga fasta kostnader. De

ekonomiska konsekvenserna för sådana fjärrvärmeföretag kan bli svåra om delar av

kundunderlaget försvinner. Samma förhållanden gäller för naturgasverksamhet. På

sikt förväntas dock fjärrvärmens och naturgasens konkurrenskraft gentemot

elvärmen stärkas i takt med att bl.a. kapitalkostnaderna minskar.

 EK föreslår att det i den vilande lagstiftningen införs regler som innebär ett

ökat skydd för fjärrvärme- och naturgasverksamhet under en övergångsperiod.

Enligt EK:s bedömning är endast ett mindre antal fjärrvärme- och

naturgasverksamheter i behov av ett sådant särskilt skydd.

 Enligt 5 § den vilande lagen (1994:618) om handel med el, m.m. skall ett

kommunalt företag som producerar och distribuerar fjärrvärme eller naturgas

agera efter affärsmässiga principer. Som en följd därav undantar den vilande

lagstiftningen sådana verksamheter från självkostnads- och

likställighetsprinciperna. EK konstaterar att de fjärrvärme- och naturgas-

verksamheter som genom den föreslagna bestämmelsen erhåller ett särskilt skydd i

stor utsträckning kommer att vara befriade från konkurrens. EK föreslår att

dessa företag bör vara hänvisade till att bedriva sin verksamhet med iakttagande

av självkostnads- och likställighetsprinciperna så länge skyddet gäller. Enligt

EK bör nätmyndigheten övervaka att likställighets- och självkostnadsprinciperna

iakttas under övergångsperioden.

 Regeringen delar EK:s bedömning att det finns behov av att tillfälligt stärka

skyddet mot konkurrens från el för vissa fjärrvärme- och naturgasverksamheter.

Det bör ske genom att det i den vilande ellagstiftningen förs in en bestämmelse

som innebär att den som innehar nätkoncession under en övergångstid på tre år

efter anmälan från kommunen förbjuds att medge ett nätabonnemang som möjliggör

en övergång från fjärrvärme eller uppvärmning med naturgas till elvärme.

Kommunala företag som bedriver fjärrvärmeverksamhet eller distribuerar naturgas

och som erhåller detta skydd bör under övergångstiden omfattas av likställig-

hets- och självkostnadsprinciperna.

 Regeringens förslag syftar till att förhindra att den som vid reformens

ikraftträdande redan utnyttjar fjärrvärme eller naturgas för uppvärmningsändamål

skall lockas av låga elpriser att gå över till eluppvärmning.

Anslutningsförbudet bör därför inte omfatta byggnader som redan utnyttjar andra

energislag än det som skyddet omfattar. Tillkommande abonnenter bör inte heller

omfattas av förbudet. För att inte hindra en fortsatt energieffektivisering bör

förbudet inte heller omfatta värmepumpar. Slutligen bör det finnas möjlighet

att, efter ansökan av en enskild, bevilja dispens från kravet att fortsätta att

utnyttja fjärrvärme eller naturgas för uppvärmning. Villkoret är att det i det

enskilda fallet på objektiva grunder kan bedömas att värmeförsörjningen för en

viss byggnad med större fördel kan tillgodoses med elenergi än med det för

området gemensamma systemet för uppvärmning.

 Tekniskt innebär det föreslagna förbudet att koncessionshavaren inte får höja

effekten i uttagspunkten till en sådan nivå att uppvärmning med el blir möjlig.

Efterlevnaden av förbudet kan övervakas av nätmyndigheten inom ramen för dess

övriga tillsyn av nätverksamhet.

 Det kan förutses att endast en mindre del av landets samtliga fjärrvärme- och

naturgasverksamheter har behov av det särskilda skyddet. Därför bör ett

anslutningförbud inte utformas som ett generellt skydd för samtliga

verksamheter. Det är mer ändamålsenligt att ha en ordning där anslutningsförbud

beslutas i varje enskilt fall efter anmälan.

 Det bör ankomma på den kommun, inom vars gränser fjärrvärme- eller

naturgasverksamheten bedrivs, att göra anmälan om att behov av särskilt skydd

föreligger.

 Det bör ankomma på nätmyndigheten att besluta om det tillfälliga skyddet och

eventuella dispenser. Det är naturligt att samma myndighet som beslutar om

nätkoncessioner och utövar tillsyn över nätverksamheter även anförtros att

besluta i denna fråga. Beslut om särskilt skydd bör kunna fattas av

nätmyndigheten så att skyddet i princip kan tillämpas från reformens början.

 Regeringen föreslår mot denna bakgrund att den som innehar nätkoncession under

en övergångstid på tre år efter anmälan från kommunen skall förbjudas att medge

ett nätabonnemang som möjliggör en övergång från fjärrvärme eller uppvärmning

med naturgas till elvärme. Kommunala företag som bedriver fjärrvärmeverksamhet

eller distribuerar naturgas och som erhåller detta skydd skall under övergångs-

tiden omfattas av likställighets- och självkostnadsprinciperna.

 Enligt den vilande ellagstiftningen får kommuner bedriva produktion av och

handel med el med undantag från lokaliseringsprincipen. Undantaget från

lokaliseringsprincipen medges endast under förutsättning att kommunen bedriver

verksamheten i annan form än förvaltningsform. Bestämmelsen om undantag infördes

med syftet att kommunen skulle kunna konkurrera på lika villkor med andra

aktörer på elmarknaden.

 Från några remissinstanser har framförts att även kommunal fjärrvär-

meverksamhet bör kunna bedrivas med undantag från lokaliseringsprincipen. Som

skäl anges att det skulle vara betydelsefullt för kommunerna att få möjlighet

till försäljning av fjärrvärme till fastigheter belägna nära det egna

fjärrvärmenätet, men utanför kommungränsen. Frågan kräver ytterligare beredning.

 Svenska Elverksföreningen m.fl. har framfört synpunkten att kommunala

elföretag bör ges möjlighet att bedriva verksamhet med undantag från

offentlighetsprincipen. Frågan behandlades i proposition 1993/94:162. Regeringen

anser inte att det finns skäl att lägga fram förslag om förändringar beträffande

bestämmelserna om handlingsoffentlighet i kommunala företag.

7.2 Den småskaliga elproduktionen

Regeringens förslag och bedömning: Den småskaliga

elproduktionen bör tillförsäkras rimliga ekonomiska

villkor. Genom den vilande ellagstiftningen

föreskrivs att de små elproducenterna har rätt till

garanterad avsättning för sin produktion till

skäligt pris.

 Även villkoren för anslutning till elnätet

behöver regleras. Innehavare av en

elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt

om högst 1 500 kW skall inte betala annan del av

nättariffen än engångsavgift för anslutning, avgift

för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

dess installation i inmatningspunkten samt årlig

avgift för mätning och rapportering.

 Vidare bör ersättningen för den el som

leveranskoncessionären köper från de små

producenterna utformas så att hänsyn tas till när

under året inmatning av el sker.

 Energikommissionens förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens

förslag och bedömning.

 Remissinstanserna: Flertalet tillstyrker Energikommissionens (EK) förslag och

bedömning eller lämnar dem utan erinran. Naturvårdsverket konstaterar att

förutsättningarna för den småskaliga elproduktionens tillgång till marknaden

förbättras genom EK:s förslag. Några remissinstanser, däribland

Riksrevisionsverket och Svenska Elverksföreningen, hävdar att frågan om

nättarifferna för småskalig elproduktion bör kunna hanteras inom ramen för

nätmyndighetens skälighetsbedömning av nättariff i stället för att regleras i

lag. Sveriges Energiföreningars Riksorganisation (SERO) anser att förslaget i

bästa fall leder till en oförändrad ersättningsnivå i förhållande till nuvarande

förhållanden.

 Svenska Kraftverksföreningen och Svenska Elverksföreningen påtalar att

särskilda problem kan uppstå i nät där små kraftproduktionsanläggningar utgör en

betydande andel av nätets belastning, t.ex. på Gotland till följd av den

kraftiga ökningen av vindkraft och ett isolerat nät.

 Skälen för regeringens förslag: De små elproducenterna kan inte agera på

elmarknaden på samma villkor som större producenter. Det är viktigt att

förutsättningarna är goda för den småskaliga, och ofta miljövänliga,

produktionen. Därtill kommer att den ofta är viktig från regional synpunkt. De

små elproduktionsanläggningarna, som kan leverera med en effekt av högst 1 500

kW, består av mindre vattenkraftsstationer, vindkraftverk och mindre

kraftvärmeanläggningar.

 Enligt nuvarande ellagstiftning är den som innehar områdeskoncession skyldig

att köpa el från produktionsanläggningar som är belägna inom området och som kan

leverera en effekt om högst 1 500 kW. För att åstadkomma en skälig prissättning

är distributören skyldig att underkasta sig reglering av pris och övriga villkor

för inköp av el från sådana produktionsanläggningar. Ersättningen till

producenten skall utgå från områdeskoncessionshavarens alternativkostnad.

Svenska Elverksföreningen har sedan år 1978 utgivit rekommendationer om

ersättning för el som inmatas till en distributör från en mindre

produktionsanläggning, EKOVISAM (ekonomiska villkor för samkörning med mindre

produktionsanläggningar upp till 1 500 KW). Dessa rekommendationer tillämpas av

merparten av föreningens medlemmar.

 Ellagstiftningsutredningen föreslog (SOU 1993:68) att skyldigheten att köpa el

från småskaliga kraftverk skulle slopas, eftersom bestämmelserna inte var

förenliga med principen att produktion och försäljning av el skulle

konkurrensutsättas. Många remissinstanser ansåg emellertid att

mottagningsplikten borde kvarstå till dess andra möjligheter att stödja sådan

produktion hade utvärderats.

 Enligt den vilande ellagstiftningen är den som har leveranskoncession skyldig

att köpa el från en sådan liten produktionsanläggning. De små elproducenterna

skall också ha möjlighet att få prövning hos nätmyndigheten av skäligheten i den

ersättning som de får av koncessionshavaren. I proposition 1993/94:162

konstaterades att ersättningen till producenterna på den reformerade elmarknaden

inte längre kan fastställas utifrån distributörens alternativkostnad. Enligt

propositionen borde den i stället baseras på koncessionshavarens genomsnittliga

försäljningsintäkter per kWh över året, med avdrag för skäliga kostnader för

administration m.m. och skälig vinstmarginal för koncessionshavaren. Med

försäljningsintäkter avsågs de tariffer som leveranskoncessionsinnehavaren

tillämpar för hushållskunder och andra mindre förbrukare.Avsikten med den

förslagna leveranskoncessionen var att de små elproducenterna med detta system

skulle få en grundtrygghet.

 Näringsutskottet delade regeringens bedömning att övergången till en fri

elmarknad på kort sikt kan innebära vissa problem för småskalig elproduktion

(bet. 1993/94:NU22). Utskottet delade också bedömningen att det föreslagna

systemet med mottagningsplikt ger ett tillfredsställande skydd för de små

producenterna. Utskottet underströk betydelsen av att konsekvenserna för den

småskaliga elproduktionen noga belyses i samband med att systemet med

leveranskoncession ses över efter tre år. Utskottet ansåg vidare att den

småskaliga elproduktionen bör ges ett skydd motsvarande den av regeringen

föreslagna mottagningsplikten i ytterligare två år, även om man vid en

utvärdering finner att systemet med leveranskoncessioner bör avvecklas.

 Från företrädare för de små elproducenterna har framförts att den vilande

ellagstiftningens bestämmelser innebär sämre villkor än med nu gällande regler.

Bl.a. anförs att ersättningen från leveranskoncessionären bör utformas med

hänsyn till när på året inmatningen sker.

 En betydande skillnad jämfört med dagens förhållande är att de små

producenterna enligt det vilande lagförslaget kommer att ha affärsrelationer med

såväl innehavaren av leveranskoncession som innehavaren av nätkoncession för

område. Det ekonomiska utbytet som producenten får av sin verksamhet är således

skillnaden mellan de intäkter han får från leveranskoncessionären och de

avgifter han betalar till nätägaren. EK konstaterar att utformningen av

nättarifferna för lokal produktion därför kommer att vara av avgörande betydelse

för lönsamheten i de små kraftverken.

 För att säkerställa att de små elproducenterna får rimliga villkor på den nya

elmarknaden bör frågan om nättariffens utformning regleras i lagstiftningen. Det

finns fördelar med en förenklad och schabloniserad nättariff för de små

elproducenterna. Regeringen föreslår därför att innehavare av en elproduktions-

anläggning som kan leverera en effekt om högst 1 500 kW inte skall betala annan

del av nättariffen än engångsavgift för anslutning, avgift för mätare med

tillhörande insamlingsutrustning och dess installation i inmatningspunkten samt

årlig avgift för mätning och rapportering. Av nätägaren kan producenten dessutom

få ersättning i enlighet med det förslag som redovisas i avsnitt 7.3.

 Regeringen anser vidare att ersättningen för den el som leverans-

koncessionshavaren köper från de små producenterna bör utformas så att hänsyn

kan tas till när under året inmatning av el sker. Detta kan ske inom ramen för

den vilande lagtexten, som anger en rätt att få skäligheten prövad i det pris

som producenten erhåller.

 Regeringen bedömer att nyss redovisade förslag, i kombination med den vilande

ellagstiftningens bestämmelser om köpskyldighet för innehavare av

leveranskoncession, innebär att den småskaliga elproduktionen ges ett lika gott

skydd som i dag.

 Flera remissinstanser har påtalat att den småskaliga miljövänliga

elproduktionen bör få ekonomiska villkor som stimulerar en fortsatt utbyggnad.

EK aviserar i sitt delbetänkande att den i det fortsatta arbetet avser att

återkomma till frågan om detta tillgodoses genom det här redovisade ersättnings-

systemet eller om ytterligare åtgärder är erforderliga. Regeringen har i avsnitt

6.5 redovisat sina överväganden avseende behovet av att följa utvecklingen på

den nya elmarknaden. En viktig del av NUTEK:s övervakning bör vara att följa

utvecklingen för den småskaliga elproduktionen och ersättningsnivån till denna.

I uppdraget ingår att till regeringen anmäla förslag till ändringar i

regelverket.

7.3 Avgifter och ersättning för inmatning av el på nätet

Regeringens förslag: Eventuella fördelar för nätägaren

av att det finns produktion som är ansluten till

nätet, såsom minskade energiförluster i näten och

lägre kostnader för anslutning till angränsande nät,

skall tillfalla producenterna.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet godtar Energikommissionens (EK) förslag eller

lämnar förslaget utan erinran. Svenska Fjärrvärmeföreningen framhåller att

förslaget gynnar kraftvärmen. Svenska Kommunförbundet anser att det är angeläget

att de fördelar som sammanhänger med lokal kraftproduktion tas till vara och att

motsvarande värden speglas i den lagstiftning som reglerar tariffernas

utformning.

 Skälen för regeringens förslag: Det vilande regelverket skiljer inte mellan

nätavgifter för inmatning och uttag av el. I avsnitt 6.3 föreslår regeringen att

nätavgift som avser uttag av el på regionledningar inte får vara

avståndsberoende, medan inga särskilda regler föreslås för inmatning av el. På

lokalnät får varken tariffer för inmatning eller uttag vara avståndsberoende.

 Eftersom lagstiftaren inte i övrigt har särskilt berört frågan om nättariffer

för inmatning av el finns det en risk för att en producent kan drabbas av höga

nätavgifter, trots att produktionen normalt minskar de totala kostnaderna för

nätbolaget. Detta kan bli ett generellt problem för all produktion men kan antas

främst komma att beröra lokal och regional produktion.

 Enligt EK bör eventuella fördelar för nätägaren av att det finns produktion

som matas in på nätet, såsom minskade energiförluster i näten och lägre

kostnader för anslutning till angränsande nät, tillfalla producenterna. Bl.a.

anförs att konkurrenskraften för viss produktion, t.ex. kraftvärmen, kan komma

att försämras jämfört med i dag om nättariffen inte utformas i enlighet med

denna princip.

 Ett problem med vissa bestämmelser i den vilande lagstiftningen är att de

uttryckligen reglerar avgifter för överföring av el och anslutning till ledning

(nättariff). Som beskrivits ovan kan det i vissa fall innebära fördelar för

nätägaren att en produktionsanläggning ansluts till en ledning. I ett sådant

fall borde avgiften betalas av nätägaren och inte tvärt om. Det är dock tveksamt

om den vilande lagstiftningen vid en formell prövning medger en tolkning som

innebär att nätägaren betalar en avgift till producenten och inte tvärt om.

 Det finns därför enligt EK behov av att införa en särskild bestämmelse som

tillförsäkrar en producent ersättning som motsvarar värdet av de minskade

energiförluster som produktionen medför i koncessionshavarens nät. Producenten

bör också erhålla ersättning när koncessionshavarens avgifter för att vara

ansluten till annans ledningsnät kan reduceras på grund av att

produktionsanläggningen finns ansluten till nätet.

 Regeringen föreslår att innehavaren av nätkoncession till vilken en

produktionsanläggning är ansluten skall utge ersättning till innehavaren av

sådan anläggning, som motsvarar värdet av dels den minskning av energiförluster

som produktion från produktionsanläggningen medför för koncessionshavarens nät,

dels den reduktion av koncessionshavarens avgifter för att vara ansluten till

annans ledningsnät som möjliggörs genom att anläggningen är ansluten på nätet.

Det bör göras genom ett tillägg i den vilande ellagstiftningen.

 Det kan antas att branschorganisationerna kommer att utarbeta rekommendationer

i enlighet med dessa regler. Om parterna inte kan komma överens om ersättningen

enligt denna regel bör dock frågan kunna prövas av nätmyndigheten.

8 Finansieringen av myndighetstillsynen för den reformerade elmarknaden

Regeringens förslag: Myndighetstillsynen för den

reformerade elmarknaden skall finansieras genom

en årlig avgift (nätavgift) som betalas av

innehavare av nätkoncession. Nätavgiften skall

grundas på antalet högspännings- och

lågspänningskunder hos koncessionshavaren enligt de

föreskrifter som meddelas av regeringen.

 NUTEK:s förslag: Överensstämmer med regeringens förslag

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar NUTEK:s förslag eller

lämnar det utan invändning. Många remissinstanser, däribland Svenska kraftnät,

Riksrevisionsverket (RRV) och Statskontoret, framhåller att det föreslagna

avgiftssystemet, med en enhetlig nätavgift som årligen betalas av innehavare av

nätkoncession och där den totala avgiften bestäms av antalet abonnenter, är

enkelt ur administrativ synvinkel. Svenska Elverksföreningen och Svenska

Kraftverksföreningen anser att det regelsystem som gäller för den avgift som

finansierar Elsäkerhetsverkets verksamhet (elabonnentavgiften) bör tillämpas

också för den avgift som skall finansiera nätmyndighetens verksamhet. Enligt

Elsäkerhetsverket bör grunderna för beräkning av årliga avgifter, uppbördssyste-

met och den verksamhetsperiod avgifterna skall avse överensstämma med

bestämmelserna om elabonnentavgift.

 Vissa remissinstanser, bl.a. Svenska Elverksföreningen och Svenska

Kraftverksföreningen ifrågasätter om den avgiftsrelation mellan hög- och

lågspänningsabonnenter som NUTEK föreslår är riktig och pekar på den

avgiftsrelation som gäller för elabonnentavgiften. Andra remissinstanser, bl.a.

RRV och Konkurrensverket, påpekar att avgifternas kostnadssamband bör utvärderas

när resursutnyttjandet i verksamheten är känt.

 Skälen för regeringens förslag: Enligt riksdagens beslut våren 1994 om handel

med el i konkurrens (prop. 1993/94:162, bet. 1993/94:NU22, rskr. 1993/94:358)

skall myndighetstillsynen för den reformerade elmarknaden (nätmyndigheten)

finansieras genom en årlig avgift (nätavgift) som betalas av innehavare av

nätkoncession. Enligt beslutet skulle avgiftssystemet träda i kraft samtidigt

som den nya ellagstiftningen. Kostnaderna för verksamheten beräknades i prop.

1993/94:162 till cirka 20 milj. kr. per år. Medel för verksamheten anvisas över

anslaget A 1. Närings- och teknikutvecklingsverket: Förvaltningskostnader.NUTEK

har som nätmyndighet till uppgift att handlägga bl.a. koncessionsärenden och

ärenden om koncessionshavarnas skyldigheter samt att utöva tillsyn av ellagens

efterlevnad utom i frågor som rör elsäkerhet. Nätmyndigheten har även ansvaret

för de myndighetsuppgifter som följer av lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

 Syftet med verksamheten är att skapa förutsättningar för låga priser och en

hög servicenivå och att säkerställa att näten upplåts på ett sätt som gagnar

konkurrensen. I nätmyndighetens uppgifter ingår bl.a. att ge ut allmänna råd

samt att utarbeta vissa föreskrifter, däribland rörande kraven på särredovisning

av nätverksamhet.

 NUTEK:s förslag innebär att innehavaren av nätkoncession i enlighet med vad

som anfördes i prop. 1993/94:162 skall vara avgiftsskyldig och att avgiften

skall grundas på antalet anslutna lågspännings- respektive

högspänningsabonnenter. Med lågspänningsabonnent avses den som är ansluten med

en spänningsnivå som är 1000 volt eller lägre. De ansökningsavgifter som i dag

tas ut för handläggning av koncessionsärenden bör enligt NUTEK slopas när

nätavgiften införs. Avgiften bör enligt NUTEK fördelas så att den avspeglar den

andel av nätmyndighetens kostnader som kan hänföras till respektive

kundkategori.NUTEK:s förslag överenstämmer i stort med det system som gäller för

den s.k. elabonnentavgiften som skall täcka kostnaderna för Elsäkerhetsverkets

verksamhet. För elabonnentavgiften gäller dock att skyldigheten att betala

avgift ligger på elabonnenterna. Även de föreslagna grunderna för beräkning av

nätavgiften skiljer sig något från elabonnentavgiften.

 Remissinstanserna är i huvudsak positiva till den föreslagna av-

giftskonstruktionen med en abonnemangsrelaterad avgift. Vissa synpunkter på den

föreslagna avgiftskonstruktionen har dock framförts, bl.a. vad gäller

bestämmelserna om avgiftsskyldighet. Enligt Svenska Kraftverksföreningen och

Svenska Elverksföreningen bör skyldigheten att betala nätavgiften ligga på

elabonnenterna.

 Vid avgiftsfinansiering av tillsynsverksamhet är det normalt de som tillsynen

avser som har att erlägga avgifterna. Det finns därför ingen anledning att, som

vissa remissinstanser förordar, frångå den i propositionen föreslagna principen

att de som bedriver nätverksamhet skall vara avgiftsskyldiga. Det är angeläget

att nätavgiften kan tas ut på ett sådant sätt att uppbörden kan ske enkelt och

med låga administrativa kostnader. Nätavgiften bör i huvudsak tas ut enligt

samma beräkningsgrunder som tillämpas för elabonnentavgiften. Det innebär att

avgiften skall baseras på det antal slutförbrukare av el som nätföretaget har

anslutit.

 Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får enligt 16 § ellagen

meddela föreskrifter om avgifter för myndighets verksamhet som sker med stöd av

ellagen. Regeringen avser att, med stöd av bemyndigandet, utfärda föreskrifter

om nätavgifter som träder i kraft samtidigt som den vilande ellagstiftningen

träder i kraft. Det nuvarande systemet med ansökningsavgifter för

koncessionsärenden bör upphöra vid samma tidpunkt. De årliga nätavgifterna har

beräknats av NUTEK till 3 kr. per lågspänningsabonnent och 600 kr. per

högspänningsabonnent. De totala avgiftsinkomsterna skulle därigenom uppgå till

drygt 20 milj.kr. Intäkterna från nätavgifterna skall

tillföras statsbudgeten på särskild inkomsttitel. Effektivitetsskäl talar för

att uppbörden av avgiften bör samordnas med elabonnentavgiften som enligt vad

regeringen har erfarit fungerar bra. Medel för NUTEK:s verksamhet som

nätmyndighet skall anvisas över statsbudgeten.

 Relationen på avgifterna mellan högspännings- och lågspänningsabonnenter bör,

som har påpekats av bl.a. RRV, så långt som möjligt återspegla verksamhetens

inriktning vid nätmyndigheten. Det är dock svårt att nu, innan verksamheten har

kommit igång i full omfattning, närmare bedöma avgifternas kostnadssamband för

lågspännings- respektive högspänningsabonnenterna. Det är därför angeläget att

NUTEK gör en utvärdering av avgiftssystemet med avseende på bl.a. avgifternas

kostnadssamband när erfarenhet har vunnits om verksamheten. I det sammanhanget

bör även rutinerna för uppbörd och kontroll beaktas samt avgiftskonstruktionens

eventuella effekter på konkurrenssituationen utvärderas.

 Regeringen vill i sammanhanget informera riksdagen om sina överväganden

rörande formerna för ledning av NUTEK:s verksamhet som nätmyndighet.

 NUTEK är central förvaltningsmyndighet för frågor om näringslivets tillväxt

och förnyelse och har uppgifter inom och utom energiområdet. NUTEK har ansvaret

för statens insatser för att främja teknisk forskning och utveckling, etablering

och utveckling av små och medelstora företag samt en balanserad regional

utveckling. Vidare skall myndigheten svara för statliga insatser som skall

främja en effektiv försörjning och användning av energi. NUTEK leds av en

lekmannastyrelse med viss beslutanderätt. Styrelsen skall enligt förordningen

(1991:960) med instruktion för Närings- och teknikutvecklingsverket besluta om

myndighetens anslagsframställning och årsredovisning, om eventuella åtgärder

efter genomförd revision och om föreskrifter som riktar sig till enskilda,

kommuner och landsting.

 Riksdagen antog i juni 1994 nya riktlinjer för förvaltningsmyndigheternas

ledningsformer (prop. 1993/94:185, 1993/94:KU42, rskr. 1993/94:381).

Riktlinjerna innebär att förvaltningsmyndigheterna normalt skall ledas av

antingen en enrådig chef, som ensam svarar för verksamheten, eller av en

styrelse med fullt ansvar för verksamheten inför regeringen. Riktlinjerna

innebär vidare att normerings- och tillsynsmyndigheter i regel inte bör ha

styrelser, eftersom ledamöterna kan uppfattas som företrädare för dem som skall

omfattas av tillsynen. I propositionen anmäldes att riksdagen vid ett senare

tillfälle skulle informeras om hur regeringen avsåg ändra

förvaltningsmyndigheternas ledningformer med avseende på de nya riktlinjerna.

 Regeringen har nyligen i prop. 1994/95:150 Reviderad Finansplan, m.m.

redovisat sina överväganden avseende förvaltningsmyndigheternas ledningsformer.

Enligt propositionen skall regeringen vid val av ledningsform utgå från

myndighetens verksamhet och mål sådana de är fastlagda av riksdagen och därefter

välja en ledningsform med den grad av styrning som bäst bedöms gagna

verksamheten och de uppställda målen. Regeringen förordar därför en mer flexibel

tillämpning av ledningsformer än vad som beslutades av riksdagen (prop.

1993/94:185, bet. 1993/94:KU42, rskr. 1993/94:381).

 NUTEK:s verksamhet som nätmyndighet omfattar främst normgivning och tillsyn

och skiljer sig i viktiga avseenden från NUTEK:s övriga verksamhetsområden.

 Mot bakgrund av riktlinjerna för myndigheternas ledningsformer och regeringens

överväganden i prop. 1994/95:150 kan konstateras att NUTEK:s styrelse inte bör

ges några beslutsbefogenheter när det gäller NUTEK:s verksamhet som nätmyndighet

enligt ellagen. I sammanhanget kan noteras att NUTEK:s verksamhet som

nätmyndighet utgör ett särskilt verksamhetsområde, vilket är en viktig

förutsättning för nätmyndighetens självständighet. Regeringen avser att

tillsätta ett s.k. insynsråd vid nätmyndigheten vid NUTEK för att ge bl.a.

konsumenterna insyn i nätmyndighetens arbete.

9 Vissa övriga frågor

9.1 Reglering av balansansvar

Regeringens förslag: I ett avtal om elleverans

måste regleras det ekonomiska ansvaret för att

elsystemet tillförs lika mycket el som tas ut i

konsumentens uttagspunkt (balansansvar).

 Konsumenten skall hålla nätägaren underrättad om

vem som är balansansvarig för konsumentens

förbrukning.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

erinran. Konsumentverket anser att det är olämpligt att ålägga varje

elkonsument, särskilt hushållskonsumenter, en skyldighet att underrätta

nätägaren om vem som är balansansvarig. NUTEK föreslår att ansvaret för att

kontrollera att det finns en ekonomisk balansansvarig läggs på innehavare av

nätkoncession. Enligt Energidistributörerna REL saknas en möjlighet för

innehavare av nätkoncession att infordra uppgift om vem som är balansansvarig.

Vidare anförs att förslaget bör förtydligas såvitt avser den systemansvariga

myndighetens skyldigheter om felaktig information lämnas.

 Skälen för regeringens förslag: Vid varje givet tillfälle måste det råda

balans mellan den mängd el som förs in på det nationella elsystemet och den

mängd el som tas ut från systemet. Om balansen rubbas uppstår tekniska

störningar på elsystemet.

 I dag upprätthålls balansen på elsystemet primärt genom att de stora

elproducenterna var och en eftersträvar att upprätthålla sin balans, dvs. att

producenten vid varje givet tillfälle för in lika mycket el på elsystemet som

hans kunder tar ut från systemet. Den momentana övervakningen av att varje

enskild elproducent håller sin balans underlättas av att det finns ett begränsat

antal stora elproducenter och att dessa, i stort sett, har ansvaret för all

distribtion av el inom var sitt område av landet.

 Tidigare hade Vattenfall ett avtal med de stora elproducenterna angående den

nationella balansen. Detta innebar en övervakande och samordnande funktion på

det sättet att Vattenfall övervakade att den totala balansen på elsystemet

upprätthölls och, om balansen sviktade, återställde balansen med användande av

sina egna produktionsresurser. Detta innebar alltså att Vattenfall ökade eller

minskade sin egen produktion för att upprätthålla den nationella balansen.

Vattenfalls kostnader för denna balanshållning fördelades på de stora

elproducenterna i förhållande till vars och ens andel i obalansen.

 De stora elproducenterna hade alltså det ekonomiska ansvaret för

balanshållningen, var och en inom sitt område, medan Vattenfall hade det

övergripande tekniska ansvaret för den nationella balansen.

 Den nya ellagstiftningen innebär bl.a. en ändrad ansvarsfördelning på

elmarknaden. Sedan den 1 januari 1995 utövas det övergripande tekniska ansvaret

för balanshållningen på det nationella elsystemet av Svenska kraftnät. I 15 a §

ellagen, som trädde i kraft nämnda dag, regleras detta ansvar, som i lagen

benämns systemansvar.

 Svenska kraftnät har ingen egen elproduktion. Svenska kraftnät har därför i

15 a § ellagen bemyndigats att, i den utsträckning det behövs för att kunna

utöva systemansvaret, beordra elproducenter att, mot marknadsmässig ersättning,

öka eller minska sin produktion av el. I förarbetena till denna bestämmelse

anfördes att Svenska kraftnät, för att utöva systemansvaret, bör eftersträva att

.träffa avtal med elproducenterna om att dessa, mot marknadsmässig ersättning,

skall öka eller minska sin produktion när så krävs för den nationella

balanshållningen. Nyss nämnda bemyndigande skall utnyttjas om tillfredsställande

avtal inte skulle kunna träffas.

 Svenska kraftnät som har det samordnande ansvaret för den nationella

balanshållningen anger alltså när ökning eller minskning av produktionen skall

ske. Liksom tidigare fördelas kostnaderna för denna balanshållning mellan

elproducenterna i förhållande till vars och ens andel i obalansen. Denna

reglering av kostnaderna är så utformad att det blir ekonomiskt ofördelaktigt

att inte upprätthålla sin balans.

 Det finns alltså en avgörande skillnad mellan Vattenfalls tidigare

"systemansvar" och Svenska kraftnäts systemansvar. Vattenfall reglerade

eventuella obalanser med användande av sina egna produktionsresurser medan

Svenska kraftnät däremot reglerar eventuella obalanser genom att använda de

produktionsresurser som elproducenterna ställer till förfogande.

 Liksom tidigare har alltså elproducenterna det ekonomiska ansvaret för

balanshållningen, var och en inom sitt område. Detta ekonomiska ansvar benämns i

fortsättningen balansansvar.

Systemansvaret på den nya elmarknaden

Vid ett ikraftträdande av de vilande lagförslagen kommer frågan om

balanshållningen att ändra karaktär. Svenska kraftnät kommer dock alltjämt att

ha systemansvaret, dvs. det övergripande tekniska ansvaret för den nationella

balansen.

 Som nämnts ovan är elförsörjningen i landet i dag uppdelad mellan de stora

elproducenterna. Enligt den vilande lagstiftningen kan elkonsumenterna fritt

välja elleverantör, vilket på sikt torde leda till att den geografiska upp-

delningen mellan de stora elproducenterna försvinner. De stora elproducenterna

kommer, bl.a. av ekonomiska skäl, även i fortsättningen att sträva efter att

upprätthålla balans men denna balanshållning kommer inte att vara hänförlig till

elkonsumtionen i någon viss del av landet. Liksom tidigare kommer de att ha det

ekonomiska ansvaret för att upprätthålla sin balans.

 En avgörande förändring på den nya elmarknaden väntas också bli att ett större

antal elleverantörer uppträder på marknaden, både sådana som har egen

elproduktion och sådana som inte har det. De sistnämnda kommer alltså att köpa

el från en eller flera elproducenter och sedan sälja den till olika

elkonsumenter. Bland de tillkommande elproducenterna kommer det att finnas

sådana som har svårt att med kort varsel reglera sin produktion. Dessa kommer

därför inte att ha någon nämnvärd kapacitet att ställa till Svenska kraftnäts

förfogande inom ramen för den nationella balanshållningen. Detsamma gäller

naturligtvis de elleverantörer som inte har någon egen produktion alls. De

kommer därför inte att omfattas av de avtal mellan Svenska kraftnät och

elproducenterna, som möjliggör för Svenska kraftnät att utöva det tekniska

ansvaret för den nationella balansen.

Balansansvaret på den nya elmarknaden

Frågan om balansansvar blir på den nya elmarknaden mer komplicerad beroende på

att det blir fler elleverantörer på marknaden och att den geografiska

uppdelningen av marknaden försvinner. Frågan om balansansvaret måste därför

regleras individuellt i varje leveransavtal. Någon måste åta sig att, gentemot

Svenska kraftnät, ekonomiskt svara för att elsystemet tillförs lika mycket el

som konsumenten förbrukar, dvs. tar ut i sin uttagspunkt. Detta ansvar innebär

bl.a. en ekonomisk relation till Svenska kraftnät. Innebörden i denna relation

är att i den mån den balansansvarige inte förmår tillföra elsystemet lika mycket

el som tas ut i uttagspunkten tillförs elen av Svenska kraftnät inom ramen för

systemansvaret. Svenska kraftnät skall av den balansansvarige ersättas för

detta. Den som åtar sig balansansvar gentemot Svenska kraftnät kommer att få

ingå ett avtal med Svenska kraftnät där vissa grundläggande förhållanden mellan

parterna kommer att regleras. Bl.a. kommer Svenska kraftnät att kräva av den

balansansvarige att denne ställer säkerhet för sina åtaganden gentemot Svenska

kraftnät.

 I det följande lämnas en mer ingående redogörelse för hur balansansvaret

gestaltar sig på den nya elmarknaden.

 En vanlig lösning i framtiden torde bli den att leverantören åtar sig

balansansvaret. Eftersom man inte exakt kan förutse hur mycket el de

elkonsumenter, för vilka leverantören har åtagit sig balansansvaret, kommer att

förbruka vid varje givet tillfälle kommer parterna att ingå ett s.k. rörligt

kontrakt, vilket innebär att konsumenten av leverantören köper den mängd el som

han senare visar sig ha förbrukat till ett i kontraktet bestämt pris.

Leverantören gör en preliminär uppskattning av hur mycket el som konsumenterna

kommer att förbruka vid varje tidpunkt och leverantören tillför sedan, genom

egen produktion eller genom inköp från en eller flera producenter, systemet el i

enlighet med denna preliminära uppskattning.

 Som kommer att framgå senare kommer den balansansvarige att ha ett ekonomiskt

intresse av att hålla sin balans. Därför kommer det på den nya elmarknaden att

ställas krav på kontinuerlig mätning och rapportering av bl.a. konsumenternas

elförbrukning. Därigenom kommer leverantören att hålla sig underrättad om sina

kunders konsumtion och han kan då genom egen produktion eller egna inköp försöka

hålla sin balans så långt det är möjligt.

 När den slutgiltiga och exakta sammanställningen av kundernas konsumtion

gjorts i efterhand kommer det alltid, trots leverantörens åtgärder för att hålla

sin balans, att vara en differens mellan den mängd el leverantören fört in på

elsystemet och den mängd el hans kunder tagit ut från systemet. Det är det

ekonomiska ansvaret för denna differens som utgör balansansvaret.

 Om leverantören har fört in för lite el har den överskjutande el som hans

kunder förbrukat tillförts av Svenska kraftnät inom ramen för dess systemansvar.

Denna el har alltså tillförts genom att någon elproducent, mot marknadsmässig

ersättning från Svenska kraftnät, har ökat sin produktion. Svenska kraftnät

måste nu i efterhand få betalt av den balansansvarige. Priset kommer av Svenska

kraftnät att sättas så att det ges incitament för den balansansvarige att

försöka hålla sin balans.

 Om leverantören i stället har fört in för mycket el innebär det att han ställt

den överskjutande elen till Svenska kraftnäts förfogande. För detta skall

Svenska kraftnät utge ersättning. Även detta pris kommer att vara utformat så

att det utgör ett incitament för den balansansvarige att försöka hålla sin

balans.

 Parterna i ett leveransavtal kan också komma överens om att konsumenten, i

stället för leverantören, skall ha balansansvaret. Detta kommer att bli aktuellt

främst beträffande större elköpare som kan påverka sin egen elförbrukning eller

som är beredda att lägga ner resurser på att planera sina elinköp. Parterna

ingår då ett s.k. fast kontrakt innebärande att konsumenten köper en i

kontraktet angiven mängd el till ett i kontraktet angivet pris. Leverantören får

sedan betalt för denna mängd el oavsett hur konsumentens förbrukning ser ut. I

detta fallet försöker konsumenten anpassa sina inköp så nära som möjligt till

sin förbrukning. Om förbrukningen överstiger den i kontraktet angivna mängden

får han försöka reglera sin balans genom att köpa små mängder el på fast

kontrakt från andra leverantörer. Liksom i förra exemplet kommer det efter den

slutgiltiga mätningen att visa sig en differens mellan hans faktiska förbrukning

och den mängd el han har inköpt på fasta kontrakt. Det är det ekonomiska

ansvaret för denna differens som utgör hans balansansvar. Relationen mellan

Svenska kraftnät och den balansansvarige konsumenten gestaltar sig på samma sätt

som i föregående exempel.

Behovet av reglering av balansansvaret

Som framgått av beskrivningen ovan har balansansvaret en central roll på den nya

elmarknaden. Det måste alltså vara klarlagt vem som har balansansvaret i varje

uttagspunkt på elsystemet så att Svenska kraftnät kan debitera eller kreditera

denne för den el som omfattas av balansansvaret.

 Det bör nu därför i lagstiftningen införas ett krav på att det för varje

uttagspunkt på elsystemet måste finnas någon som gentemot Svenska kraftnät har

balansansvaret. Endast den som har ingått avtal med Svenska kraftnät som

balansansvarig kan härvid komma i fråga. Som nyss har nämnts innebär ett åtaget

balansansvar att det uppstår en ekonomisk relation mellan den balansansvarige

och Svenska kraftnät.

 Det bör åligga varje konsument att lämna underrättelse om vem som är

balansansvarig i hans uttagspunkt. Underrättelsen bör lämnas till

nätkoncessionshavaren, beroende på att denne blir skyldig att utföra mätning av

förbrukad el samt att rapportera resultaten av dessa mätningar, bl.a. till de

balansansvariga. Nätkoncessionshavaren behöver därför denna information för att

kunna fullgöra sin rapportering. Konsumenten bör också åläggas att underrätta

nätkoncessionshavaren om varje förändring beträffande balansansvaret.

 Några remissinstanser har anfört kritik mot förslaget att ålägga konsumenten

att lämna information om vem som är balansansvarig. Grundläggande för elreformen

är konsumentens rätt att fritt välja leverantör. Därigenom kommer konsumenten

också att själv bestämma vem han vill anlita som balansansvarig. Konsumenten

kommer således att känna till vem som är balansansvarig i den aktuella

uttagspunkten. Ansvaret för att att hålla nätägaren informerad bör därför ligga

på konsumenten.

 Vid ett ikraftträdande av den vilande ellagstiftningen kommer det

inledningsvis att i varje lokalområde finnas en huvudleverantör av el, den s.k.

leveranskoncessionshavaren. Denne kommer i praktiken, såvitt avser frågan om

balansansvaret, att träda in i stället för alla de konsumenter till vilka han

levererar el. Detta innebär att, beträffande dessa konsumenter, åvilar

balansansvaret antingen leveranskoncessionshavaren själv eller den som han har

anlitat för sitt balansansvar, i allmänhet den leverantör från vilken han köper

el. Det enklaste blir därvid att leveranskoncessionshavaren anmäler till

nätkoncessionshavaren vilka kunder han har samt vem som har balansansvaret för

dessa.

 Den mätning och rapportering som nätkoncessionshavaren kommer att utföra på

den nya elmarknaden har flera syften, men ett av dessa är att reglera

förhållandet mellan den balansansvarige och Svenska kraftnät. Därför bör det

åligga nätkoncessionshavaren att hålla Svenska kraftnät underrättat om vem som

har balansansvaret i samtliga uttagspunkter på hans nät. Dessutom kommer

nätkoncessionshavaren att göra egna inköp av el för att täcka nätförlusterna på

det egna nätet. Han måste därför också anmäla till Svenska kraftnät vem som har

balansansvaret för dessa inköp. Denna rapport kommer i praktiken att uppta ett

mindre antal leverantörer som var och en har balansansvaret för en eller flera

uttagspunkter.

 En elkonsument kan missköta sig i olika hänseenden. Det vanligaste är att han

inte betalar sina räkningar. Mellan elbranschen och Konsumentverket pågår f.n.

förhandlingar med stöd av lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i

konsumentförhållanden om utformningen av standardavtal, vilka reglerar villkoren

för att som elkonsument vara ansluten till elnätet. Avsikten är att dessa avtal

skall reglera förhållandena mellan elkonsumenter och nätägare. Det får

förutsättas att frågan om en elkonsuments skyldighet att hålla

nätkoncessionshavaren informerad om vem som är balansansvarig för konsumentens

uttagspunkt kommer att behandlas i dessa avtal, som en del av

anslutningsvillkoren. Den enskilde konsumenten kommer således att vara

informerad om sina skyldigheter i detta hänseende. En fråga som också torde

behandlas i standardavtalen är under vilka förutsättningar en nätägare får

koppla ur elkonsumenter som i angivna hänseenden brister i sina skyldigheter

gentemot nätägaren. Dessa standardiserade nätanslutningsavtal kommer också i ett

avseende att reglera elkonsumentens förhållande till elleverantören. Om

elkonsumenten brister i sina skyldigheter gentemot elleverantören kommer denne,

enligt dessa avtal, att kunna beordra nätägaren att koppla bort konsumenten från

nätet.

 Om det i en uttagspunkt inte finns någon balansansvarig eller om en konsument,

som är balansansvarig, inte gör rätt för sig ekonomiskt innebär det att

konsumenten helt eller delvis förbrukar el som han inte har rätt till.

Resultatet blir då att Svenska kraftnät får stå kostnaderna för hans otillåtna

förbrukning. Dessa kostnader kommer Svenska kraftnät att på något sätt tvingas

ta ut från det övriga kundkollektivet.

 Detta problem kan lösas genom reglering i nyss nämnda standardavtal för

nätanslutning. Det skulle då införas en skyldighet för nätägaren att koppla ur

en elkonsument som brister i nu nämnda hänseenden. Eftersom detta avtal

innehåller villkoren för en konsuments anslutning till elnätet kan skäligheten i

sådana villkor komma under nätmyndighetens prövning enligt 2 § 4 mom. sista

stycket ellagen. I sista hand kan frågan, efter överklagande, prövas av allmän

förvaltningsdomstol.

Övrigt

Det föreligger även ett balansansvar för elsäljare. Detta ansvar innebär ett

ekonomiskt ansvar för att elsystemet tillförs lika mycket el som säljaren har

åtagit sig att leverera till sina kunder. Ansvaret fullgörs genom egen

produktion eller inköp från andra elproducenter. Det sistnämnda gäller framför

allt de elsäljare som inte har egen elproduktion.

 Om en elsäljare säljer enligt ett rörligt kontrakt innebär det att han åtagit

sig balansansvaret för kundens konsumtion. Därmed kommer frågan om elsäljarens

balansansvar till Svenska kraftnäts kännedom inom ramen för konsumentens

anmälningsskyldighet som nyss har behandlats.

 Om elsäljaren däremot säljer enligt ett fast kontrakt innebär det att någon

annan har åtagit sig balansansvaret för kundens konsumtion. I detta fall måste

det kontrolleras i särskild ordning att elsäljaren verkligen tillför elsystemet

den mängd el som han åtagit sig att leverera enligt det fasta kontraktet.

 Den som i ett sådant fall har balansansvaret för kundens förbrukning kommer

alltid att ta reda på om kunden köper el enligt något fast kontrakt. Om

elsäljaren enligt det fasta kontraktet är okänd för Svenska kraftnät och han

inte gör rätt för sig kommer nämligen den balansansvarige att få svara

ekonomiskt för elsäljarens åtaganden. Mot denna bakgrund kan det hållas för

visst att Svenska kraftnät kommer att få kännedom om alla försäljningar enligt

fasta kontrakt. Någon lagreglering av detta balansansvar behövs därför inte.

9.2 Fördelningen av nätföretagens kostnader för mätning, m.m.

Regeringens förslag: Nätföretagen skall debitera den

enskilde elabonnenten kostnaden för mätare,

insamlingsutrustning och deras installation.

Övriga kostnader för mätning skall fördelas över

samtliga abonnenter i området.

 I de fall en elabonnent begär mätning på annat

sätt än vad regeringen föreskriver med stöd av

ellagen skall nätägaren även debitera elabonnenten

för den ökade kostnad för insamling och rapportering

som en mer avancerad utrustning kan medföra.

 Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

invändning. NUTEK ifrågasätter, med hänvisning till den vilande

ellagstiftningens bestämmelser om koncessionshavarens skyldigheter till

anläggningshavare, om det är nödvändigt att reglera frågan om mätkostnader i

lag. Konsumentverket avstyrker förslaget med hänvisning till att de föreslagna

reglerna om betalning för mätutrustning är olämpliga när konsumenten är ett

enskilt hushåll.

 Skälen för regeringens förslag: En öppen elmarknad ställer nya krav på mätning

och rapportering av mätresultat. Enligt den vilande ellagstiftningen finns det

bl.a. en skyldighet för innehavare av nätkoncession att utföra mätning av

överförd el och att rapportera mätresultat enligt de föreskrifter som utfärdas

av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Enligt prop. 1993/94:162

skall föreskrifterna behandla bl.a. kraven på de tidsintervall och den

mätnoggrannhet med vilken mätning skall ske. I propositionen konstaterades

vidare att en förutsättning för att utnyttja möjligheten att fritt kunna välja

leverantör var en förhållandevis avancerad utrustning för mätning som kan

tillgodose de nya kraven på mätning.

 I propositionen redovisades vissa överväganden i fråga om nätföretagens

fördelning av kostnaderna för mätning och därtill hörande verksamhet. Det

anfördes att mätutrustning, åtminstone under de närmaste åren, kan vara

förhållandevis dyr. Det finns därför anledning att ange principerna för

fördelning av kostnaderna för mättjänsten mellan kundkollektivet och den

enskilde kunden. Nätägaren borde enligt propositionen följa principen att de

kundspecifika mätkostnaderna skulle debiteras den berörda elkunden medan övriga

kostnader skulle kunna slås ut över kundkollektivet. Principen om fördelningen

av kostnaderna för mättjänster bör preciseras genom föreskrifter i ellagen

såvitt avser de kostnader som nätägaren är skyldig att debitera den enskilde

kunden. Riksdagen anförde inga invändningar mot detta.

 I enlighet med de principer som redovisades i propositionen bör nätägaren vara

skyldig att debitera den berörda elkunden de engångskostnader som uppstår i

samband med att mätutrustning installeras hos kunden. Det innebär att kunden

skall debiteras kostnaderna för mätaren och dess kringutrustning för insamling

av mätdata samt kostnaden för installationen. Andra kostnader för mätutrustning

än de nyss nämnda bör inte få debiteras enskilda elkunder utan bör fördelas över

samtliga abonnenter som anslutits till nätföretaget. Nätägaren får inte heller

debitera enskilda elkunder kostnaden för de mätare som enbart används för att

mäta överföringstjänsten.

 Några remissinstanser har framfört invändningar mot förslaget. Konsumentverket

anser att kostnaden för installation av mätaren bör debiteras för sig medan

förhållandet i övrigt mellan elkonsumenten och nätägaren bör betraktas som ett

hyresavtal, där elkonsumenten betalar en årlig hyra för mätaren. Som skäl anför

verket att konsumenten annars kan få den felaktiga uppfattningen att konsumenten

har köpt mätaren av nätägaren.

 Kostnaden för mätutrustningen och dess installation ingår i nätverksamheten,

varför nätägaren har rätt att ta ut denna kostnad av elkonsumenterna. Den

föreslagna regleringen innebär att denna kostnad inte får tas ut via den

gemensamma nättariffen utan i stället skall debiteras den enskilde konsumenten.

Förslaget ansluter sig således med den princip om att kundspecifika mätkostander

skall betalas av den enskilda konsumenten som angavs i förarbetena till den

vilande lagstiftningen. Något krav på att konsumenten därvid skall betala hela

beloppet för mätutrustning och dess installation i samband med installationen

har inte fastställts.

 Nätföretagens kostnader för mättjänster ingår i de nätkostnader vars skälighet

skall kunna prövas av nätmyndigheten. Frågan om på vilket sätt betalningen skall

erläggas får avgöras genom nätmyndighetens praxis.

 Den bestämmelse om leveranskoncession som ingår i det vilande regelverket,

lagen (1994:618) om handel med el, m.m., innebär att innehavare av

leveranskoncession är skyldig att leverera el till alla inom området som inte

söker sig till en annan leverantör. Koncessionshavaren får därmed en ensamrätt

till elleveranser inom området till de elkunder som inte önskar köpa el på den

öppna marknaden.

 Den föreslagna regleringen av nätföretagens kostnader för mättjänster riktar

sig enbart till de konsumenter som väljer att köpa el från en annan leverantör

än innehavare av leveranskoncession.

 För de kunder som köper sin el från innehavare av leveranskoncession ställs

inga krav på tidsnoggrannhet vid mätningen. Övergången till den nya

lagstiftningen innebär således inte något krav på att byta mätare och

insamlingsutrustning hos dessa kunder. Den mät- och insamlingsutrustning som

kommer att utnyttjas för mätning hos kunder till leveranskoncessionshavare är av

enklare beskaffenhet och därmed mindre dyrbara. Nätägaren bör därför inte få

debitera enskilda elkunder kostnader för den mät- och insamlingsutrustning som

används av kunder till leverans-koncessionshavare.

 En elkund kommer att kunna att begära att få mätning utförd på annat sätt,

t.ex. med tätare tidsintervall, än de minimikrav som regeringen avser föreskriva

med stöd av ellagen. Sådan mätning och insamling kan antas kräva mer avancerad

och dyrbar utrustning vilket i sin tur kan ställa nya anspråk på och ökade

kostnader för systemen för insamling och rapportering. I dessa fall bör

nätägaren - förutom kostnaden för mätare, insamlingsutrustning och installation

- även debitera elkunden för de merkostnader som en mer avancerad mätning kan

medföra.

 Nätföretagens fördelning av kostnaderna för mättjänster har således betydelse

för såväl de kunder som väljer att köpa sin el från innehavare av

leveranskoncession som nätkoncessionshavarens övriga kunder. Detta talar för att

frågan bör regleras särskilt. Några avgörande skäl för att överlåta frågan till

nätmyndighetens praxis har inte redovisats. Regeringen föreslår därför att

regleringen bör få den föreslagna utformningen.

Tystnadsplikt i nätverksamhet

I propositionen (prop. 1994/95:18) Finansieringen av myndighetstillsynen över

den avreglerade elmarknaden, m.m. anfördes bl.a. (s. 14) att nätföretagen, genom

sin skyldighet att mäta överförd el och att rapportera mätresultat, kommer att

få tillgång till kommersiella uppgifter, t.ex. beträffande kunders förbrukning

och elleverantörers försäljning i området. I propositionen angavs vidare att

frågan om tystnadsplikt i nätföretag bereddes i regeringskansliet och att

regeringen avsåg att vid ett annat tillfälle återkomma till riksdagen i ärendet.

 En sådan bestämmelse om tystnadsplikt skulle gälla för anställda vid företag

som innehar nätkoncession enligt ellagen och för anställda vid företag som för

en nätkoncessionshavares räkning utför mätning av överförd el. Tystnadsplikten

skulle omfatta dels resultaten av mätningarna, dels andra uppgifter som rör

kundernas affärs- och driftförhållanden.

 Nätverksamhet bedrivs i huvudsak i tre olika associationsformer, nämligen som

aktiebolag, som ekonomisk förening och av kommuner i kommunala verk. De två

första verksamhetsformerna är enskilda juridiska personer. De syften för vilka

yttrandefriheten kan begränsas anges i 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen. Med

beaktande av där angivna syften skulle det inte stöta på några större problem

att införa en tystnadsplikt för anställda vid sådana enskilda företag.

 Beträffande anställda vid kommunala verk skulle dock vissa problem uppstå. Ett

kommunalt verk är en del av kommunen. Att införa en tystnadsplikt för anställda

i kommunen innefattar samtidigt ett förbud att lämna ut allmänna handlingar. De

syften för vilka rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas är inte

reglerade i regeringsformen utan i tryckfrihetsförordningen (TF). De möjligheter

att begränsa rätten att ta del av allmänna handlingar som anges i TF är snävare

avgränsade än de möjligheter att begränsa yttrandefriheten som anges i

regeringsformen.

 De uppgifter som skulle omfattas av tystnadsplikten är, som nämnts, uppgifter

om elkonsumenters förbrukning. Ett röjande av dessa uppgifter skadar i de flesta

fall inte elkonsumenten och syftet med en tystnadsplikt är därför inte heller

att skydda denne. Om ett nätföretag sprider uppgifter om mätvärden till ett

elsäljande företag i samma koncern får detta en konkurrensfördel gentemot andra

elsäljare. Syftet med en tystnadsplikt är alltså att värna om sunda

konkurrensförhållanden på elmarknaden. Något sådant syfte finns inte upptaget

bland de syften för vilka rätten att ta del av allmänna handlingar får begränsas

enligt TF.

 Det stöter alltså på problem att, inom ramen för nuvarande lagstiftning,

införa den aktuella tystnadsplikten för anställda vid kommunala verk, varför

regeringen för närvarande avstår från att lägga fram ett sådant förslag.

 Om det senare skulle visa sig att uppgifter om mätresultat sprids på ett

sådant sätt att konkurrensen snedvrids på elmarknaden kommer dock regeringen att

lägga fram förslag med annan innebörd för att rätta till sådana

missförhållanden.

9.3 Produktion av el i nätverksamhet, m.m

Regeringens förslag: Enligt den vilande

ellagstiftningen får produktion och handel med el

inte bedrivas tillsammans med nätverksamhet. Sådan

elproduktion som enbart används för att täcka

förluster i det egna nätet skall dock få ingå i

nätverksamhet, liksom mobila

reservkraftanläggningar som används i samband med

avbrott och reparationer.

 NUTEK skall som nätmyndighet utöva tillsyn över

efterlevnaden av denna bestämmelse.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan

invändning. NUTEK, Energidistributörerna REL och Svenska Elverksföreningen

tillstyrker förslaget. Konkurrensverket och Statskontoret avstyrker det

föreslagna tillägget som tillåter nätverksamheten att producera el för att täcka

nätförluster. Som skäl anförs att det finns en risk att produktionsanläggningar

med höga kostnader förs till nätverksamheten och därigenom ställs vid sidan om

konkurrensen på elmarknaden. Liknande synpunkter framförs även av Svenska

Kraftverksföreningen.

 Vissa remissinstanser, däribland Svenska Kommunförbundet och

Energidistributörerna REL, anför att den vilande lagstiftningen även bör ändras

såvitt avser kravet på skilda juridiska personer för nätverksamhet respektive

produktion av och handel med el. Remissinstanserna framhåller att ekonomisk

särredovisning ger en tillräcklig kontroll och att nätföretagen därför bör

undantas från detta krav. Modifierade regler bör övervägas åtminstone för de

mindre företagen under en övergångstid.

 Svenska Elverksföreningen och Svenska Kommunförbundet anser att den

företagsbildning och överföring av tillgångar som sker på elmarknaden till följd

av den nya ellagstiftningen inte bör påföras stämpelskatt.Skälen för regeringens

förslag: En förutsättning för att konkurrens skall kunna uppnås på elmarknaden

är att köpare och säljare av el kan utnyttja elnäten på skäliga och icke

diskriminerande villkor. Elnäten är s.k. naturliga monopol. Det är ett

samhällsintresse att nätverksamheten regleras för att säkerställa att den

bedrivs rationellt och effektivt.

 I den vilande lagen (1994:618) om handel med el, m.m. finns föreskrifter som

innebär att nätverksamhet samt produktion och handel med el (elverksamhet) inte

får bedrivas i samma juridiska person. Syftet med denna bestämmelse är enligt

propositionen (1993/94:162) att minska risken för s.k. korssubventionering

mellan nätverksamhet och elverksamhet. Bestämmelsen gäller även den elverksamhet

som bedrivs med stöd av leveranskoncession. Företag och kommuner som i dag

bedriver elverksamhet och nätverksamhet i samma juridiska person måste således

enligt den vilande lagstiftningen bryta ut en av verksamheterna och föra den

till en egen juridisk person. Om andra verksamheter bedrivs i samma juridiska

person som nätverksamheten skall denna särredovisas som en särskild rörelsegren.

 På elnäten sker alltid vissa överföringsförluster. Härmed avses skillnaden

mellan hur mycket el som matas in och hur mycket som tas ut på nätet.

Nätinnehavaren måste på något sätt täcka de förluster som uppstår på nätet för

att dess funktion skall upprätthållas. I den vilande lagstiftningen förutsätts

detta ske genom att nätägaren köper el från en elleverantör. De köp av el som

sker för att täcka förluster på det egna nätet ingår således i nätverksamhet.

Kostnaderna för dessa inköp ingår i de nätkostnader vars skälighet skall kunna

prövas av nätmyndigheten.

 I praktiken kan överföringsförluster på elnäten även täckas genom egen

produktion av el. Många eldistributörer har i dag anläggningar för elproduktion

som enbart utnyttjas för att täcka överföringsförluster. Den vilande

ellagstiftningens krav på att elverksamhet inte får bedrivas tillsammans med

nätverksamhet innebär dock att produktion av el måste skiljas från

nätverksamheten. Det gäller även sådan produktion som enbart används för att

täcka nätförluster. I fortsättningen skulle nätägaren således vara tvungen att

täcka förlusterna genom inköp av el i stället för genom egen produktion.

 Denna ordning är inte ändamålsenlig och kan medföra onödiga kostnader eftersom

förlusterna under alla omständigheter måste täckas för att nätets funktion skall

upprätthållas. Det bör inte ha någon betydelse om nätföretaget köper in den el

som behövs för förlusttäckning eller om den produceras i en egen anläggning.

Produktion av el bör därför få ingå i nätverksamheten under förutsättning att

den el som produceras enbart är avsedd för att täcka förluster på det egna

nätet.

 I samband med underhåll och reparationer av elnät kan överföringen behöva

avbrytas. Vid sådana avbrott i elleveranserna brukar mobila anläggningar

utnyttjas för produktion av reservkraft till de elkunder i området som annars

skulle ha fått sina leveranser avbrutna.

 Den vilande lagstiftningens krav på att produktion av el inte får bedrivas i

samma juridiska person som nätverksamhet innebär vidare att mobila

reservkraftanläggningar inte får ingå i nätverksamhet. Nätföretagets behov av

reservkraft vid avbrott skulle således behöva tillgodoses genom inköp från en

elleverantör.

 Det finns skäl som talar för att mobila reservkraftanläggningar bör få ingå i

nätverksamhet. Dessa anläggningar används som ett redskap i samband med

underhåll och reparation av nät, dvs. det finns ett naturligt samband till

nätverksamheten. Kapaciteten i anläggningarna är normalt begränsad varför det

inte heller finns någon risk att de utnyttjas för kommersiell produktion och

försäljning av el.

 Kostnaderna för egenproducerad elenergi som är avsedd att täcka nätförluster

liksom för el producerad i mobila reservkraftanläggningar kommer därmed att ingå

i de nätkostnader vars skälighet skall kunna prövas av nätmyndigheten.

 Vissa remissinstanser har påtalat att den föreslagna bestämmelsen att tillåta

elproduktion i nätverksamhet för täckande av förluster innebär en risk för att

onödigt dyr elproduktion skulle användas i nätverksamhet. NUTEK påpekar att vid

en sammantagen bedömning av tariffens skälighet kan höga kostnader för

egenproducerad elenergi bidra till att tariffen bedöms vara oskälig. Risken för

att onödigt dyr elproduktion skulle användas i nätverksamhet bedöms därför vara

liten. Regeringen delar denna bedömning.

 Regeringen föreslår mot den här redovisade bakgrunden att 1 § lagen om handel

med el, m.m. ändras så att det framgår att elproduktionsanläggningar får ingå i

nätverksamhet i två fall. Det gäller dels sådan elproduktion som enbart är

avsedd för att täcka överföringsförluster i det egna nätet, dels mobila

anläggningar avsedda för produktion av reservkraft vid avbrott och reparationer.

De här redovisade förslagen innebär en anpassning av den vilande

ellagstiftningen till de praktiska förhållanden som nätföretagen kommer att

verka i.

 Den vilande ellagstiftningens krav på skilda juridiska personer för

nätverksamhet respektive produktion av och handel med el innebär att risken för

korssubventionering minskas. Denna bestämmelse fyller således en central

funktion i det regelverk som syftar till kontroll av nätverksamhet. Regeringen

anser därför inte att det finns skäl att införa ytterligare undantag från denna

bestämmelse, i enlighet med vad som har förordats av vissa remissinstanser.

 NUTEK skall som nätmyndighet utöva tillsyn över efterlevnaden av ellagens

bestämmelser. Undantag görs dock för frågor om elsäkerhet. I NUTEK:s ansvar

ingår även att utöva tillsyn över att innehavare av leveranskoncession fullgör

sina skyldigheter enligt lagen om handel med el, m.m. Den vilande lagstiftningen

saknar dock bestämmelser i fråga om ansvaret för att utöva tillsyn över att

nätverksamhet och elverksamhet bedrivs i skilda juridiska personer enligt 1 §

lagen om handel med el m.m.

 Det bör ingå i nätmyndighetens uppgifter att även svara för tillsynen över

efterlevnaden av bestämmelsen om att nätverksamhet inte får bedrivas tillsammans

med elverksamhet. Detta ansvar bör lagfästas. Den vilande ellagstiftningen bör

därför kompletteras i detta avseende.

 Svenska Elverksföreningen m.fl. har framfört synpunkten att fastig-

hetsöverlåtelser som betingas av den nya ellagstiftningen borde vara fria från

stämpelskatt. Enligt regeringens uppfattning finns det emellertid inte

tillräckliga skäl att i det här sammanhanget göra ett undantag från den

skyldighet att erlägga stämpelskatt som generellt gäller vid fastig-

hetsöverlåtelser. Regeringen lägger därför inte fram något förslag om ändringar

i stämpelskattelagstiftningen.

9.4 Föreskrifter om redovisning av nätverksamhet

Nätverksamhet kan bedrivas i olika juridiska former. I den vilande

ellagstiftningen föreskrivs att företag som bedriver nätverksamhet skall

redovisa denna i enlighet med bestämmelserna i bokföringslagen och 11 kap.

aktiebolagslagen. Bestämmelsen har tillkommit i syfte att skapa en gemensam och

enhetlig redovisningsgrund för nätverksamhet (prop. 1993/94:162, s. 106).

 Det kan emellertid konstateras att denna bestämmelse är överflödig. Skälen

härför är i korthet följande. Näringsidkare är bokföringsskyldiga enligt

1 § bokföringslagen. All nätverksamhet är näringsverksamhet och omfattas

därigenom av bokföringslagens bestämmelser.

 Nätverksamhet bedrivs i de flesta fall i aktiebolagsform, men det förekommer

också att den bedrivs i annan associationsform, t.ex. som en ekonomisk förening

eller i ett kommunalt verk. Vad gäller redovisning av verksamheten gäller de för

associationsformen gällande redovisningsbestämmelserna, dvs. 11 kap.

aktiebolagslagen, 9 kap. lagen om ekonomiska föreningar respektive 8 kap.

kommunallagen. Dessa bestämmelser utgör således en grund för nätföretagets

redovisning.

 Härutöver kommer det att behövas vissa särskilda bestämmelser för redovisning

av nätverksamhet vilka bestäms av behovet att kunna bedöma skäligheten av

nätföretagets nättariff. Sådana föreskrifter om redovisningens innehåll kommer

att utfärdas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten, med stöd av bemyndigandet i lagen.

 Kommuner omfattas inte av bokföringslagens bestämmelser. Redovisningsreglerna

i kommunallagen skiljer sig en del från aktiebolagslagens och de ekonomiska

föreningarnas redovisningsregler. För att rätt kunna bedöma nättariffers

skälighet krävs att det är möjligt att göra jämförelser mellan olika nätföretag.

Detta förutsätter att nätverksamhet redovisas på i stort sett samma vis. För att

skapa möjlighet till bl.a. jämförbarhet mellan skilda typer av nätverksamhet

kommer regeringen eller nätmyndigheten att utfärda föreskrifter om redovisning

av nätverksamhet som bedrivs av kommuner.

10 Ikraftträdande, m.m.

Regeringens förslag: Reglerna om den nya

elmarknaden skall träda i kraft den 1 januari

1996. Vid övergången till det nya regelverket

behöver inte kunder med tidsbegränsade kontrakt som

löper ut efter den 1 juli 1995 iaktta

uppsägningstiden hos leverans-koncessionshavare.

 Energikommissionens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker

Energikommissionens (EK) förslag eller lämnar det utan erinran. Flera

remissinstanser, däribland Sveriges Industriförbund, Riksrevisionsverket och

Svenska kraftnät, understryker vikten av ett snabbt ikraftträdande. HSB

Riksförbund anser att det finns oklarheter i regelverket beträffande

uppsägningstiden för kunder som inte har tidsbestämda kontrakt för elleveranser.

 Skälen för regeringens förslag: Det kan konstateras att den nu gällande

ellagstiftningen inte är ett fullgott alternativ till den vilande

ellagstiftningen. Remissinstanserna framhåller vikten av att reformen träder i

kraft så snart som möjligt med hänsyn till det mellanläge som nu råder.

 Regeringen delar denna uppfattning. Det är därför angeläget att den vilande

ellagstiftningen och de förslag till ändringar som har redovisats i denna

proposition snarast kan träda ikraft. Avgörande skäl talar därför enligt

regeringen för att lagstiftningen bör träda ikraft den 1 januari 1996.

Kunder med tidsbestämda kontrakt

Den bestämmelse om leveranskoncession som ingår i den vilande ellagstiftningen

har tillkommit i syfte att skapa stabilitet och skydda bl.a. mindre kunder.

Bestämmelsen innebär att det inom ett leveransområde skall finnas någon som har

koncession för att leverera el (leveranskoncession) utan krav på särskild

mätning och avräkning för sådana elkunder som debiteras enligt schabloniserade

tariffer.

 Den som har leveranskoncession är skyldig att tillhandahålla el till alla

kunder inom området. Kunden blir därigenom garanterad leverans av el till priser

som kan prövas av en myndighet (nätmyndigheten). Kunden har rätt att byta

leverantör och köpa el från någon annan än den som har leveranskoncession, under

förutsättning att en viss uppsägningstid iakttas. Den elkund som vill byta

leverantör och inte har avtalat om en bestämd uppsägningstid med

koncessionshavaren skall anmäla detta minst sex månader innan den nya leveransen

skall påbörjas. För den elkonsument som har ett avtal med koncessionshavaren om

leverans av el med reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller

som är tidsbestämt gäller dock de civilrättsliga regler som följer av avtalet.

 Bestämmelsen om uppsägningstid har tillkommit i syfte att ge

koncessionshavaren möjlighet att planera sina inköp av råkraft. Med nuvarande

utformning får dock denna regel vissa negativa konsekvenser för kunder med

tidsbestämda avtal i samband med det nya regelverkets ikraftträdande.

 De kunder som har tidsbestämda avtal är normalt större elförbrukare, främst

industrikunder. Hushållsabonnenter och andra mindre elförbrukare har vanligtvis

avtal som gäller tills vidare. Den elkund som har ett tidsbestämt avtal som

löper ut före den nya ellagstiftningens ikraftträdande kommer vid övergången

till det nya regelverket att vara likställd med en kund utan tidsbestämt avtal.

Denna kund omfattas därigenom av bestämmelsen om sex månaders uppsägningstid

innan ett byte från leveranskoncessionshavaren till annan leverantör är

tillåtet.

 Många större elförbrukare har inför en förväntad reformering av elmarknaden

ingått tidsbestämda avtal som löper ut under år 1995. Till skillnad från större

elförbrukare som är anslutna till regionnät kommer inte de stora elförbrukare

som är anslutna till lokalnät - och som har den här typen av kontrakt - att

fritt kunna välja leverantör i samband med den nya ellagstiftningens

ikraftträdande. Dessa elkunder kommer således att behöva vänta ytterligare ett

halvår innan de har rätt att köpa kraft av en annan leverantör än

leveranskoncessionshavaren.

 Det torde inte ha varit lagstiftarens avsikt att fördröja möjligheterna för

elkunder med tidsbestämda avtal på lokalnät att fritt välja leverantör av el.

Regeringen anser att dessa elkunder bör ges samma möjligheter att agera på

marknaden som de elkunder som är anslutna till regionnät. Detta kan åstadkommas

genom en ändring i lagen om handel med el, m.m. Regeringen föreslår att

ändringen utformas så att kunder som har haft tidsbestämda kontrakt får rätt att

köpa el från annan än leveranskoncessionshavare utan föregående uppsägning. En

förutsättning är att kunden före den nya ellagstiftningens ikraftträdande hade

ett tidsbestämt avtal och att detta avtal upphörde att gälla under det halvår

som närmast föregick ikraftträdandet. Förslaget innebär att de kunder som inte

har tidsbestämda avtal kommer att omfattas av bestämmelsen om sex månaders

uppsägningstid innan byte av leverantör kan ske.

11 Författningskommentar

11.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71

s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

2 § 2 mom. Nätkoncession får meddelas - - - - - ett annat koncessionsområde.

 Nätkoncession som avser en utlandsförbindelse får inte meddelas om

förbindelsen allvarligt skulle försämra möjligheterna att långsiktigt

upprätthålla elförsörjningen i landet.

 Nätkoncession får endast - - - - - fjärde stycket tillämpas.

I den tidigare antagna lagtexten anges att nätkoncession får meddelas endast om

anläggningen är lämplig från allmän synpunkt. Detta gäller såväl nätkoncession

för område som nätkoncession för linje och oberoende av om det är fråga om en

ledning inom landet eller en utlandsförbindelse. I regeringens proposition

Handel med el i konkurrens (prop. 1993/94:162) angavs (s. 146 f.) att lämplig-

hetsprövningen främst kommer att syfta till att förhindra att samhällsekonomiskt

onödiga anläggningar byggs, dvs. att nya ledningar byggs där tillräcklig

överföringskapacitet redan finns eller att ledningar dras fram på ett sätt som

orsakar onödigt stor skada för tredje man. Dessa kriterier saknar dock i stort

sett relevans vid utlandsförbindelser.

 I propositionen (s. 99) anfördes också att vid prövningen av en ansökan om

nätkoncession som avser en utlandsförbindelse ett flertal faktorer bör vägas in

som exempelvis förbindelsens betydelse för den allmänna tillgången på överfö-

ringskapacitet till utlandet, driftsäkerheten i det svenska elsystemet och den

långsiktiga leveranssäkerheten.

 Ett nytt fjärde stycke har nu lagts till i momentet. Det nya stycket avser

beviljande av nätkoncession för en utlandsförbindelse. Sådan nätkoncession får

inte meddelas om möjligheterna att långsiktigt upprätthålla elförsörjningen i

landet allvarligt skulle försämras.

 De faktorer som kan påverka dessa möjligheter är först och främst möjligheten

att exportera och att importera el till och från det aktuella landet. Vid

bedömningen av denna faktor är det alltså det beräknade nettoflödet i denna

förbindelse som avgör förbindelsens inverkan på landets elförsörjning.

 Men även driftsäkerheten hos det nationella elsystemet och därmed möjligheten

att upprätthålla den långsiktiga elförsörjningen kan påverkas av nya utlandsför-

bindelser. Sådana förbindelser kan nämligen leda till att överföringskapaciteten

på storkraftnätet blir otillräcklig.

 Det bör betonas att en ansökan om nätkoncession avseende en utlandsförbindelse

endast får avslås då möjligheterna att långsiktigt upprätthålla elförsörjningen

allvarligt försämras. Begreppet "långsiktigt upprätthålla" utgör en markering av

att möjligheten att kortsiktigt upprätthålla elförsörjningen, dvs. i kris- och

krigssituationer, inte skall beaktas vid prövningen.

2 § 4 mom. Den som har _ _ _ _ _ ström åt annan.

 Innehavare av nätkoncession är skyldig att utföra mätning av överförd ström

samt att rapportera resultaten av dessa mätningar i enlighet med de närmare

föreskrifter som regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

nätmyndigheten meddelar. Föreskrifter om kostnader för mätning finns i 2 § 10

mom.

 Frågor om_ _ _ av nätmyndigheten.

I slutet av momentets sjunde stycke görs nu en hänvisning till de nya före-

skrifterna om kostnader för mätning i 2 § 10 mom.

2 § 6 mom. Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter och

villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av nätmyndigheten. Tillsynen

omfattar dock inte frågor om elsäkerhet. Nätmyndigheten utövar också tillsynen

över efterlevnaden av 1 § lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

 Nätmyndigheten får - - - - med vite.

 En nätkoncession får helt eller delvis återkallas om koncessionshavaren i

väsentlig mån åsidosätter sina skyldigheter enligt 4 mom. eller 7 mom. eller 1 §

lagen (1994:618) om handel med el, m.m. eller enligt villkor i nätkoncessionen

eller om han under tre år i följd inte har haft ledningen eller ledningsnätet i

bruk.

 Frågor om----av nätmyndigheten.

I paragrafen regleras tillsynen över efterlevnaden av ellagens bestämmelser och

föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen. Undantag görs dock för

frågor om elsäkerhet.

 I första stycket anges att nätmyndigheten utövar tillsynen. Genom ett tillägg

i första stycket föreskrivs nu att nätmyndigheten även skall utöva tillsynen

över efterlevnaden av 1 § lagen (1994:618) om handel med el, m.m. I denna

paragraf regleras förbudet mot att, med vissa angivna undantag, bedriva

produktion av eller handel med el och nätverksamhet i samma juridiska person.

 Vid brott mot denna bestämmelse kan nätmyndigheten i fortsättningen använda de

maktmedel som anges i följande stycken i paragrafen, ytterst återkallelse av

nätkoncessionen, som regleras i fjärde stycket.

 Ytterligare befogenheter för en tillsynsmyndighet anges i 23 § där det

föreskrivs att tillsynsmyndighet har rätt att på begäran få de upplysningar och

handlingar som behövs för tillsynen.

2 § 7 mom. Nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verk-

samhet. Vid redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för område

skall varje område redovisas för sig om inte nätmyndigheten på

koncessionshavarens begäran beviljar undantag. Sådant undantag skall beviljas om

berörda områden ligger geografiskt nära varandra och sammantagna utgör en för

nätverksamhet lämplig enhet. Ett beviljat undantag är för sin giltighet beroende

av att en enhetlig nättariff tillämpas för samtliga områden som omfattas av

undantaget. När koncessionstiden för något av de områden som omfattas av det

beviljade undantaget löper ut, skall nätmyndigheten pröva om undantaget skall

bestå. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, nätmyndigheten får

meddela ytterligare föreskrifter om redovisning av nätverksamhet.

 Revisor hos den som bedriver nätverksamhet skall särskilt granska

redovisningen av nätverksamheten. Revisorn skall årligen i ett särskilt intyg

avge ett utlåtande i frågan om redovisningen av nätverksamheten skett enligt

gällande bestämmelser. Intyget skall av revisorn ges in till nätmyndigheten.

Regeringen får meddela föreskrifter om revision av nätverksamhet.

 Avgifter och övriga villkor för överföring av ström och anslutning till

ledning (nättariffer) skall vara skäliga och utformade på sakliga grunder.

Nättariffer för område, utom engångsavgift för anslutning, får dock inte

utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. På en

ledning som omfattas av en nätkoncession för linje och där spänningen under-

stiger 220 kilovolt (regionledning) får inte nättariffen, utom engångsavgift för

anslutning, på varje spänningsnivå, utformas med hänsyn till var en uttagspunkt

är belägen i förhållande till ledningens anslutning till annan kon-

cessionshavares ledning som omfattas av nätkoncession för linje. Tillstånd till

avvikelse från vad som anges i föregående mening meddelas i enlighet med vad som

anges i 9 mom. Nättariffer för överföring av ström skall utformas så, att betald

avgift för en anslutning ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet,

med undantag för utlandsförbindelserna.

 Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall särskilt beaktas konsumen-

tintresset. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig avkastning i

nätverksamheten. Vid skälighetsbedömningen skall nättariffen för varje kon-

cessionsområde bedömas för sig. Om nätmyndigheten enligt första stycket har

medgivit att flera nätkoncessioner för område får redovisas samlat, skall dock

dessa vid skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

 Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall

 1. koncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionledningar inom

samma region anslutna till annan koncessionshavares ledning bedömas samlat,

 2. koncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas samlat för hela

landet inom varje normalt spänningsintervall när lika många nedtransformeringar

utförts för att nå detta spänningsintervall,

 3. koncessionshavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje normalt

spänningsintervall för koncessionshavarens samtliga regionledningar i hela

landet.

 Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om 220

kilovolt eller däröver skall alla kostnader på koncessionshavarens samtliga

ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat, dock

att tariffen får utformas med hänsyn till var på koncessionshavarens ledningsnät

en anslutningspunkt är belägen.

 Den som har nätkoncession skall på begäran utan dröjsmål lämna skriftlig

uppgift om nättariffer och övriga villkor för överföring eller anslutning. Vid

begäran om ny anslutning skall uppgiften om villkoren lämnas inom skälig tid.

Den skriftliga uppgiften skall innehålla en upplysning om möjligheten att hos

nätmyndigheten begära prövning enligt 4 mom. sista stycket.

 Frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt första och sjunde styckena

prövas av nätmyndigheten.

I paragrafens första stycke ges bestämmelser om redovisning av nätverksamhet.

Huvudprincipen är att nätverksamhet skall redovisas skilt från annan verksamhet.

 Nu införs mer preciserade bestämmelser om hur nätkoncession för område skall

redovisas. Huvudregeln är därvid att varje koncessionsområde skall redovisas för

sig.

 I regeringens proposition Handel med el i konkurrens (prop. 1993/94:162)

angavs (s. 105) att det ibland kan finnas behov av att redovisa flera

koncessionsområden samlat. Därför införs nu en möjlighet för nätmyndigheten att,

på koncessionshavarens begäran, medge att ett antal nätkoncessioner för område

redovisas samlat.

 För att undantag från huvudregeln skall kunna medges måste två kriterier vara

uppfyllda. Det första kriteriet är att de berörda koncessions-områdena ligger

geografiskt nära varandra. Detta innebär inte att de måste gränsa direkt till

varandra. Å andra sidan skall det inte finnas möjlighet till en gemensam

redovisning för alla områden som en koncessionshavare har men som ligger i helt

skilda delar av landet och som skulle leda till en total tariffutjämning. Det

får ankomma på nätmyndigheten att i varje enskilt fall bedöma när kriteriet kan

anses uppfyllt.

 Det andra kriteriet är att de berörda områdena innefattar en lämplig kom-

bination av glesbygds- och tätortsområden. Detta har i lagtexten angivits med

att "områdena sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet". Detta

kriterium har här samma innebörd som motsvarande kriterium i 2 § 2 mom. tredje

stycket. Där anges att nätkoncession för område bara får meddelas om "området

utgör en med hänsyn till nätverksamheten lämplig enhet". Skälet till denna

reglering är att nätkostnaden för kunder i glesbygd är betydligt högre än för

kunder i tätort. Genom den eftersträvade sammansättningen av koncessionsområden

kan nätkostnaden utjämnas mellan de två kundkategorierna och alltså reduceras

för kunder i glesbygden. Motsvarande synsätt skall alltså anläggas vid prövning

av en ansökan om att få redovisa flera områden samlat. Mot bakgrund av det

angivna syftet med denna reglering är det möjligt att bifalla en ansökan om

samlad redovisning av områden som endast består av tätortskunder.

 Denna avvägning är särskilt viktig eftersom man, enligt fjärde stycket i detta

moment, vid bedömning av nättariffens skälighet skall utgå från hela det område

som redovisas gemensamt.

 Om dessa två förutsättningar föreligger skall undantag beviljas.

 Vidare anges i lagtexten att det beviljade undantaget för sin giltighet är

beroende av att koncessionshavaren tillämpar en enhetlig nättariff för alla om-

råden som omfattas av undantaget. Detta är en naturlig följd av bestämmelsen i

momentets fjärde stycke där det anges att om undantag enligt första stycket med-

delats skall vid skälighetsbedömningen de områden som omfattas av undantaget

anses utgöra ett område. Om koncessionshavaren har fått nätmyndighetens

medgivande att redovisa vissa områden samlat och han därefter börjar tillämpa

olika nättariffer måste han alltså återgå till att redovisa områdena var för

sig.

 Undantagsbeslutet gäller endast så länge de områden för vilka undantaget

beviljats är oförändrade. Om koncessionshavaren t.ex. överlåter ett av kon-

cessionsområdena som omfattas av det beviljade undantaget till någon annan

gäller inte undantaget till någon del längre. Om koncessionshavaren vill ha ett

undantag för de kvarvarande områdena får han ansöka om undantag på nytt. Därvid

får nätmyndigheten göra en förnyad prövning om de återstående områdena

"sammantagna utgör en för nätverksamhet lämplig enhet".

 Ett beviljat undantag skall omprövas när koncessionstiden löper ut för något

av de koncessionsområden som omfattas av undantaget. Om därvid inga förändringar

görs i den befintliga koncessionsstrukturen och förutsättningarna för undantag

alltjämt föreligger skall nätmyndigheten besluta att det tidigare beviljade

undantaget skall bestå. I annat fall får omprövningen av undantaget ske i

enlighet med vad som gäller vid beviljande av ett nytt undantag.

 Ytterligare förändringar i föreskrifterna om redovisning av nätverksamhet har

gjorts. Tidigare föreskrevs att nätverksamhet skulle redovisas i enlighet med

bestämmelserna i bokföringslagen och 11 kap. aktiebolagslagen. Denna bestämmelse

har nu tagits bort såsom varande överflödig.

 Enligt 1 § bokföringslagen är näringsidkare bokföringsskyldig enligt den

lagen. Eftersom nätverksamhet är näringsverksamhet omfattas därmed den som

bedriver nätverksamhet av bokföringslagens bestämmelser.

 Nätverksamhet bedrivs i de flesta fall i ett aktiebolag, i en ekonomisk före-

ning eller i ett kommunalt verk. Vad gäller redovisning av verksamheten gäller

naturligtvis de för associationsformen gällande redovisningsbestämmelserna, dvs.

11 kap. aktiebolagslagen, 9 kap. lagen om ekonomiska föreningar resp. 8 kap.

kommunallagen.

 Utöver dessa bestämmelser kommer det att behövas vissa särskilda bestämmelser

för redovisning av nätverksamhet, vilka dikteras av behovet att kunna bedöma

skäligheten av nätföretagets nättariff. Dessa bestämmelser kommer att utfärdas

av regeringen eller nätmyndigheten med stöd av bemyndigandet i detta stycke.

 Om nätverksamhet bedrivs tillsammans med annan verksamhet måste naturligtvis

den samlade verksamheten redovisas enligt de för associationsformen gällande

bestämmelserna. Därutöver kommer regeringen eller nätmyndigheten att utfärda

föreskrifter om redovisningen av själva nätverksamheten. Dessa föreskrifter

kommer inte att vara lika omfattande som redovisningsbestämmelserna för den

samlade verksamheten.

 Kommuner omfattas inte av bokföringslagens bestämmelser. Redovisningsreglerna

i kommunallagen skiljer sig en del från aktiebolagens och de ekonomiska

föreningarnas redovisningsregler. För att rätt kunna bedöma nättariffers

skälighet krävs det att man kan göra jämförelser mellan olika nätföretag. Detta

i sin tur kräver att nätverksamhet redovisas på i stort sett samma vis. För att

göra detta möjligt kommer regeringen eller nätmyndigheten att utfärda

föreskrifter om redovisning av nätverksamhet som bedrivs av kommuner.

 I tredje stycket finns bl.a. bestämmelser om hur nättariffer skall vara

utformade. Beträffande nättariff för område finns en reglering som innebär att

tariffen inte får utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är

belägen. Detta gäller såväl inmatnings- som uttagspunkter. Denna bestämmelse

gäller alltså ledningsnät som omfattas av en nätkoncession för område, dvs. de

lokala näten som ägs av lokala distributionsföretag.

 Nu införs en likartad bestämmelse beträffande regionledningar, dvs. ledningar

som omfattas av nätkoncession för linje och där spänningen understiger 220

kilovolt. Bestämmelsen kommer därmed i praktiken att omfatta de ledningar som

binder samman storkraftnätet med de lokala näten. Dessa regionledningar innehas

och drivs normalt av de stora producentföretagen. Anslutna till dessa ledningar

är, förutom de lokala näten, större industrikunder. På regionledningar, som kan

ha en avsevärd längd, transformeras den elektriska energin ned i flera led från

storkraftnätets spänningsnivå. Spänningen längs en regionledning ligger därför

på olika nivåer mellan 20 och 130 kilovolt. Antalet nedtransformeringar, liksom

den sträcka elen transporteras, påverkar väsentligt kostnaderna för överföringen

längs en ledning.

 Det är vanligt att en och samma koncessionshavare har ett stort antal

regionledningar inom ett sammanhängande område. Varje ledning omfattas då

normalt av en nätkoncession för linje. Kunderna tar ut el på olika spännings-

nivåer på ett sådant ledningsnät, vilket påverkar antalet nedtransformeringar

och därmed överföringskostnaden. Antalet nedtransformeringar till en och samma

spänningsnivå varierar ofta mellan olika ledningar. Därför kan det, beträffande

uttagspunkter på olika ledningar men på samma spänningsnivå, ha förekommit olika

många nedtransformeringar från storkraftnätet och fram till uttagspunkten.

 Nu införs en bestämmelse med innebörd att på en regionledning får inte

nättariffen, på varje spänningsnivå, utformas med hänsyn till var på ledningen

en uttagspunkt är belägen.

 Denna reglering innebär att kostnaderna för nedtransformering får påverka

nättariffen. För varje lägre spänningsnivå ökar kostnaderna för

nedtransformering och därmed blir också nättariffen i motsvarande mån högre. På

varje spänningsnivå får däremot inte överföringssträckan påverka nättariffen.

Själva "transportkostnaden" på spänningsnivån liksom kostnaderna för

nedtransformering till spänningsnivån och övriga kostnader måste alltså fördelas

jämnt mellan uttagspunkterna.

 I lagtexten anges uttagspunktens belägenhet "i förhållande till ledningens

anslutning till annan koncessionshavares ledning". Skälet härtill är att en och

samma regionledning kan omfattas av flera nätkoncessioner trots att ledningen

har en och samma innehavare. Vid tillämpning av den aktuella bestämmelsen skall

hela ledningen betraktas som en enhet oavsett hur många nätkoncessioner det

finns på ledningen.

 Ett speciellt problem måste i detta sammanhang beröras. Det är inte ovanligt

att en stor elkonsument tar ut sin el direkt från en transformator. I ett sådant

fall måste man anse att konsumenten inte utnyttjar ledningen på den lägre

spänningsnivån. Hans nättariff får därför bestämmas med utgångspunkt i

nättariffen på ledningssträckan med den högre spänningsnivån och med ett tillägg

för själva nedtransformeringen.

 Till skillnad från nättariffer på det lokala nätet gäller denna nya reglering

bara för uttagspunkter. Den el som produceras i ett kraftverk förs normalt in på

en regionledning för vidare transport till storkraftnätet. Nättariffen för en

sådan inmatningspunkt får alltså vara avståndsberoende.

 I vissa speciella fall kan det dock finnas behov av undantag från bestämmelsen

att nättariffen på en regionledning inte får vara lägesberoende. Det har därför

i ett nytt 9 mom. införts regler för när sådant undantag skall kunna beviljas.

 På ledningar med en spänning på 220 kilovolt eller däröver, dvs. på

storkraftnätet, är det även i fortsättningen tillåtet med lägesberoende nätta-

riffer både i inmatnings- och uttagspunkter.

 I fjärde stycket anges de kriterier som skall tillämpas vid bedömningen av en

nättariffs skälighet. Ett antal nya bestämmelser föreslås nu i detta hänseende.

 Den nya regleringen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Därvid har

det hittillsvarande fjärde stycket delats upp på tre stycken.

 Beträffande nättariffer på lokalnät anges i det nya fjärde stycket, liksom

tidigare, att varje koncessionsområde skall bedömas för sig. Detta innebär att

någon utjämning av nättariffen mellan olika områden inte får äga rum. Orsaken

till denna reglering är att man vill ha så kostnadsriktiga tariffer som möjligt.

Den enda avvikelse från denna princip som för närvarande tillåts är den

utjämning som sker inom varje koncessionsområde därigenom att tariffen inte får

vara avståndsberoende.

 Nu införs en kompletterande bestämmelse som innebär ytterligare ett avsteg

från principen om kostnadsriktiga tariffer. Om nätmyndigheten har medgivit,

enligt första stycket, att ett antal koncessionsområden får redovisas samlat

skall vid skälighetsbedömningen dessa anses utgöra ett område. En förutsättning

för att ett antal koncessionsområden får redovisas samlat är att samma tariff

tillämpas inom områdena. Detta innebär alltså en utjämning av tariffen mellan de

olika områdena. Som framgår av första stycket får tillstånd till samlad

redovisning lämnas endast om "områdena sammantagna utgör en för nätverksamhet

lämplig enhet", dvs. att i de samredovisade områdena ingår en lämplig kombina-

tion av glesbygds- och tätortsområden. Härigenom tillgodoses det allmännas krav

på att en lämplig tariffstruktur uppstår. Detta är då visserligen, som nämnts,

ytterligare ett avsteg från kostnadsriktiga tariffer, men det står helt i

överenstämmelse med en utökad hänsyn till glesbygden.

 Vidare införs i det nya femte stycket en bestämmelse om att vid skälighets-

bedömningen av nättariffen för en regionledning skall kostnaderna på konces-

sionshavarens samtliga regionledningar i viss utsträckning bedömas samlat.

 Det gäller först de kostnader som koncessionshavaren har för att ha sina

regionledningar anslutna till annan koncessionshavares ledning. För att elen

skall komma fram till en viss regionledning krävs att den överförs från ett

kraftverk via storkraftnätet och eventuellt andra koncessionshavares

regionledningar till den egna ledningen. För denna överföring måste givetvis

koncessionshavaren betala ersättning. Den helt övervägande delen utgörs av

avgiften för överföring på storkraftnätet. Nättariffen på storkraftnätet är

lägesberoende och konstruerad på det sättet att inmatning på nätet blir dyrare

ju längre norrut man kommer medan uttag blir dyrare ju längre söderut man

kommer. Sammantaget medför denna konstruktion att överföringskostnaderna till

regionledningar i norra delen av landet är lägre än i södra delen. Den nya

regeln innebär att vid bedömning av dessa kostnader skall kostnaderna på en

koncessionshavares samtliga regionledningar inom samma region bedömas samlat,

dvs. kostnaderna skall fördelas jämnt på regionledningarna inom regionen. Vad

som skall anses utgöra "samma region" får avgöras genom nätmyndighetens praxis.

Vägledande härvid får inledningsvis vara den indelning av landet som de stora

kraftproducenterna i dag använder vid utjämning av dessa överföringskostnader

mellan regionnäten. Därvid bör anmärkas att flera kraftproducenter i dag inte

har någon sådan indelning, ofta beroende på att de distribuerar el inom en

begränsad del av landet. På den nya elmarknaden kommer på sikt förhållandena att

ändras dithän att elsäljarnas försäljning inte blir lokaliserad till någon viss

del av landet. När nätmyndigheten i framtiden avgör omfattningen av de regioner

inom vilka utjämning bör ske bör man anlägga samma synsätt som vid utformningen

av koncessionsområden, dvs. regionerna bör ha en lämplig sammansättning av

tätorter och glesbygd. Däremot bör det inte få förekomma någon utjämning inom

hela landet, dvs. mellan de norra och de södra delarna. Om så sker sätts näm-

ligen det lägesberoende elementet hos nättariffen för storkraftnätet ur spel.

 Som har nämnts tidigare kan det på olika regionledningar ha använts olika

många nedtransformeringar till samma spänningsnivå. Detta medför att kostnaderna

för nedtransformering till samma spänningsnivå kan vara olika på olika led-

ningar. Någon fullständig utjämning av dessa kostnader på alla

koncessionshavarens regionledningar får inte äga rum. Däremot skall en indelning

av ledningarna göras efter antalet nedtransformeringar till de olika

spänningsnivåerna. Ledningar med en nedtransformering till en viss spänningsnivå

förs till en grupp, ledningar med två nedtransformeringar till en viss

spänningsnivå förs till en annan grupp osv. Inom varje sådan grupp skall

kostnaderna för nedtransformering bedömas samlat. Någon utjämning mellan

grupperna får däremot inte äga rum.

 En viktig omständighet måste i detta sammanhang beaktas. De olika

nedtransformeringar som utförs från storkraftnätets spänningsnivå sker inte

alltid till exakt samma spänningsnivå på olika regionledningar. Man kan i dag

dock urskilja tre olika spänningsintervall där de olika nedtransformeringarna

normalt hamnar, nämligen 140 - 70 kilovolt, 70 - 30 kilovolt och

30 - 6 kilovolt. Därför är regleringen utformad så att en samlad bedömning av

kostnaderna för nedtransformering skall ske inom varje normalt

spänningsintervall. Vad begreppet "normala spänningsintervall" skall omfatta får

avgöras genom nätmyndighetens praxis. Vägledande för denna praxis får

inledningsvis vara de spänningsintervall som i dag tillämpas av de stora

kraftföretagen.

 Denna reglering innebär alltså att, inom ett och samma spänningsintervall,

kommer nättariffen att bli högre ju fler nedtransformeringar som har använts ned

till spänningsintervallet.

 Övriga kostnader på koncessionshavarens samtliga regionledningar i hela landet

skall, inom varje normalt spänningsintervall, bedömas samlat. Härvid måste gi-

vetvis också en skälig andel av icke direkt till de olika ledningarna hänförliga

kostnader såsom administrationskostnader och liknande fördelas på de olika spän-

ningsintervallen.

 I det nya sjätte stycket regleras hur skälighetsbedömningen av nättariffen för

en ledning med en spänning om 220 kilovolt och däröver skall göras. Därvid anges

att kostnaderna på koncessionshavarens samtliga ledningar med undantag för

utlandsförbindelserna skall bedömas samlat, dock att tariffen får utformas med

hänsyn till var på ledningsnätet en anslutningspunkt är belägen. Denna reglering

rör enbart det av Affärs-verket svenska kraftnät förvaltade storkraftnätet.

11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

2 § 9 mom. Nättariffen för en enskild elkonsument, vars anläggning är ansluten

till en regionledning, skall, om nätmyndigheten meddelat tillstånd till det,

utformas med hänsyn till var på regionledningen elkonsumentens uttagspunkt är

belägen.

 På ansökan av koncessionshavaren eller berörd elkonsument skall nätmyndigheten

meddela tillstånd om den berörda uttagspunkten fanns den 1 juli 1995 och ett

avtal, innebärande att priset för överföringen av el baseras bland annat på

uttagspunktens belägenhet, tillämpades den 1 juli 1995.

 Tillstånd skall gälla från viss dag samt meddelas för bestämd tid, högst

trettio år.

 Om tillstånd meddelats skall, vid fastställande av nättariff för

elkonsumenten, uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning som i det

avtal som nämns i andra stycket.

 Om uttagspunktens läge ändras eller avses bli ändrad eller om den avtalade

effekten i uttagspunkten höjs eller avses bli höjd, skall koncessionshavaren

anmäla detta till nätmyndigheten. När en sådan anmälan har gjorts skall

nätmyndigheten pröva i vilken utsträckning och under vilken tid det tidigare

meddelade tillståndet skäligen skall bestå.

Bestämmelserna i detta moment innebär att vissa elkunder på regionledningar, som

redan har en avståndsberoende tariff, får möjlighet att behålla denna. Detta

innebär alltså en avvikelse från huvudregeln i 7 mom. att nättariffer på

regionledningar inte får vara avståndsberoende.

 I första stycket finns huvudregeln. Av den framgår att momentet endast gäller

den som tar ut el från en regionledning medan den som matar in el alltså inte

omfattas av bestämmelsen. Det framgår vidare att nätmyndighetens tillstånd krävs

för att tariffen även i fortsättningen skall få vara avståndsberoende. Om

nätmyndigheten meddelar sådant tillstånd skall tariffen vara avståndsberoende.

 I andra stycket finns bestämmelser om vilka som får begära undantag. Förutom

koncessionshavaren har även den som innehar en sådan uttagspunkt som kan bli

föremål för undantag rätt att framställa en sådan begäran.

 I samma stycke anges också de kriterier som måste vara uppfyllda för att

nätmyndigheten skall kunna meddela tillstånd.

 En första förutsättning för ett sådant tillstånd är att uttagspunkten

existerade den 1 juli 1995. Tidpunkten har satts till ett halvår före införandet

av den nya elmarknaden. Skälet härtill är att det inte skall vara möjligt att

under sista halvåret före den nya elmarknaden träffa avtal som kommer att

omfattas av bestämmelsen i detta moment. För uttagspunkter som tillkommer efter

nämnda tidpunkt kan således tillstånd inte meddelas.

 Vidare måste det den 1 juli 1995 för uttagspunkten i fråga finnas ett avtal

som innebär att konsumentens nättariff bestäms med beaktande av uttagspunktens

belägenhet på regionledningen. I några enstaka fall finns sådana avtal som

endast innefattar priset för överföringen. I det helt avgörande antalet fall har

dock avtalen ingåtts som en helhetslösning där såväl priset för överföringen som

betalning för levererad el ingår. Detta har sin förklaring i att

koncessionshavaren, med nuvarande regelverk, i normalfallet både säljer elen och

svarar för överföringstjänsten. Självfallet omfattar möjligheten att få

tillstånd båda dessa kategorier av avtal. Det ankommer dock på den som begär

tillstånd att visa att parterna i det åberopade avtalet beaktat uttagspunktens

belägenhet när tariffen bestämts. Om de nämnda förutsättningarna är uppfyllda

skall tillstånd meddelas.

 I tredje stycket anges att nätmyndigheten i sitt beslut skall ange från vilken

tidpunkt tillståndet gäller. För det övervägande antalet fall kommer en begäran

säkert att ha behandlats i sådan tid att koncessionshavaren kan beakta

tillståndet när han bestämmer sin nättariff. Om en begäran inkommer när det

redan finns en av koncessionshavaren fastställd nättariff påverkar ett undantag

hela nättariffens utformning och får förmodligen även vissa konsekvenser för

angränsande koncessionshavares nättariffer. Det är därför rimligt att beslutet

gäller från en senare tidpunkt än dagen för beslutet. Denna bör bestämmas så att

berörda koncessionshavare får rimlig tid att ändra sina nättariffer. En lämplig

tidpunkt torde i många fall vara närmaste hel- eller halvårsskifte. I samma

stycke anges också att ett tillstånd skall meddelas för bestämd tid, högst

trettio år. Som tidigare angivits kan tillstånd endast meddelas för en

uttagspunkt som fanns den 1 juli 1995 och där det vid denna tidpunkt fanns en

tariff som tar hänsyn till uttagspunktens belägenhet på regionledningen. En

sådan avgiftsreducering kan ha varit en starkt bidragande orsak till att an-

läggningen etablerades just där. Denna förmån bör dock inte gälla för evigt,

varför ett tillstånd gäller högst trettio år. Eftersom det är fråga om stora

investeringar och i de flesta fall stora och viktiga industrier som haft dessa

förmåner bör tillstånd i de flesta fall meddelas för lång tid och i normalfallet

bestämmas till eller i närheten av maximitiden. Däremot kan ett tillstånd inte

förlängas eller förnyas när giltighetstiden har löpt ut.

 I fjärde stycket anges att om tillstånd meddelats skall nättariffen bestämmas

så att uttagspunktens belägenhet beaktas i samma utsträckning som i det avtal

som tillämpas mellan konsumenten och koncessionshavaren. Vid oenighet mellan

parterna kan denna fråga prövas av nätmyndigheten. Frågan omfattas också av

nätmyndighetens tillsynsansvar.

 I femte stycket behandlas den situationen då en uttagspunkt flyttas eller den

avtalade effekten i uttagspunkten höjs. Skälet till att så sker är i allmänhet

att en investering gjorts vid den anläggning som betjänas av uttagspunkten. En

bedömning måste då göras om den förmån som det redan meddelade tillståndet

innebär skall omfatta även den nya investeringen. Då denna situation uppstår är

därför koncessionshavaren skyldig att anmäla detta till nätmyndigheten som

därvid har att ompröva det tidigare meddelade tillståndet. Vid en sådan

omprövning skall myndigheten göra en bedömning av i vilken utsträckning och

under vilken tid tillståndet skäligen bör bestå. Denna bedömning får ske från

fall till fall men särskilt får beaktas ändringens relativa omfattning och den

tid tillståndet har gällt.

2 § 10 mom. Kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och

för dess installation i uttagspunkten hos en elkonsument skall av

nätkoncessionshavaren debiteras elkonsumenten.

 En elkonsument som är lågspänningskund har vid flyttning rätt att av

nätkoncessionshavaren få tillbaka den del av erlagd kostnad som motsvarar värdet

av mätaren med tillhörande insamlingsutrustning med beaktande av dess

återstående tekniska livslängd. Belopp under 1 000 kronor behöver dock inte

återbetalas till elkonsumenten.

 En elkonsument vars elförbrukning mäts på annat sätt än enligt de föreskrifter

som meddelats med stöd av 2 § 4 mom. sjunde stycket skall debiteras merkostnaden

för denna mätning och för rapporteringen av mätresultaten.

 Andra kostnader för mätning än de som nämns i första och tredje styckena får

inte debiteras enskilda elkonsumenter.

 Första - tredje styckena gäller inte elkonsumenter som köper sin el från

innehavaren av leveranskoncession enligt 6 § lagen (1994:618) om handel med el,

m.m.

 Frågor om nätkoncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment prövas av

nätmyndigheten.

Detta moment motsvarar 2 § 9 mom. i departementspromemorian Vissa tekniska

frågor i den nya ellagstiftningen (Ds 1995:8).

 Enligt 2 § 4 mom. sjunde stycket är innehavaren av nätkoncession skyldig att

utföra mätning av överförd el på sitt nät samt att rapportera resultaten av

dessa mätningar enligt föreskrifter som kommer att meddelas av regeringen och

nätmyndigheten. För att kunna fullgöra detta måste koncessionshavaren installera

mätare i relevanta mätpunkter på sitt nät. Dessa mätare bekostas initialt av

koncessionshavaren och blir också hans egendom. Mätningen ingår i

nätverksamheten. Koncessionshavaren har därför enligt ellagens bestämmelser rätt

att låta kostnaderna för mätningen, dvs. kostnaderna för mätaren och dess

installation samt för insamlingen och rapporteringen av mätresultaten omfattas

av nättariffen. I förevarande moment regleras de fall där dessa kostnader skall

debiteras den enskilde konsumenten och således inte får slås ut på den för

kundkollektivet gemensamma nättariffen.

 I anslutning till en mätare finns alltid en särskild insamlingsutrustning

anbringad. Denna behövs för att mätaren skall kunna fullgöra den mätning som

krävs. Regleringen i detta moment beträffande mätare omfattar också denna

insamlingsutrustning.

 Stadgandet i första stycket behandlar kostnaden för mätaren och dess

installation och innebär att koncessionshavaren blir tvungen att debitera

elkonsumenter, oavsett om de är hushållskunder eller industrikunder, kostnaden

för konsumentens mätare inkl. dess installation. Dessa kostnader får alltså inte

slås ut på den gemensamma nättariffen.

 Stadgandet i andra stycket behandlar den situationen då en elkonsument

flyttar. Om han inte hade flyttat hade han kunnat utnyttja mätaren under hela

dess tekniska livslängd. Om han i ett sådant fall redan har betalat kostnaden

för mätaren har han därför rätt till ersättning av koncessionshavaren.

Stadgandet gäller bara lågspänningskunder. Högspänningskunder, dvs. stora

industrier, flyttar sällan och om det ändå sker torde den frågan normalt

regleras avtalsvägen. En definition av begreppet högspänning och lågspänning

finns i förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar.

 Vid bestämmande av ersättningen får man slå ut kostnaden för mätaren jämnt

över mätarens beräknade tekniska livslängd. Den del av detta belopp som belöper

på den återstående beräknade tekniska livslängden kan alltså bli föremål för

återbetalning. Av detta belopp återbetalas naturligtvis bara så mycket som

motsvarar vad elkonsumenten redan har betalat för den återstående tekniska

livslängden. Om exempelvis mätaren kostar 10 000 kr och 3 000 kr belöper på den

återstående tekniska livslängden vid avflyttningen får elkonsumenten tillbaka 3

000 kr om han redan har betalat hela kostnaden för mätaren. Om han däremot bara

har betalat 8 000 kr vid avflyttningen får han bara tillbaka 1 000 kr.

 Enligt sista meningen i förevarande stycke behöver dock belopp som är mindre

än 1 000 kronor inte återbetalas. Vid bestämmande av ersättning enligt detta

stycke får endast värdet av själva mätaren beaktas medan värdet av mätarens

installation inte får beaktas.

 De två första styckena i momentet behandlar kostnaderna för mätare och deras

installation. I tredje stycket behandlas kostnaden för mätning och rapportering

av mätresultat. Mätning innebär att mätvärden hämtas in från mätarna. Därefter

skall dessa mätvärden sammanställas på visst sätt och rapporteras till olika

intressenter.

 Regeringen och nätmyndigheten kommer att utfärda föreskrifter om mätning som

kommer att ange de tidsintervall och den mätnoggrannhet med vilken mätningen

skall ske. Dessa föreskrifter kommer bara att ange de minimikrav som skall gälla

i dessa hänseenden. De flesta elkonsumenter kommer antagligen att nöja sig med

att mätningen av deras elförbrukning sker enligt dessa minimikrav. Kostnaderna

för mätning blir därmed lika för de flesta konsumenter och kommer därför att

ingå i den gemensamma nättariffen.

 Enligt föreskrifterna om mätning kommer en konsument emellertid att kunna

begära att mätningen sker med tätare tidsintervall och/eller större mätnoggrann-

het än de föreskrivna minimikraven. Koncessionshavaren blir då skyldig att

utföra mätning enligt kundens begäran. Detta kommer dock att orsaka

koncessionshavaren merkostnader som ibland kan uppgå till betydande belopp.

Enligt tredje stycket blir konsumenten skyldig att ersätta koncessionshavaren

för denna merkostnad. Denna får alltså inte slås ut på den gemensamma

nättariffen.

 Enligt fjärde stycket får inte andra kostnader som rör mätning än de som nämns

i första och tredje styckena debiteras någon enskild kund, vilket innebär att de

kommer att omfattas av den gemensamma nättariffen.

 Av femte stycket framgår att detta moment inte gäller de elkonsumenter som

köper sin el från leveranskoncessionshavaren. De blir alltså inte debiterade

kostnaderna för mätaren och dess installation samt för mätningen. Skälen för

detta har behandlats i avsnitt 9.2.

 I sjätte stycket föreskrivs att nätmyndigheten prövar frågor om

koncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment. De frågor som kan bli

föremål för tvist mellan koncessionshavaren och elkonsumenten är främst

koncessionshavarens skyldighet att betala ersättning enligt andra stycket och

elkonsumentens skyldighet att betala vissa kostnader enligt första och tredje

styckena.

2 § 11 mom. Innehavare av elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om

högst 1 500 kilowatt skall för inmatning av el inte erlägga annan del av

nättariffen än engångsavgift för anslutning, avgift för mätare med tillhörande

insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten samt årlig

avgift för mätning och rapportering.

I detta moment, som motsvarar 2 § 10 mom. i Energikommissionens delbetänkande

(SOU 1995:14), behandlas nättariffer vid småskalig elproduktion.

 Med småskalig elproduktion avses en elproduktionsanläggning som kan leverera

en effekt om högst 1 500 kilowatt. Från en sådan anläggning matas el in på ett

ledningsnät, vanligen ett lokalnät, i en inmatningspunkt. Enligt huvudregeln

skall innehavaren av anläggningen betala ersättning till koncessionshavaren

enligt den gällande nättariffen.

 Regleringen i detta moment innebär att en innehavare av en småskalig

produktionsanläggning inte skall betala full ersättning enligt nättariffen. I

momentet anges vilka delar av nättariffen han skall betala. Först gäller det

engångsavgift för anslutning, som alltså utgår då anläggningen ansluts till

nätet. I begreppet anslutning ingår också, enligt 1 § femte stycket,

återinkoppling av en befintlig anläggning och höjning av den avtalade effekten i

inmatningspunkten. Även ersättning för dessa åtgärder skall alltså erläggas.

Däremot ingår inte årliga underhållskostnader för den aktuella anslutningen i

engångsavgiften. Den andra delen av nättariffen som skall erläggas är den del av

tariffen som avser mätning av den el som matas in i inmatningspunkten, närmare

bestämt avgiften för mätare med tillhörande insamlingsutrustning och dess in-

stallation i inmatningspunkten samt avgiften för mätning och rapportering. Den

del av nättariffen som därmed bortfaller är den årliga avgiften för själva

överföringen.

2 § 12 mom. Innehavare av en elproduktionsanläggning har rätt till ersättning

av den koncessionshavare till vars ledningsnät anläggningen är ansluten. Ersätt-

ningen skall motsvara

 1. värdet av den minskning av energiförluster som inmatning av el från

anläggningen medför i koncessionshavarens ledningsnät, och

 2. värdet av den reduktion av koncessionshavarens avgifter för att ha sitt

ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares ledningsnät som blir möjlig

genom att anläggningen är ansluten till ledningsnätet.

 Regeringen får meddela närmare föreskrifter om beräkningen av ersättningen

enligt första stycket.

 Frågor om ersättning enligt detta moment prövas av nätmyndigheten.

I detta moment, som motsvarar 2 § 11 mom. i Energikommissionens delbetänkande,

behandlas elproducenters rätt att från den koncessionshavare till vars led-

ningsnät elproduktionsanläggningen är ansluten få ersättning som motsvarar dels

värdet av den minskning av energiförluster som inmatning från anläggningen

medför i det aktuella ledningsnätet, dels värdet av den reduktion av konces-

sionshavarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annan konces-

sionshavares ledningsnät som blir möjlig genom att anläggningen är ansluten till

ledningsnätet.

 I första stycket ges själva huvudregeln om elproducentens rätt till ersättning

av koncessionshavaren för att hans anläggning är ansluten till konces-

sionshavarens ledningsnät. I praktiken kommer ersättningen att regleras genom en

reducering av elproducentens avgift enligt nättariffen till koncessionshavaren.

I vissa fall kommer dock denna ersättning att bli större än avgiften enligt

nättariffen, varvid koncessionshavaren får utge ersättning till elproducenten.

 Vidare behandlas under punkterna 1 och 2 vad ersättningen skall avse.

Inmatningen medför en minskning av energiförlusterna i det ledningsnät vartill

anläggningen är ansluten. Värdet av denna minskning skall ingå i ersättningen,

vilket anges under punkten 1. Beräkningen av detta värde görs genom en bedömning

av hur mycket förlusterna i koncessionshavarens ledningsnät minskar på grund av

inmatningen i förhållande till om anläggningen inte hade funnits. Den

omständigheten att anläggningen är ansluten till ledningsnätet medför dessutom

att koncessionshavaren oftast kan minska sin kostnad för att ha sitt ledningsnät

anslutet till överliggande nät. Han behöver då t.ex. inte abonnera på lika hög

effekt som om anläggningen inte hade varit ansluten och hans avgifter under

högbelastningsperioder kan då också bli lägre. Värdet av denna reduktion skall

också ingå i ersättningen till elproducenten, vilket framgår av punkten 2.

 Enligt andra stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter om

beräkningen av denna ersättning. En beskrivning av hur dessa föreskrifter kommer

att utformas lämnas nedan.

 Vad gäller beräkningen av den minskning av förluster som inmatning från pro-

duktionsanläggningen medför i koncessionshavarens ledningsnät (punkten 1) skall

ersättningen bestämmas i förhållande till mängden inmatad energi samt när denna

inmatning sker. Det sistnämnda beror på att värdet av förlustminskningen

påverkas av när på dygnet och när på året inmatningen sker.

 Vid beräkning av värdet av den reduktion av koncessionshavarens avgifter för

att ha sitt ledningsnät anslutet till annan koncessionshavares ledningsnät som

blir möjlig genom att produktionsanläggningen är ansluten till ledningsnätet

(punkten 2) måste den faktiska nätavgift som koncessionshavaren betalar jämföras

med den nätavgift han skulle varit tvungen att betala om produktionsanläggningen

inte hade varit ansluten till nätet.

 En bedömningsgrund som därvid skall tillmätas betydelse är den aktuella

produktionsanläggningens förmåga att levererera in effekt på nätet. Denna bedöm-

ningsgrund måste då ses tillsammans med anläggningens driftsäkerhet och den

eventuella överenskommelse som träffats mellan koncessionshavaren och

elproducenten om när anläggningen planeras vara i drift. Med kännedom om dessa

båda faktorer kan koncessionshavaren bestämma och eventuellt sänka sitt effekt-

abonnemang på det nät vartill hans eget nät är anslutet. Värdet av en sådan

sänkning skall tillkomma produktionsanläggningens innehavare.

 Vidare måste man beakta den mängd elenergi som matas in och när denna inmat-

ning sker. Detta har mest relevans när det gäller att bedöma minskningen av den

rörliga delen (t.ex. nätförluster och högbelastningsavgifter) av koncessions-

havarens avgifter för att ha sitt ledningsnät anslutet till annans nät.

 I de fall det finns flera produktionsanläggningar anslutna till koncessionsha-

varens nät och som bidrar till det framräknade värdet enligt punkterna 1 och 2

skall en fördelning ske i relation till hur mycket var och en faktiskt bidrar

med.

 Det är dock viktigt att påpeka att ersättning enbart skall utgå i de fall

produktionen medför något värde i ovan nämnt hänseende. Om det i stället är så

att produktionen från den aktuella anläggningen medför kostnader för kon-

cessionshavaren bör en motsvarande kostnadskomponent finnas med i den årliga

nätavgiften som regleras i 7 mom. Att det sistnämnda inte gäller för produk-

tionsanläggningar om högst 1 500 kilowatt framgår av 11 mom.

 I tredje stycket stadgas att nätmyndigheten prövar frågor om ersättning enligt

detta moment.

31 § Beslut av nätmyndigheten enligt 2 § 4, 6, 7, 9, 10 eller 12 mom. eller 3 §

och beslut av den systemansvariga myndigheten om ersättning till den som enligt

15 a § tredje stycket beordrats att öka eller minska produktionen av ström får

överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid

överklagande till kammarrätten. När nätmyndighetens beslut prövas i domstol är

myndigheten part i målet.

 Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut enligt 23 §, 24 § första

eller andra stycket, 25 § eller 26 § eller med stöd av ett bemyndigande enligt

lagen meddelas av regeringen.

 Föreskrifter om överklagande av ett beslut av en riksprovplats meddelas av

regeringen.

Paragrafen har nu anpassats till det förhållandet att elmarknadsreformen träder

i kraft.

 Genom tillägg i första stycket utökas möjligheterna att överklaga nät-

myndighetens beslut i förhållande till det förslag som lades fram i regeringens

proposition Handel med el i konkurrens.

 I det ursprungliga förslaget föreskrevs att nätmyndighetens beslut enligt 2 §

7 mom. får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen bibehålls men

omfattar nu också beslut enligt momentets första stycke om undantag från kravet

på redovisning av varje koncessionsområde för sig. Vidare införs en rätt att

överklaga nätmyndighetens beslut enligt 2 § 9 mom. angående tillstånd att ha en

avståndsberoende nättariff för en elkonsument på en regionledning, beslut enligt

2 § 10 mom. angående kostnader för mätare och mätning samt beslut enligt 2 §

12 mom. angående ersättning till innehavare av elproduktionsanläggning. Dessutom

införs nu ett krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten.

 En viss ändring vad avser nätmyndighetens ställning i domstol har också

vidtagits i förhållande till det förslag som remitterades till Lagrådet. Där

föreskrevs att om ett beslut av nätmyndigheten överklagas till länsrätten blir

myndigheten part där endast om det förekommer en enskild part i länsrätten. På

förslag av Lagrådet har bestämmelsen ändrats så att nätmyndigheten alltid blir

part när dess beslut prövas i domstol. Därmed kommer nätmyndigheten att omfattas

av allmänna regler om rätten att överklaga domstols beslut, varför sista

meningen i det ursprungliga förslaget som reglerade nätmyndighetens rätt till

överklagande har tagits bort.

11.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1801) om ändring i lagen

(1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s.1), innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar

 1. Denna lag träder i kraft, i fråga om 15, 15 a och 31 §§ den 1 januari

1995, och i övrigt den 1 januari 1996. De nya föreskrifterna skall, med det

undantag som anges i 2, tillämpas även på koncessioner som har beviljats före

ikraftträdandet. Därvid skall linjekoncession anses som nätkoncession för linje

och områdeskoncession som nätkoncession för område.

 4. Nätmyndigheten skall på anmälan av kommunen meddela förbud för en

innehavare av nätkoncession att inom ett angivet område ansluta anläggningar för

värmeförsörjning av en byggnad om byggnaden redan är ansluten till ett

fjärrvärme- eller naturgasnät. Anmälan skall göras före utgången av juni 1996.

 Ett förbud gäller till utgången av år 1998.

 Ett förbud gäller inte anläggningar i form av en värmepump.

 På ansökan av innehavaren av en byggnad får nätmyndigheten meddela undantag

från förbudet om värmeförsörjningen av byggnaden med större fördel kan

tillgodoses med elenergi än med det för området gemensamma värmesystemet.

Under punkt 1 anges den 1 januari 1996 som dagen för ikraftträdande av

elmarknadsreformen.

 Under punkt 4 har en ny bestämmelse införts. Genom bestämmelsen föreskrivs att

nätmyndigheten efter en skriftlig anmälan av en kommun skall meddela förbud för

den som innehar en nätkoncession att ansluta en anläggning för uppvärmning av en

byggnad, som redan är ansluten till ett fjärrvärme- eller naturgasnät. Ett

sådant förbud, som gäller till utgången av 1998, inskränker den skyldighet som

koncessionshavaren annars har enligt 2 § 4 mom. att på skäliga villkor ansluta

en anläggning till sitt nät. De elkonsumenter som kommer att omfattas av

förbudet är naturligtvis i teknisk mening redan anslutna till ledningsnätet. Den

el de konsumerar används dock bara för andra ändamål än uppvärmning av huset. Om

en sådan kund skulle vilja konsumera el även för uppvärmning av huset måste, av

tekniska skäl, effekten i hans uttagspunkt höjas. Enligt 1 § femte stycket

faller en sådan effekthöjning inom ramen för begreppet anslutning. Det är i

praktiken denna form av anslutning som omfattas av ett förbud. Självfallet

påverkas inte koncessionshavarens skyldighet att ansluta anläggningar för andra

ändamål än uppvärmning av en byggnad. Dessutom är värmepumpar undantagna från

anslutningsförbudet. I ett beslut måste nätmyndigheten noga ange det område som

omfattas av förbudet. Endast områden där fjärrvärme eller naturgas redan

distribueras kan därvid komma i fråga. Ett förbud träffar i princip såväl in-

nehavare av nätkoncession för linje som för område även om det är framförallt

den senare typen av koncessionshavare som kommer att bli berörda.

 Enligt bestämmelsen kan nätmyndigheten efter ansökan medge dispens från ett

förbud om värmeförsörjningen av en viss byggnad med större fördel kan till-

godoses med elenergi än med det för området gemensamma systemet. Formuleringen

av dispensbestämmelsen ansluter till motsvarande bestämmelse i 9 § lagen om

handel med el, m.m. Med "att värmeförsörjningen med större fördel kan till-

godoses med elenergi" avses inte prisskillnader mellan olika energiformer utan

för att bestämmelsen skall bli tillämplig krävs att det föreligger särskilda

skäl som t.ex. att det i samband med en omfattande ombyggnad bedöms vara mera

lämpligt och fördelaktigt att övergå till eluppvärmning.

 Bestämmelsen omfattas av nätmyndighetens tillsynsansvar. Vid överträdelse av

förbudet kan nätmyndigheten förelägga koncessionshavaren vid vite att vidta

rättelse. Däremot kan inte en nätkoncession återkallas på grund av överträdelse

av detta förbud.

11.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

1 § En juridisk person som bedriver produktion av eller handel med el får inte

bedriva nätverksamhet enligt 1 § fjärde stycket lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar.

 Utan hinder av första stycket får produktion av el bedrivas tillsammans med

nätverksamhet i samma juridiska person om

 1. produktionen uteslutande är avsedd att täcka nätförluster, eller

 2. produktionen äger rum i mobila reservkraftsaggregat, vilka är avsedda för

tillfälligt bruk vid elavbrott.

 Bestämmelser om tillsyn över efterlevnaden av denna paragraf finns i 2 §

6 mom. lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar.

Huvudregeln i denna paragraf innebär att nätverksamhet inte får bedrivas

tillsammans med produktion av eller handel med el i samma juridiska person.

Skälet härtill är att de ekonomiska förhållandena i nätverksamheten ligger till

grund för nättariffen, dvs. elkundernas betalning för tjänsterna i nätverksam-

heten, som står under offentlig reglering medan elproduktion och elhandel inte

står under sådan kontroll. Det är därför viktigt att den reglerade nätverksam-

heten inte påverkas av förhållandena i den oreglerade elproduktionen eller el-

handeln.

 I andra stycket införs nu två undantag från bestämmelsen i första stycket.

Alla nätföretag har en viss förlust av el på sitt nät. Denna förlust måste

ersättas av nätföretaget som alltså köper in el från någon elleverantör.

Kostnaden för att köpa denna el ingår i nätverksamheten eftersom inköpet är en

förutsättning för en väl fungerande nätverksamhet.

 Det förekommer att nätföretag har egen produktion av el avsedd uteslutande för

att täcka nätförlusterna på det egna nätet. Den formen av elproduktion undantas

nu från kravet på skilda juridiska personer för elproduktion och nätverksamhet.

 Nätföretagen utför kontinuerligt underhålls- och reparationsarbeten på sina

nät. I samband med dessa arbeten måste elöverföringen av säkerhetsskäl brytas på

berörd del av nätet. För att inte nätföretagets kunder skall drabbas av

elavbrott medför man då ett mobilt reservkraftsaggregat som förser de berörda

kunderna med el medan avbrottet varar. Aggregatet kan också användas vid

oplanerade elavbrott. Eftersom denna form av elproduktion måste anses ingå i

nätverksamheten och då produktionen inte syftar till att på kommersiell basis

sälja el undantas nu också denna produktion från paragrafens huvudregel.

 I tredje stycket görs en hänvisning till bestämmelser i ellagen om tillsyn

över efterlevnaden av denna paragraf. Enligt dessa bestämmelser utövas tillsynen

av nätmyndigheten enligt ellagen.

5 § Om ett sådant kommunalt företag som avses i 3 kap. 16-18 §§ kommunallagen

(1991:900) bedriver sådan verksamhet som avses i 4 § 1 eller distribution av

fjärrvärme eller naturgas skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och

redovisas särskilt. Detta gäller dock inte företag som bedriver distribution av

fjärrvärme eller naturgas i ett område där nätmyndigheten har meddelat ett

förbud enligt punkten 4 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617) om

ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i nämnda lag.

Om en kommun bedriver distribution av fjärrvärme eller naturgas i verksform

måste gällande kommunala principer, bl.a. de om likställighet och självkostnad,

iakttas.

 Om kommunen däremot bedriver verksamheten i någon annan form än verksform

skall, enligt första stycket i paragrafen, verksamheten drivas på affärsmässig

grund. Detta innebär bl.a. att likställighets- och självkostnadsprinciperna inte

får iakttas. Dessutom skall verksamheten redovisas särskilt. Skälen till att

dessa bestämmelser infördes var att dessa företag skulle komma att verka i

konkurrens med elhandelsföretag på den nya elmarknaden.

 Genom en ny bestämmelse i de i paragrafen nämnda övergångsbestämmelserna till

ellagen kan distribution av fjärrvärme och naturgas emellertid komma att skyddas

från konkurrens från elhandelsföretag genom ett av nätmyndigheten meddelat

förbud att ansluta fjärrvärme- och naturgas-kunder till ledningsnätet för

eluppvärmning.

 Nu införs en kompletterande bestämmelse i förevarande paragraf. Den innebär

att sådan kommunal fjärrvärme- och naturgasverksamhet, som bedrivs i områden som

är skyddade mot konkurrens från elhandelsföretag inte skall drivas på affärs-

mässig grund. Likställighets- och självkostnadsprinciperna skall alltså iakttas.

Verksamheten behöver inte heller redovisas särskilt.

 Om elhandel bedrivs i samma företag som skyddad fjärrvärme- eller

naturgasverksamhet gäller huvudregeln för elhandelsverksamheten. Den

verksamheten skall alltså drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt.

7 § Leveranskoncession får endast ges till den som från allmän synpunkt är

lämplig att leverera ström inom leveransområdet.

 Leveranskoncession ges för en bestämd tid, längst fem år.

 Leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer. Vid prövning av ansökan om överlåtelse av

leveranskoncession skall första stycket tillämpas.

Den enda ändring som gjorts är att koncessionstiden förlängts från tidigare

längst tre år till längst fem år. Det finns dock alltjämt behov av att inför en

eventuell förnyelse av koncessionerna göra en utvärdering av behovet att behålla

koncessionssystemet. Det är därför fortfarande nödvändigt att koncessionstiden

bestäms så att alla koncessioner löper ut samtidigt. Koncessionstiden skall

således bestämmas till fem år om koncession meddelas senast vid lagens ikraft-

trädande. Om koncession meddelas senare skall koncessionstiden avkortas i mot-

svarande mån.

12 § Annan än innehavare av leveranskoncession får inom leveransområdet

leverera ström för ändamål som inte omfattas av leveransskyldigheten enligt 9 §

första och andra styckena. En sådan leverantör får inom leveransområdet också

leverera ström till dels elkonsumenter som skriftligen gjort anmälan om det till

koncessionshavaren minst sex månader innan leveransen påbörjas, dels

elkonsumenter som med en leverantör har haft ett tidsbestämt avtal, vilket har

upphört att gälla under tiden den 30 juni - 31 december 1995.

 Elkonsument som med koncessionshavaren har ett avtal om leverans av ström med

en reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller som är tidsbestämt

får dock inte köpa ström av annan än koncessionshavaren förrän avtalet har

upphört att gälla. I sådana fall krävs ingen anmälan enligt första stycket.

 Elkonsument inom - - - - - skall påbörjas.

Paragrafen reglerar rätten för elkonsumenter som är anslutna till ett lokalnät

att köpa sin el från annan än innehavaren av leveranskoncession enligt 6 §.

 Huvudregeln i första stycket innebär att en elkonsument är tvungen att köpa

sin el från leveranskoncessionshavaren men att han kan välja en annan leverantör

om han gjort anmälan om detta hos leveranskoncessionshavaren minst sex månader i

förväg.

 I andra stycket finns ett undantag från huvudregeln att man kan byta

leverantör sex månader efter anmälan hos leveranskoncessionshavaren. Undantaget

gäller de elkonsumenter som med leveranskoncessionshavaren har ett

leveransavtal, som antingen har en reglerad uppsägningstid som är längre än sex

månader eller är tidsbegränsat. Sådana konsumenter får inte byta leverantör

förrän avtalet med leveranskoncessionshavaren har upphört att gälla men de

behöver i gengäld inte göra någon anmälan sex månader i förväg, varför de kan

byta leverantör så fort avtalet har upphört att gälla.

 Denna undantagsregel får, med nuvarande utformning, i samband med det nya

regelverkets ikraftträdande vissa mindre önskvärda konsekvenser. Ett stort antal

större elkonsumenter, framför allt inom industrin, har inför den nya elmarknaden

den 1 januari 1996 tecknat tidsbestämda leveransavtal som löper ut den 31

december 1995 eller tidigare för att direkt vid ikraftträdandet kunna agera

fritt på den nya elmarknaden utan att vara bundna till leveranskonces-

sionshavaren. Detta resultat uppnås emellertid inte med nuvarande utformning av

undantagsregeln. Denna regel träder i kraft först den 1 januari 1996. Den dagen

har de stora elkonsumenterna inget tidsbestämt avtal eftersom detta upphörde att

gälla senast dagen innan. Detta får som resultat att dessa elkonsumenter

omfattas av huvudregeln i första stycket, dvs. de kan inte byta leverantör

förrän sex månader efter det att de gjort anmälan till leveranskoncessionsha-

varen. Det är framför allt de stora industrikunderna som redan vid ikraftträdan-

det av elmarknadsreformen kommer att ha vilja och förmåga att agera fritt på den

nya elmarknaden. Om detta nu inte blir möjligt kommer omregleringen i praktiken

inte att ta sin början förrän efter halvårsskiftet 1996.

 För att råda bot på detta har nu ett tillägg till huvudregeln i första stycket

gjorts. Utan föregående uppsägning får nu vissa elkonsumenter köpa el från en

annan leverantör än leveranskoncessionshavaren. En förutsättning är att man före

elmarknadsreformens ikraftträdande hade ett tidsbestämt avtal med sin leverantör

och att detta avtal upphörde att gälla under det halvår som närmast föregick

ikraftträdandet.

 Om en elkonsument har haft ett sådant leveransavtal som upphörde att gälla

under halvåret före den nya elmarknadens införande och han därefter träffar ett

tidsbestämt leveransavtal med den blivande leveranskoncessionshavaren gäller

bestämmelserna i det senare avtalet. Han omfattas därmed av bestämmelsen i andra

stycket.

13 § En elkonsument är skyldig att se till att det finns någon, som har åtagit

sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika

mycket el som tas ut i konsumentens uttagspunkt (balansansvar). Ett sådant

åtagande skall göras genom ett avtal med den myndighet, som enligt 15 a § lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar skall

ha systemansvaret för elektrisk ström.

 En elkonsument som är ansluten till ett ledningsnät skall hålla innehavaren av

nätkoncession underrättad om vem som har åtagit sig balansansvaret i hans

uttagspunkt.

 Första och andra styckena gäller inte de elkonsumenter som köper sin el från

innehavaren av leveranskoncession enligt 6 §.

 Innehavaren av leveranskoncession skall hålla innehavaren av nätkoncession

underrättad om till vilka elkonsumenter han levererar el samt vem som har åtagit

sig balansansvaret för hans inköp.

 Innehavaren av nätkoncession skall hålla den systemansvariga myndigheten

underrättad om de uppgifter som nämns i andra och fjärde styckena. Han skall

dessutom hålla den systemansvariga myndigheten underrättad om vem som har åtagit

sig balansansvaret för hans egna inköp.

Denna paragraf är ny och reglerar balansansvaret, som har behandlats i

avsnitt 9.1.

 I första stycket regleras varje elkonsuments ansvar för att det för hans

uttagspunkt finns en balansansvarig. Därvid kan endast den komma i fråga som har

ingått avtal med den systemansvariga myndigheten, som är Affärsverket svenska

kraftnät (SvK). Den som vill åta sig balansansvar kommer nämligen att få ingå

ett avtal med SvK, där de grundläggande förhållandena mellan parterna regleras.

Innebörden i detta avtal är bland annat att den balansansvarige, gentemot SvK,

åtar sig det ekonomiska ansvaret för att det nationella elsystemet tillförs lika

mycket el som förbrukas av de konsumenter för vilka han är balansansvarig. Varje

elkonsument måste alltså teckna ett leveranskontrakt med en elleverantör som

antingen själv åtar sig balansansvaret för uttagspunkten och har ingått avtal

med SvK som balansansvarig eller som i sin tur har motsvarande avtal med en

balansansvarig. Om konsumenten själv har ingått avtal med SvK som balansansvarig

kan han dock själv åta sig balansansvaret för uttagspunkten.

 I andra stycket anges att varje elkonsument måste underrätta nätkon-

cessionshavaren om vem som är balansansvarig i hans uttagspunkt. Om balan-

sansvaret övergår på någon annan måste konsumenten omedelbart underrätta

nätkoncessionshavaren om detta.

 Inledningsvis kommer de flesta elkonsumenter, som är anslutna till lokala nät,

att köpa sin el från innehavaren av leveranskoncession. Denne eller den som

levererar el till leveranskoncessionshavaren kommer därvid att ha balansansvaret

för dessa konsumenter. I tredje stycket föreskrivs därför att dessa konsumenter

inte omfattas av bestämmelserna i första och andra styckena. Frågan om

balansansvaret i dessa konsumenters uttagspunkter regleras i stället i fjärde

stycket. Om en sådan konsument byter leverantör och alltså börjar köpa sin el

från någon annan än leveranskoncessionshavaren åligger det konsumenten, i

enlighet med huvudregeln i första och andra styckena, att anmäla till

nätkoncessionshavaren vem som i fortsättningen har balansansvaret i hans

uttagspunkt.

 I fjärde stycket anges att leveranskoncessionshavaren skall hålla nätkon-

cessionshavaren underrättad om till vilka konsumenter han levererar el samt vem

som har åtagit sig balansansvaret för hans inköp. Med denna anmälan klargör

leveranskoncessionshavaren i praktiken balansansvaret i alla de uttagspunkter

där han levererar el.

 I femte stycket anges nätkoncessionhavarens anmälningsskyldighet gentemot SvK.

I praktiken kommer dessa rapporter att ange vilka balansansvariga leverantörer

som överför el på nätkoncessionshavarens ledningsnät och, för varje leverantör,

de uttagspunkter i vilka leverantören har balansansvaret. Dessutom kommer

rapporten att ange de konsumenter som själva har balansansvaret. Så fort

nätkoncessionshavaren får en anmälan om någon ändring i dessa förhållanden är

han skyldig att anmäla detta till SvK. Dessutom skall han hålla SvK underrättat

om vem som har åtagit sig balansansvaret för hans egna inköp. Dessa inköp gör

nätkoncessionshavaren för att täcka nätförlusterna på det egna nätet.

Övergångsbestämmelser

 2. Ges leveranskoncession i samband med ikraftträdandet till någon annan än

den som vid utgången av 1995, med stöd av områdeskoncession enligt 2 § 4 mom.

lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

i dess lydelse före den 1 januari 1996, bedriver distributionsverksamhet inom

leveransområdet (områdeskoncessionshavaren) eller den som till honom står i för-

hållande som anges i 3 gäller följande.

 a) Den som får leveranskoncession inom området har skyldighet att leverera

ström i enlighet med vad som anges i 9 §.

 b) Leveransskyldigheten enligt a omfattar dock inte elkonsumenter inom området

som vid ikraftträdandet har tidsbestämda avtal eller avtal med en reglerad

uppsägningstid som är längre än sex månader med den tidigare innehavaren av

områdeskoncession inom området.

 c) Det under b angivna undantaget från leveransskyldigheten gäller till

utgången av år 1997. Avtal som avses under b blir ogiltigt vid utgången av år

1997.

 d) Annat avtal mellan elkonsument och tidigare innehavare av områdeskoncession

än som avses under b blir ogiltigt vid ikraftträdandet av denna lag.

Övergångsbestämmelserna i punkten 2 har tidsmässigt anpassats till den nya tid-

punkten för ikraftträdandet av elmarknadsreformen.

Sammanfattning av Energikommissionens delbetänkande

Ny elmarknad (SOU 1995:14)

Bakgrund och utgångspunkter

Energikommissionen fick genom tilläggsdirektiv i november 1994 uppdraget att med

förtur analysera möjligheterna att genomföra elmarknadsreformen på ett sätt som

inte låser kommissionens fortsatta arbete. Kommissionen skulle snarast redovisa

sina förslag i denna fråga och därvid också föreslå de förändringar eller

kompletteringar av den nya ellagstiftningen som eventuellt bedöms vara

nödvändiga. Kommissionen skulle också särskilt behandla konsekvenserna av en

ökad utlandshandel med el och vissa regionalpolitiska frågor i anslutning till

elmarknadsreformen.

 Föreliggande delbetänkande är kommissionens redovisning av detta uppdrag.

 Kommissionens uppdrag i övrigt är att dels granska de pågående energipolitiska

programmen för omställning och utveckling av energisystemet och analysera

behovet av förändringar och ytterligare åtgärder, dels lägga fram förslag om

program med tidsangivelser för omställning av energisystemet.

 1991 års riktlinjer för energipolitiken skall vara en utgångspunkt för

kommissionens verväganden om energipolitikens utformning. Därmed är uppgiften

att utforma en politik för energisystemets omställning som syftar till att på

kort och lång sikt trygga tillgången på el och annan energi på med omvärlden

konkurrenskraftiga villkor, och att därvid utgå från vad natur och miljö kan

bära. Kommissionens analys av elmarknadsreformens konsekvenser skall relateras

till detta breda och krävande energipolitiska uppdrag.

 Riksdagen beslöt i december 1994 att den nya ellagstiftningens ikraftträdande

skulle uppskjutas för att ge kommissionen möjlighet att genomföra en bredare

konsekvensanalys av reglerna för elmarknaden innan reformen träder i kraft.

 Kommissionen har sett som sin uppgift att särskilt granska den vilande

ellagstiftningens konsekvenser i ett elförsörjningsperspektiv. En huvudfråga är

hur de ramar, som genom elmarknadsreformen skulle etableras för aktörerna på

elmarknaden, kan beräknas komma att påverka leveranssäkerheten och

försörjningstryggheten i det svenska elsystemet på både kort och lång sikt.

Ytterligare en central fråga är om reformen skulle förändra möjligheterna för

statsmakterna att utnyttja tillgängliga styrmedel på energi-, miljö- och

näringspolitikens område. Utifrån dessa utgångspunkter behandlas också

utrikeshandeln med el och dess påverkan på elförsörjningen och elprisernas

utveckling.

 Vidare behandlas elmarknadsreformens betydelse för glesbygdskundernas

situation. Kommissionen har dessutom funnit det angeläget att särskilt ta upp

ytterligare några frågor som har aktualiserats vid granskningen av den vilande

lagstiftningen.

 Det är inte möjligt att på detta stadium bedöma vilka energipolitiska

styrmedel som kommer att ingå i kommissionens slutliga förslag. Analysen av

elmarknadsreformens konsekvenser har därför skett med avseende på den nya

marknadsorganisationens påverkan av möjligheterna att utnyttja alla slag av

energipolitiska styrmedel.

 Det bör också understrykas att kommissionen har begränsat sina överväganden

till en jämförelse mellan den gällande och den vilande ellagstiftningen. Frågor

som inte är beroende av ett ikraftträdande av den vilande lagstiftningen har

inte tagits upp.

Innehåll och slutsatser

Kapitel 1 är en kort redovisning av delbetänkandets disposition och av

utredningsarbetets organisation.

 Kapitel 2 innehåller en redogörelse för utgångspunkterna för kommissionens

överväganden. Kapitlet innehåller en kort bakgrundsbeskrivning och en genomgång

av vissa beslut som är viktiga för det aktuella uppdraget. Slutligen redovisas

de avvägningar som har legat till grund för kommissionens arbete i denna fråga.

 Kapitel 3 utgör en redovisning av kommissionens överväganden och förslag. I

kapitlets första avsnitt beskrivs betydelsefulla förändringar som har inträffat

under senare år, och som sammantagna har ändrat förutsättningarna väsentligt för

producenternas, distributörernas och kundernas agerande på elmarknaden. Det

konstateras att utvecklingen har medfört en ökad marknadsorientering hos

företagen, som har ändrat verksamhetens inriktning mot ökad kundanpassning och

konkurrens. Internationellt har också en utveckling ägt rum mot ökad konkurrens,

vilket har påverkat villkoren och möjligheterna för den svenska

elförsörjningen. Särskilt viktigt är i detta sammanhang utvecklingen i våra

nordiska grannländer.

 Förutsättningarna för den svenska elförsörjningen har således i viktiga

avseenden ändrats under de senaste åren. Det är i flera fall fråga om

förändringsprocesser som kan beräknas att fortsätta. Frågan om den gällande

ellagens ändamålsenlighet i framtiden har därför också varit av stor betydelse

för kommissionens överväganden och slutsatser.

 Avsnitt 3.2 behandlar frågan om statsmakternas möjligheter att använda energi-

och miljöpolitiska styrmedel skulle påverkas väsentligt av elmarknadsreformen.

De möjliga effekterna på olika styrmedels effektivitet av en övergång till det

vilande regelverket diskuteras. I sammanhanget berörs hur den ändrade

rollfördelningen på elmarknaden i vissa fall skulle kunna förstärka eller

försvaga styreffektiviteten.

 Förutsättningarna för att driva en aktiv energipolitik förefaller inte att bli

sämre om den vilande ellagstiftningen träder i kraft. Det finns däremot

anledning att vänta att vissa energipolitiska styrmedel kommer att kunna

utnyttjas med ökad kraft med det nya regelverket.

 Det följande avsnittet (3.3) behandlar elmarknadsreformens effekter på

försörjningstryggheten. Frågan behandlas med avseende på både elsystemets

leveranssäkerhet och den långsiktiga försörjningstryggheten. En god

leveranssäkerhet innebär en låg risk för avbrott i elleveranserna till följd av

tekniska fel eller på grund av kapacitetsbrist i produktionen eller

överföringssystemet. Den långsiktiga försörjningstryggheten gäller främst

systemets framtida tillräcklighet.I försörjningstryggheten ligger också en på

lång sikt trygg tillgång på el på med omvärlden konkurrenskraftiga villkor.

 En betydelsefull fråga är om ny kraftproduktion kan tillkomma i tillräcklig

omfattning för att tillgodose behovet av el, och om den kan byggas ut utan stora

prisfluktuationer. I försörjningstryggheten ligger vidare att

elförsörjningssystemet skall vara uthålligt och robust i det längre

tidsperspektivet, och därför att det också skall uppfylla viktiga miljö- och

säkerhetskrav.

 Kommissionens bedömning är att reformen inte skulle påverka förutsättningarna

för investeringar i ny elproduktion eller effektivisering av elanvändningen på

ett sådant sätt att kommissionens fortsatta arbete låses.

 I detta sammanhang påpekas att en grundläggande osäkerhet om det framtida

investeringsbehovet i elförsörjningen hänger samman med kärnkraftsfrågan och

under vilka förutsättningar de enskilda företagen kommer att kunna verka under

omställningen av energisystemet. Kommissionens breda energipolitiska uppdrag är

därför mycket betydelsefullt. De framtida besluten om omställningen och

utvecklingen av energisystemet måste vara sådana att fastlagda mål för

energipolitiken framstår som trovärdiga över tiden.

 Det finns i sammanhanget en osäkerhet om Vattenfalls roll i samband med

energisystemets omställning. Kommissionen betonar att ägaren, staten, genom de

riktlinjer som riksdagen fastställde i samband med företagets bolagisering har

slagit fast att Vattenfall bör agera utifrån samma grundprinciper som de övriga

kraftföretagen.

 Det finns anledning att noga följa den långsiktiga försörjningstryggheten på

elmarknaden. Behovet är stort av prognoser för såväl användningen som

tillförseln av el och annan energi. Genom utvecklade energiprognoser kan säkrare

bedömningar göras bl.a. när det gäller behovet av nya kraftanläggningar.Också

andra uppgifter som aktuella data om vattenmagasinens innehåll och aggregerad

information om bilaterala handelsavtal är en viktig marknadsinformation som bör

tas fram kontinuerligt. NUTEK bör som central energimyndighet ansvara för detta.

 En fortlöpande information om förändringarna av såväl dagens priser som den

framtida prisutvecklingen är väsentlig för såväl elkunder som producenter och

leverantörer av el. En organiserad handel med el, en s.k. elbörs, skulle ge

köpare och säljare betydligt bättre information och beslutsunderlag än om

handeln sker enbart bilateralt. Den är också en nödvändig institution för

elsystemets effektiva drift. Svenska kraftnät behöver kontinuerligt ett

marknadsbestämt pris på kortsiktiga elleveranser för att kunna prissätta el för

balansändamål, dvs. produktions- och förbrukningsavvikelserna i systemet.

 I avsnitt 3.4 behandlas utlandshandeln med el. Handeln med våra grannländer

medför stora fördelar i form av lägre produktionskostnader och en minskad

miljöpåverkan. Utlandshandeln är av särskilt stor betydelse för Sverige i det

aktuella perspektivet av en omställning av energisystemet. I en situation när

ett större behov av nytillskott uppkommer på tillförselsidan kan import från

utlandet bidra till att utjämna variationer i den inhemska produktionen och

därav följande prisfluktuationer, som annars skulle kunna bli synnerligen

besvärande.

 I Norge och inom kort även i Finland finns elmarknader med konkurrens i

produktion och försäljning. Ett ikraftträdande av den vilande svenska

ellagstiftningen skulle då innebära att svenska elproducenter skulle kunna sälja

el direkt till kunder i dessa länder. Svenska kunder skulle kunna upphandla el

där. På sikt finns goda möjligheter att Norden utvecklas mot en alltmer

integrerad marknad. Då kan de samlade produktionresurserna utnyttjas effektivare

och de totala utsläppen av miljöskadliga ämnen reduceras.

 Det finns i dag inte anledning att vänta någon omfattande svensk elexport med

prishöjande effekter. De svenska utlandsförbindelserna är huvudsakligen kopplade

till elsystem som inte kan väntas få några avgörande prishöjande influenser på

den svenska elmarknaden. På längre sikt ökar dock osäkerheten om utvecklingen i

omvärlden.

 Den vilande ellagen ger staten möjligheter att utöva en viss kontroll över

utrikeshandeln med el. Kommissionen föreslår att den vilande lagstiftningen

kompletteras i detta avseende. De bedömningskriterier för prövning av

nätkoncession för utlandsförbindelse, som anges i förarbetena till den vilande

ellagstiftningen (den allmänna tillgången till överföringskapacitet till

utlandet, driftsäkerheten i det svenska elsystemet och den långsiktiga

leveranssäkerheten) bör föras in i lagtexten.

 Vidare föreslås att en särskild koncesssion för export och import av el

införs. En sådan kraftutväxlingskoncession skall kunna ges den som uppvisar ett

ingånget avtal om export och/eller import av el. Det bör finnas en presumtion

för att koncession beviljas, men regeringen skall ha möjlighet att kunna avslå

en sådan begäran om allmän hänsyn till landets försörjningstrygghet talar emot

ett beviljande av en sådan koncession.

 Genom de ökade möjligheterna till övervakning och kontroll av utrikeshandeln

som kommissionen föreslår skapas möjligheter för samhällsekonomiska

konsekvensanalyser av en tilltagande handel. Inte minst i samband med en

omställning av energisystemet kan sådana instrument behövas för att kunna säkra

försörjningstryggheten.

 Avsnitt 3.5 behandlar glesbygdskundernas situation. Det konstateras att det

främst är utformningen av det vilande regelverket för nättjänster som är av

betydelse i denna fråga. Den del av kundens total elpris som gäller den

elektriska energin och inte elöverföringen, påverkas däremot inte av om elen tas

ut i glesbygd eller i tätort.

 Enligt den vilande lagstiftningen skall nättariffer vara skäliga och utformade

på sakliga grunder. Tariffernas skälighet skall kunna prövas utifrån bl.a.

nätägarnas kostnader för verksamheten. Nätägarna är skyldiga att lämna en

separat ekonomisk redovisning för nätverksamheten.

 Det krävs att varje koncessionsområde behandlas för sig vid prövning av en

nättariff. Kostnaderna inom det enskilda koncessionsområdet blir därigenom

grunden för tariffprövningen. I dag finns på flera håll i landet angränsande

koncessionsområden med samma ägare, för vilka en enhetlig eltariff tillämpas. Om

nättarifferna där skulle sättas utifrån kostnaderna för nätverksamheten i varje

enskilt område skulle tarifferna för de områden som har en större andel

glesbygdskunder komma att höjas medan de skulle sänkas i övriga områden.

 Kommissionen föreslår därför ett tillägg till den vilande ellagen som innebär

att varje koncessionsområde skall redovisas för sig, men att nätmyndigheten,

NUTEK, under vissa villkor skall kunna medge undantag från detta krav. Om

områdena får redovisas ihop skall de också vid skälighetsbedömning av

nättariffen ses som ett område.

 Vidare konstaterar kommissionen att det inte finns någon regel som förbjuder

att avståndsberoende tariffer tillämpas på regional nivå. En konsekvens att

detta är att NUTEK, mot bakgrund av bl.a. principen om kostnadsriktighet i

tariffsättningen, i samband med en prövning av tariffer skulle kunna tvingas att

fatta beslut som leder till ett ökat avståndsberoende i tariffsättningen.

 Av denna anledning föreslår kommissionen att den vilande lagstiftningen

kompletteras så att huvudprincipen i tariffsättningen blir att en

avståndsoberoende tariff för uttag av el skall tillämpas för nätkoncession för

linje med en spänning understigande 220 kilovolt (regionledning). Undantag från

huvudprincipen bör dock kunna meddelas mot bakgrund av i dag existerande

särskilda avtal mellan koncessionshavare och kunder. Vidare skall nätföretagets

samtliga nätkoncessioner för linje på samma spänningsnivå utgöra grunden för

skälighetsbedömningen av tariffen.

 I avsnitt 3.6 behandlas ett antal särskilda frågor och flera förslag läggs

fram om kompletteringar av den vilande lagstiftningen. Kommissionen föreslår

bl.a. följande:

- innehavare av elproduktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst 1

 500 kW skall erlägga en förenklad nätavgift som endast motsvarar engångsavgift

 för anslutning och avgift för mätning, avräkning och mätutrustning.

- elproducent skall ha rätt till ersättning av nätägaren som motsvarar dels den

 minskning av energiförluster som produktionen medför i nätägarens nät, dels

 den reduktion av nätägarens avgifter för att vara ansluten till annat nät som

 produktionen möjliggör.

- en lagstiftning skall utarbetas som reglerar organiserad handel med el,

 elbörsverksamhet.

- det system med leveranskoncessioner som ingår i den vilande lagstiftningen

 skall gälla i fem år, i stället för i tre år.

Kommissionen konstaterar vidare att det för viss fjärrvärme- och

naturgasverksamhet kan bli svårt att möta den nya konkurrensen, som elmarknads-

reformen innebär, genom att sänka tarifferna. Kommissionen avser därför att

återkomma med förslag som kan ge ett skydd för sådana verksamheter. Kommissionen

avser att lämna ett förslag så att det kan träda ikraft samtidigt med den

vilande lagstiftningen.

 Kommissionen bedömer att den vilande svenska ellagstiftningen innebär en minst

lika långtgående reformering av elmarknaden som det direktivförslag som nu

diskuteras inom EU. Ingenting talar därför emot att Sverige skall kunna tillämpa

den vilande ellagstiftningen när ett EG-direktiv med tiden antas.

 I avsnitt 3.7 sammanfattar kommissionen sina överväganden.

 Kommissionen har funnit att förutsättningarna att driva en aktiv energipolitik

inte skulle försämras om den vilande ellagstiftningen, med de föreslagna

kompletteringarna, trädde i kraft.

 Kommissionen sammanfattande bedömning är att avgörande skäl talar för att

elmarknadsreformen bör träda i kraft. Den vilande lagstiftningen bör därför

sättas i kraft med de ändringar av lagstiftningen som kommissionen föreslår.

 Det är angeläget att den nya lagstiftningen kan träda i kraft så snart som

möjligt. Kommissionens bedömning är att den bör träda i kraft den 1 januari

1996. Det är, med hänsyn till förberedelsetiden, angeläget att beslut härom kan

fattas under våren 1995.

 Under de första åren efter det att lagstiftningen har börjat att gälla bör

NUTEK ha som ett särskilt uppdrag att övervaka elmarknadens funktion och

fortlöpande rapportera till regeringen och lämna förslag om de åtgärder som

eventuellt kan bedömas vara nödvändiga.

Sammanfattning av promemorian

Vissa tekniska frågor i den nya ellagstiftningen (Ds 1995:8)

Bakgrund och innehåll

Denna promemoria har upprättats i Näringsdepartementet. I promemorian redovisas

förslag till vissa förändringar av teknisk karaktär i den vilande

ellagstiftningen. Förslagen syftar till att undanröja vissa oklarheter i

bestämmelserna och därigenom underlätta övergången till den nya elmarknaden.

Reglering av balansansvar på den nya elmarknaden

Vid varje givet tillfälle måste det råda balans mellan den mängd el som förs in

på det nationella elsystemet och den mängd el som tas ut. Före utgången av år

1994 övervakade Vattenfall att den totala balansen på elsystemet upprätthölls

och ökade eller minskade sin egen produktion för att uprätthålla den nationella

balansen. Vattenfalls kostnader för denna balanshållning fördelades på de stora

elproducenterna i förhållande till vars och ens andel i obalansen. Sedan den 1

januari 1995 utövas det övergripande tekniska ansvaret för balanshållningen, det

s.k. systemansvaret, av Affärsverket svenska kraftnät (SvK). SvK får beordra

elproducenter att, mot marknadsmässig ersättning, öka eller minska sin

produktion av el. Liksom tidigare har elproducenterna det ekonomiska ansvaret

för balanshållningen, det s.k. balansansvaret.

 Frågan om balansansvar blir på den nya elmarknaden mer komplicerad beroende på

att det blir fler elleverantörer på marknaden och att varje elleverantörs kunder

inte kommer att vara hänförliga till någon viss del av landet.

 Det bör därför i lagstiftningen införas ett krav på att det är klarlagt vem

som har balansansvaret i varje punkt på elsystemet. Endast den som har ingått

avtal med SvK som balansansvarig kan härvid komma i fråga. Det bör åligga varje

konsument att underrätta nätkoncessionshavaren om vem som är balansansvarig i

hans uttagspunkt. Det bör åligga nätkoncessionshavaren att hålla SvK underrättat

om vem som har balansansvaret i samtliga uttagspunkter på hans nät.

 Problemet med elkonsumenter som inte betalar sina räkningar eller liknande bör

kuna lösas genom att det i standardavtalen för nätanslutning införs en

skyldighet för nätägaren att koppla ur en elkonsument som brister i dessa

avseenden.

Fördelning av nätföretagens kostnader för mätning, m.m.

En öppen elmarknad ställer nya krav på mätning och raportering av mätresultat.

En förutsättning för att fritt kunna välja leverantör är en förhållandevis

avancerad utrustning för mätning som kan tillgodose de nya kraven. En sådan

mätutrustning kan åtminstone under de närmaste åren vara förhållandevis dyr.

 De principer för fördelningen av kostnaderna för mättjänster mellan nätägaren

och den enskilde kunden som redovisades i prop. 1993/94:162 bör preciseras i

ellagen. Nätägaren bör vara skyldig att debitera den berörda elkunden kostnaden

för mätaren och dess kringutrustning för insamling av nätdata samt kostnaden för

installationen. Andra kostnader än dessa bör fördelas över samtliga abonnenter.

De kunder som köper sin el från innehavare av leveranskoncession behöver inte

byta mätare och insamlingsutrustning. Nätägaren bör därför inte få debitera

dessa kunder för mät- och insamlingsutrustning.

 Om en elkund begär att få mätning utförd på annat sätt än vad som regeringen

föreskriver med stöd av ellagen så bör nätägaren debitera elkunden för de

merkostnader som en mer avancerad mätning kan medföra.

 Nätföretagens kostnader för mättjänster ingår i de kostnader vars skälighet

skall kunna prövas av nätmyndigheten.

Elproduktion som får ingå i nätverksamhet

I den vilande lagen (1994:618) om handel med el, m.m. finns föreskrifter om att

nätverksamhet inte får bedrivas i samma juridiska person som produktion och

handel med el (elverksamhet). Syftet med denna bestämmelse är att minska

risken för korssubventionering mellan nätverksamhet och elverksamhet.

 På elnäten sker alltid vissa överföringsförluster. Nätägaren måste i enlighet

med den antagna lagstiftningen täcka förlusterna genom att köpa el från en

elleverantör. Denna ordning är inte ändamålsenlig och kan medföra onödiga

kostnader eftersom förlusterna under alla omständigheter måste täckas för att

nätets funktion skall upprätthållas. Produktion av el bör därför få ingå i

nätverksamhet under förutsättning att den el som produceras enbart är avsedd att

täcka förluster på det egna nätet.

 Vidare bör mobila elproduktionsanläggningar avsedda för produktion av

reservkraft vid planerade avbrott och reparationer få ingå i nätverksamhet. Ett

skäl till detta är att det finns ett naturligt samband till nätverksamheten. Det

finns heler ingen risk att de utnyttjas för kommersiell produktion och

försäljning av el.

 Kostnaderna för elproduktion som ingår i nätverksamhet bör ingå i de kostnader

vars skälighet skall kunna prövas av nätmyndigheten.

Om övergången till systemet med leveranskoncession för elkunder med

tidsbegränsade kontrakt

Den som har leveranskoncession är skyldig att leverera el till alla kunder inom

området till priser som kan prövas av nätmyndigheten.

Leveranskoncessionshavarens kund har rätt att byta leverantör under

förutsättning att en viss uppsägningstid iakttas. Denna är sex månader såvida

inte avtalet är tidsbestämt eller en längre uppsägningstid avtalats.

 Den elkund som har ett tidsbestämt avtal som löper ut före den nya

ellagstiftningens ikraftträdande kommer vid övergången till det nya regelverket

att vara likställd med en kund utan tidsbestämt avtal. Många större elförbrukare

har inför en förväntad reformering av elmarknaden ingått sådana avtal. Till

skillnad från större förbrukare som är anslutna till regionnät kommer inte de

stora elförbrukare som är anslutna till lokalnät, och som har denna typ av

kontrakt, att fritt kunna välja elleverantör förrän ett halvår efter den nya

ellagstiftningens ikraftträdande.

 Lagen om handel med el bör ändras så att kunder som har haft tidsbestämda

kontrakt får rätt att köpa el från annan än leveranskoncessionshavare utan

föregående uppsägning. En förutsättning bör vara att det tidsbestämda kontraktet

upphörde att gälla under det halvår som närmast föregick lagens ikraftträdande.

Sammanfattning av Energikommissionens skrivelse

med förslag om skydd för fjärrvärme

Bakgrund och utgångspunkter

I Energikommissionens delbetänkande Ny elmarknad SOU 1995:14, avsnitt 3.6.5 och

i avsnitt 6.5 i underbilagan till delbetänkandet redovisas bakgrunden till

kommissionens ställningstagande att det föreligger behov av att tillfälligt

förstärka skyddet mot konkurrens från elenergi för vissa fjärrvärme- och

naturgasverksamheter. För en fullständig framställning härav hänvisas till

nämnda avsnitt i delbetänkandet och underbilagan. Här återges några av

huvudpunkterna.

 - Den vilande lagstiftningen innebär i sin nuvarande form att en

 fjärrvärmeabonnent inte kan hindras att gå över till elvärme,

 - Konkurrensen på värmemarknaden ökar vid en reformering av elmarknaden. Om

 priset på el sjunker i inledningen av reformen, skulle kraftföretagen kunna

 utnyttja situationen till att sälja elvärme till låga priser i områden som i

 dag har fjärrvärme. För vissa fjärrvärmeverksamheter skulle det kunna vara

 svårt att möta denna nya konkurrenssituation genom att sänka

 fjärrvärmetarifferna,

- På sikt förväntas fjärrvärmens konkurrenskraft gentemot elvärmen stärkas.

Förslag till ett tillfälligt särskilt skydd

Med utgångspunkt i de överväganden och slutsatser som kommissionen redovisar i

delbetänkandet i denna fråga lämnas i det följande ett förslag till hur en

reglering av ett tillfälligt skydd för vissa fjärrvärme- och naturgas-

verksamheter skulle kunna utformas.

Utgångspunkter för detta förslag är bl.a.

- endast ett mindre andel av samtliga fjärrvärme- och naturgasverksamheter är i

 behov av och önskar ett särskilt skydd,

- skyddet skall vara tillfälligt och i tiden begränsat till maximalt tre år

 efter den nya elmarknadens införande,

- självkostnads- och likställighetsprinciperna skall tillämpas för de verksam-

 heter som åtnjuter det särskilda skyddet,

- förfarandet för att komma i åtnjutande av det tillfälliga skyddet skall vara

 snabbt och okomplicerat.

Flera skäl talar emot att direkt reglera den i övrigt helt avreglerade handeln

med elenergi i områden där fjärrvärme eller naturgas distribueras. En bättre

lösning synes vara att rikta regleringen mot koncessionspliktiga

nätverksamheter, som enligt den vilande lagstiftningen redan är underkastade

reglering och tillsyn. Det särskilda konkurrensskyddet kan då utformas som ett

förbud för innehavare av nätkoncession att ansluta byggnader för

uppvärmningsändamål inom ett fjärrvärme- eller naturgasområde för vilket det

beslutats att det särskilda skyddet skall gälla. Tekniskt innebär ett sådant

förbud att koncessionshavaren tvingas anpassa effekten i uttagspunkten till en

sådan nivå att uppvärmning med el inte blir möjlig. Efterlevnaden av förbudet

kan övervakas av nätmyndigheten inom ramen för dess övriga tillsyn av

nätverksamheter. En koncessionshavare som överträder ett sådan förbud kan som

yttersta sanktion drabbas av att hans koncession återkallas.

 Det kan förutses att endast en mindre andel av landets samtliga fjärrvärme-

och naturgasverksamheter har behov av och önskar komma i åtnjutande av det

särskilda skyddet. Därför bör ett anslutningsförbud inte utformas som ett

generellt skydd för samtliga verksamheter. En mer ändamålsenlig ordning synes

vara att efter anmälan i varje enskilt fall besluta om att anslutningsförbud

skall gälla för ett visst fjärrvärme- eller naturgasområde. Befogenhet att fatta

sådant beslut bör ligga på myndighetsnivå.

 När det gäller frågan om vilken myndighet som bör anförtros, Det faller sig

naturligt att lägga uppgiften att besluta om det tillfälliga skyddet på nät-

myndigheten, d.v.s. NUTEK-Elmarknad. Det nu föreslagna tillfälliga an-

slutningsförbudet utgör en begränsning i de rättigheter och skyldigheter som

följer med en koncession för nät. Det ankommer, med undantag för de speciella

fall som prövas av regeringen, på nätmyndigheten att besluta om nätkoncessioner.

Det ingår också i NUTEK-Elmarknads uppgifter att utöva tillsyn över

nätverksamheter.

 Nätmyndighetens handläggning av en begäran om att ett tillfälligt anslut-

ningsförbud skall införas inom ett visst fjärrvärmeområde bör vara enkel och

snabb. Redan av den omständigheten, att sådant skydd begärs, bör det kunna

presumeras att det föreligger ett behov av att under en övergångsperiod ge

verksamheten inom området särskilt skydd för att underlätta övergången till en

konkurrensutsatt marknadssituation.

 På en anmälan bör ställas krav att den innehåller, utöver nödvändiga uppgifter

om verksamhetens identitet, också t.ex. uppgifter om den juridiska form under

vilken verksamheten bedrivs. Om fjärrvärmeverksamheten drivs tillsammans med

andra verksamheter såsom exempelvis elhandel bör av anmälan även framgå hur de

olika

verksamhetsgrenarna kommer att ekonomiskt redovisas. Fjärrvärmeområdets

geografiska omfattning måste vidare anges noggrannt i anmälan. Det bör ankomma

på nätmyndigheten att närmare precisera dessa och de andra krav som en anmälan

om tillfälligt skydd skall uppfylla.

 Det bör ankomma på den kommun inom vars gränser fjärrvärmeområdet är beläget

att göra anmälan om att behov av särskilt skydd föreligger, oberoende av under

vilken juridisk form som fjärrvärme- eller naturgasverksamheten bedrivs. Det kan

dock förutses att anmälan kommer att ha initieras av den som ansvarar för

fjärrvärmeverksamheten. Det är svårt att se en situation där kommunen skulle ha

intresse av att göra en anmälan trots att fjärrvärmeverksamheten inte önskar

sådant konkurrensskydd.

 Under förutsättningen att elmarknadsreformen träder i kraft den 1 januari

1996, som Energikommissionen föreslagit i delbetänkandet, bör i praktiken alla

sådana anmälningar göras redan under hösten 1995, så att beslut om särskilt

skydd kan fattas av nätmyndigheten direkt efter reformens ikraftträdande och i

princip börja tillämpas från reformens början. För att uppnå stabilitet och

klara förutsättningar för aktörerna på elmarknaden bör anmälan efter 30 juni

1996 inte accepteras.

 Syftet med skyddet är i första hand att förhindra att de som vid den nya

elmarknadens införande redan utnyttjar fjärrvärme eller naturgas för

uppvärmningsändamål inte skall lockas att med hjälp av tillfälligt låga elpriser

att gå över till eluppvärmning. Det tillfälliga anslutningförbudet bör därför

kunna begränsas till att endast avse sådan abonnenter som redan utnyttjar

fjärrvärme eller naturgas för uppvärmningsändamål. Förbudet bör däremot inte

omfatta byggnader inom området som redan utnyttjar elenergi för upp-

värmningsändamål och inte heller tillkommande abonnenter såsom t.ex. nya

byggnader för vilka uppvärmningssätt skall väljas först sedan den nya el-

marknaden införts eller för sådana byggnader som nu använder andra energislag,

såsom t.ex. olja, för uppvärmning.

 För att inte hindra en fortsatt energieffektivisering bör inte heller

anslutningsförbudet omfatta värmepumpar. Det bör vidare inom den nu föreslagna

ordningen finnas möjlighet att efter ansökan av en enskild kunna ge dispens från

kravet att fortsätta att utnyttja fjärrvärme eller naturgas för uppvärmning om

det i det enskilda fallet på objektiva grunder kan bedömas att värmeförsörj-

ningen för en viss byggnad med större fördel kan tillgodoses med elenergi än med

det för området gemensamma systemet för uppvärmning. Det bör ankomma på

nätmyndigheten att pröva sådana dispenser.

 Enligt 5 § den vilande lagen (1994:618) om handel med el, m.m. skall ett

kommunalt företag i form av en fristående juridisk person som bedriver dist-

ribution av fjärrvärme eller naturgas driva sin verksamhet på affärsmässig

grund. Detta innebär bl.a. att sådana företag inte längre är skall följa själv-

kostnads- och likställighetsprinciperna.

 Eftersom de fjärrvärme- och naturgasverksamheter som erhåller sådant särskilt

skydd som föreslås i denna PM under denna period i stor utsträckning är befriade

från konkurrens och därför agerar under en delvis monopolliknande situation bör

de så länge skyddet gäller, vara hänvisade att bedriva sin verksamhet med

iakttagande av självkostnads- och likställighetsprinciperna. Det är därför

nödvändigt att undanta dem från tillämpningen av bestämmelsen i den nämnda 5 § i

elhandelslagen.

Sammanfattning av Närings- och teknikutvecklingsverkets

promemoria Förslag till Avgiftsfinansiering av nätmyndigheten

Närings- och teknikutvecklingsverkets (NUTEK) förslag

En avgiftsmodell bör i huvudsak utformas i enlighet Elsäkerhetsverkets modell.

Till skillnad från denna modell kommer dock nätkoncessionsinnehavarna att vara

avgiftskyldiga och inte elabonnenterna.

 I likhet med Elsäkerhetsverket föreslås två avgifter, en för lågspännings-

abonnemang och en för högspänningsabonnemang. I ett senare skede kan man - med

ledning av erfarenheter från verksamheten - överväga om en differentiering

behövs för att åstadkomma en ökad koppling mellan avgift och den faktiska

tillsynens omfattning.

 När det gäller avgiftsperioden föreslår vi att det blir kalenderår istället

för budgetår. Staten kommer inom några år att övergå till kalenderårsredovisning

och att ha kalenderår som avgiftsperiod kommer då att underlätta avstämning

mellan avgift och kostnad.

Beräkning av avgiftsuttag

Med en modell där en fast nätavgift beräknas per högspännings- och

lågspänningsabonnemang behöver ett antagande ske om hur den totala avgiften

skall fördelas mellan kategorierna.

 Den genomsnittliga förbrukningen för en lågspänningsabonnent var 1992 ca 12,6

MWh och motsvarande siffra för högspänningsabonnenter var 9 144 MWh. Med en

fördelning enligt denna nyckel skulle avgiften för en högspänningsabonnent vara

725 ggr större än för en lågspänningsabonnent.

 Men en fördelning bör avspegla hur stor del av tillsynskostnaden som kan

hänföras till resp kundkategori. Antalet högspänningsabonnenter är relativt

litet men är viktiga aktörer på marknaden och fordrar speciell information,

särskilda tariffer m m. En bedömning - och något annat kan inte göras - är att

en avgift som är 200 ggr högre än för en lågspänningsabonnent kan vara rimlig.

Tabell 2.

Antal högspänningsabonnenter (dec 1992) 7 240

Antal lågspänningsabonnenter (mars 1994) 5 316 220

Källa: Statistiska meddelanden E 11 SM 9401 samt elverksföreningens rapp.

I statistiken redovisas abonnenter som är slutförbrukare. En

koncessionsinnehavarare kan dock förmedla el även till andra eldistributörer

enligt avtal. Detta kan öka antalet abonnemang något. Från detta bortses

emellertid vid beräkningen nedan.

 Med en utgångspunkt i statistik om antal abonnenter, att avgifterna

sammantaget skall uppgå till 20 milj kr och att högspänningsabonnenter skall

betala en avgift som är 200 ggr högre än en lågspänningsabonnent får man

följande resultat:

Tabell 3. Antal Avgift Intäkt

Högspänningsabonnenter 7 240 600 kr 4 344 000

Antal lågspänningsabonnenter 5 316 2203 kr 15948660

Totalt 20 292 660

Vi föreslår att en avgift för 1995 sätts till 3 kr per lågspänningabonnent och

till 600 kr per högspänningsabonnent. Avgiften uttas av koncessionsinnehavare.

 För innehavare av områdeskoncessioner torde denna modell vara enkel att

tillämpa.

 Innehavare av storkraftnätet och regionnäten (ca 20 - 30 företag) har dels

slutkunder dels kunder i form av avtal med andra eldistributionsföretag. Antalet

slutkunder är vanligen inte så många och därför föreslås att även avtal med

andra eldistributörer avseende förmedling av el likställs med ett (vanligen

högspännings) abonnemang. Antalet avtal av denna typ saknas f.n. uppgifter om.

Sannolikt kommer dessa företag att betala in en relativt låg avgift men den kan

ändå tänkas stå i proportion till tillsynens omfattning. En särskild

avgiftsklass kan ev. senare införas när ett säkrare underlag för bedömning av

denna fråga finns.

Uppbörd och kontroll

Den praktiska gången blir att nätmyndigheten årligen infordrar uppgift om antal

abonnenter av nätföretagen och några månader senare fakturerar resp. företag.

Antalet avgiftsskyldiga torde understiga 300 varför något särskilt system för

fakturering och uppbörd inte torde behövas.

 Vi föreslår att avstämningstidpunkten blir 1 januari för beräkning av

abonnemang och avgift. Den verksamhetsperiod som avgiften avser bör vara det

kommande kalenderåret. Dvs. den avstämning som göras av antalet abonnenter 1

januari 1995 är avgiftsgrundende för verksamhetsåret 1995.

 Riksrevisionsverket har i sitt remissyttrande diskuterat en månadsvis

uppbörd. En månadsvis uppbörd skulle för många mindre företag innebära en

inbetalning på 1 - 2 000 kronor. En årsavgift förefaller därför mer

administrativt enkel för såväl NUTEK som nätföretagen.

 Vi föreslår att avgiften bör inlevereras 1 maj efter fakturering av

nätmyndigheten. Tidpunkten är vald så att det blir en rimlig fördelning av

räntekostnader mellan staten och leverantörerna, dock med en viss fördel för

staten. Ur nätföretagens synvinkel betalas avgiften för fyra månader i

efterskott och för åtta månader i förskott. Det kan dock vara praktiskt att ha

samma uppbördstidpunkt för avgifter till både Elsäkerhetsverket och NUTEK.

 Vissa regler bör finnas i de fall som koncessioninnehavare inte lämnar

uppgifter eller betalar avgift. I princip samma regler som gäller för

Elsäkerhetsverket har därför tagits in i förslaget till avgiftsförordning.

Lagrådsremissens lagförslag

1. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:617) om ändring i lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

Härigenom föreskrivs att 2 § 2 mom., 2 § 4 mom., 2 § 6 mom. och 2 § 7 mom. lagen

(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar i

paragrafernas lydelse enligt lagen (1994:617) om ändring i nämnda lag skall ha

följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 § 2 mom.

Nätkoncession får Nätkoncession får meddelas

meddelas endast om endast om anläggningen är

anläggningen är lämplig lämplig från allmän

från allmän synpunkt. synpunkt. Nätkoncession

 som avser en utlands-

 förbindelse får inte

 meddelas om förbindelsen

 allvarligt skulle försämra

 möjligheterna att långsiktigt

 upprätthålla elförsörjningen

 i landet.

 Nätkoncession för linje får endast om det finns särskilda skäl meddelas för

ledning som är avsedd för spänning som inte överstiger högsta tillåtna spänning

för de områden med nätkoncession som berörs av ledningen.

 Nätkoncession för område får bara meddelas om området utgör en med hänsyn till

nätverksamheten lämplig enhet. Nätkoncession får inte meddelas för ett område

som helt eller delvis sammanfaller med ett annat koncessionsområde.

 Nätkoncession får endast beviljas den som från allmän synpunkt är lämplig att

utöva nätverksamhet. Nätkoncession för område får endast beviljas den som

dessutom är lämplig att bedriva nätverksamhet inom det begärda området.

 Nätkoncession får inte strida mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om

syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre

avvikelser göras.

 Vid prövning av frågor om meddelande av nätkoncession skall lagen (1987:12) om

hushållning med naturresurser m.m. tillämpas.

 Nätkoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller, efter

regeringens bemyndigande, av nätmyndigheten. Vid prövning av ansökan om

överlåtelse av nätkoncession skall fjärde stycket tillämpas.

2 § 4 mom.

Den som har nätkoncession för linje är skyldig att på skäliga villkor ansluta en

anläggning till ledningen.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för linje inte behöver ansluta en anläggning till ledningen.

 Den som har nätkoncession för område är skyldig att på skäliga villkor ansluta

en anläggning inom området till ledningsnätet.

 Om det finns särskilda skäl kan nätmyndigheten besluta att den som har

nätkoncession för område inte hehöver ansluta en anläggning till ledningsnätet.

 Vill någon ansluta en anläggning till en ledning som omfattas av en

nätkoncession för linje i stället för till ett ledningsnät som omfattas av en

nätkoncession för område, får den som har nätkoncessionen för linje göra

anslutningen endast efter medgivande av den som har nätkoncession för området

eller efter tillstånd av nätmyndigheten.

 Den som har nätkoncession är skyldig att på skäliga villkor överföra ström åt

annan.

 Innehavare av Innehavare av

nätkoncession är skyldig nätkoncession är skyldig

att utföra mätning av att utföra mätning av över-

överförd ström samt att förd ström samt att

rapportera resultaten rapportera resultaten av

av dessa mätningar i dessa mätningar i enlig-

enlighet med de närmare het med de närmare före-

föreskrifter som skrifter som regeringen

regeringen eller, efter eller, efter regeringens

regeringens bemyndigande, nätmyndig-

bemyndigande, nätmyndig- heten meddelar. Före-

heten meddelar. skrifter om kostnader för

 mätning finns i 2 § 10

 mom.

 Frågor om koncessionshavarens skyldigheter enligt detta moment prövas av

nätmyndigheten.

2 § 6 mom.

Tillsynen över Tillsynen över

efterlevnaden av denna efterlevnaden av denna

lag och av föreskrifter lag och av föreskrifter

och villkor som har och villkor som har

meddelats med stöd av meddelats med stöd av

lagen utövas av nätmyn- lagen utövas av nätmyndig-

digheten. Tillsynen heten. Tillsynen

omfattar dock inte omfattar dock inte frågor

frågor om elsäkerhet. om elsäkerhet. Nätmyn-

 digheten utövar också

 tillsynen över

 efterlevnaden av 1 §

 lagen (1994:618) om

 handel med el, m.m.

 Nätmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga

efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen.

 Ett föreläggande får förenas med vite.

 En nätkoncession får En nätkoncession får

helt eller delvis helt eller delvis

återkallas om kon- återkallas om kon-

cessionshavaren i cessionshavaren i

väsentlig mån åsidosätter väsentlig mån åsidosätter

sina skyldigheter sina skyldigheter enligt

enligt 4 mom. eller 7 4 mom. eller 7 mom.

mom. eller enligt eller 1 § lagen

villkor i (1994:618) om handel med

nätkoncessionen eller om el, m.m. eller enligt

han under tre år i följd villkor i nätkoncessionen

inte har haft ledningen eller om han under tre år

eller ledningsnätet i i följd inte har haft

bruk. ledningen eller

 ledningsnätet i bruk.

 Frågor om återkallelse av nätkoncession prövas av nätmyndigheten.

 2 § 7 mom.

Nätverksamhet skall Nätverksamhet skall

ekonomiskt redovisas ekonomiskt redovisas

skilt från annan verk- skilt från annan verksam-

samhet. Nätverksamhet het. Vid redovisning av

skall redovisas i nätverksamhet som grundas

enlighet med bestämmel- på nätkoncession för område

serna i bokföringslagen skall varje område

(1976:125) och 11 kap. redovisas för sig om inte

aktiebolagslagen nätmyndigheten på konces-

(1975:1385). Regeringen sionshavarens begäran

eller, efter beviljar undantag. Sådant

regeringens bemyn- undantag skall beviljas

digande, nätmyndigheten om berörda områden ligger

får meddela ytterligare geografiskt nära varandra

föreskrifter om och sammantaget utgör en

redovisning av för nätverksamhet lämplig

nätverksamhet. enhet. Ett beviljat

Regeringen får därvid undantag är för sin

föreskriva undantag från giltighet beroende av

bestämmelserna i att en enhetlig nättariff

bokföringslagen och 11 tillämpas för samtliga

kap. aktiebolagslagen. områden som omfattas av

 Revisor hos den som undantaget. När

bedriver nätverksamhet koncessionstiden för något

skall särskilt granska av de områden som omfat-

redovisningen av tas av det beviljade

nätverksamheten. undantaget löper ut,

Revisorn skall årligen i skall nätmyndigheten pröva

ett särksilt intyg avge om undantaget skall

ett utlåtande i frågan om bestå. Regeringen eller,

redovisningen av efter regeringens be-

nätverksamheten skett myndigande,

enligt gällande nätmyndigheten får meddela

bestämmelser. Intyget ytterligare föreskrifter

skall av revisorn ges om redovisning av

in till nätmyndigheten. nätverksamhet.

Regeringen får meddela Revisor hos den som

föreskrifter om revision bedriver nätverksamhet

av nätverksamhet. skall särskilt granska

 Avgifter och övriga redovisningen av

villkor för överföring av nätverksamheten. Revisorn

ström och anlsutning skall årligen i ett

till ledning särskilt intyg avge ett

(nättariffer) skall vara utlåtande i frågan om

skäliga och utformade på redovisningen av

sakliga grunder. nätverksamheten skett

Nättariffer för område, enligt gällande

utom engångsavgift för bestämmelser. Intyget

anslutning, får dock skall av revisorn ges in

inte utformas med hänsyn till nätmyndigheten.

till var inom området en Regeringen får meddela

anslutning är belägen. föreskrifter om revision

Nättariffer för överföring av nätverksamhet.

av ström skall utformas Avgifter och övriga

så, att betald avgift för villkor för överföring av

en anslutning ger rätt ström och anslutning till

att använda det ledning (nättariffer)

elektriska nätet inom skall vara skäliga och

landet, med úndantag för utformade på sakliga

utlandsförbindelserna. grunder. Nättariffer för

 Vid bedömning av en område, utom engångsavgift

nättariffs skälighet för anslutning, får dock

skall särskilt beaktas inte utformas med hänsyn

konsumentintresset. till var inom området en

Hänsyn skall dessutom anslutning är belägen. På

tas till kravet på en en ledning som omfattas

rimlig avkastning i av en nätkoncession för

nätverksamheten. Vid linje och där spänningen

skälighetsbedömningen understiger 220 kilovolt

skall nättariffen för (regionledning) får inte

varje koncessionsområde nättariffen, utom

bedömas för sig. engångsavgift för anslut-

 Den som har ning, inom normala spän-

nätkoncession skall på ningsintervall, utformas

begäran utan dröjsmål lämna med hänsyn till var en

skriftlig uppgift om uttagspunkt är belägen i

nättariffer och övriga förhållande till

villkor för överföring ledningens anslutning

eller anslutning. Vid till annan koncessions-

begäran om ny anslutning havares ledning som

skall uppgiften om omfattas av nätkoncession

villkoren lämnas inom för linje. Tillstånd till

skälig tid. Den avvikelse från vad som

skriftliga uppgiften anges i föregående mening

skall innehålla en meddelas i enlighet med

upplysning om möjlig- vad som anges i 9 mom.

heten att hos nät- Nättariffer för överföring

myndigheten begära pröv- av ström skall utformas

ning enligt 4 mom. så, att betald avgift för

sista stycket. en anslutning ger rätt

 Frågor om att använda det

koncessionshavarens elektriska nätet inom

skyldigheter enligt landet, med undantag för

första och femte utlandsförbindelserna.

styckena prövas av Vid bedömning av en

nätmyndigheten. nättariffs skälighet skall

 särskilt beaktas kon-

 sumentintresset. Hänsyn

 skall dessutom tas till

 kravet på en rimlig

 avkastning i

 nätverksamheten. Vid

 skälighetsbedömningen

 skall nättariffen för

 varje koncessionsområde

 bedömas för sig. Om

 nätmyndigheten, enligt

 första stycket, har

 medgivit att ett antal

 nätkoncessioner för område

 får redovisas samlat,

 skall dock dessa vid

 skälighetsbedömningen

 anses utgöra ett område.

 Vid skälighetsbedömningen

 av nättariffen för en

 regionledning skall

 koncessionshavarens

 kostnader för att ha

 samtliga sina region-

 ledningar inom samma re-

 gion anslutna till annan

 koncessionshavares

 ledning bedömas samlat.

 Övriga kostnader, med un-

 dantag för kostnaderna för

 nedtransformering, på

 koncessionshavarens

 samtliga regionledningar

 skall, inom varje

 normalt spän-

 ningsintervall, bedömas

 samlat. Kostnaderna för

 nedtransformering skall

 bedömas samlat inom varje

 normalt

 spänningsintervall om

 lika många

 nedtransformeringar

 utförts för att nå detta

 spänningsintervall. För

 nätkoncession för linje

 med en spänning om 220

 kilovolt och däröver skall

 koncessionshavarens

 samtliga linjer, med

 undantag för utlands-

 förbindelserna, bedömas

 samlat.

 Den som har

 nätkoncession skall på

 begäran utan dröjsmål lämna

 skriftlig uppgift om

 nättariffer och övriga

 villkor för överföring

 eller anslutning. Vid

 begäran om ny anslutning

 skall uppgiften om

 villkoren lämnas inom

 skälig tid. Den

 skriftliga uppgiften

 skall innehålla en

 upplysning om

 möjligheten att hos

 nätmyndigheten begära

 prövning enligt 4 mom.

 sista stycket.

 Frågor om

 koncessionshavarens

 skyldigheter enligt

 första och femte

 styckena prövas av

 nätmyndigheten.

2. Förslag till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

 dels att 31 § skall ha följande lydelse,

 dels att det i 2 § skall införas fyra nya moment, 9 - 12 mom., av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

2 § 9 mom.

 Nättariffen för en enskild

 elkonsument, vars

 anläggning är ansluten

 till en regionledning,

 skall, om nätmyndigheten

 meddelat tillstånd till

 det, utformas med hänsyn

 till var på

 regionledningen elkonsu-

 mentens uttagspunkt är

 belägen.

 På ansökan av

 koncessionshavaren eller

 berörd elkonsument skall

 nätmyndigheten meddela

 tillstånd om följande

 förutsättningar är uppfyll-

 da.

 1. Den berörda

 uttagspunkten fanns den

 1 juli 1995.

 2. Ett avtal,

 innebärande att priset för

 överföringen av el baseras

 bland annat på

 uttagspunktens be-

 lägenhet, fanns den 1

 juli 1995.

 Tillstånd skall gälla

 från viss dag samt

 meddelas för bestämd tid,

 högst trettio år.

 Om tillstånd meddelats

 skall, vid fastställande

 av nättariff för elkon-

 sumenten, uttagspunktens

 belägenhet beaktas i

 samma utsträckning som i

 det avtal som nämns i

 andra stycket.

 Om uttagspunktens läge

 ändras eller avses bli

 ändrad eller om den

 avtalade effekten i

 uttagspunkten höjs eller

 avses bli höjd, skall

 koncessionshavaren anmäla

 detta till

 nätmyndigheten. När en

 sådan anmälan har gjorts

 skall nätmyndigheten pröva

 i vilken utsträckning och

 under vilken tid det

 tidigare meddelade

 tillståndet skäligen skall

 bestå.

2 § 10 mom.

 Kostnaden för en mätare

 med tillhörande

 insamlingsutrustning och

 dess installation i

 uttagspunkten hos en

 elkonsument skall av nät-

 koncessionshavaren

 debiteras elkonsumenten.

 En elkonsument som är

 lågspänningskund har vid

 flyttning rätt att av

 nätkoncessionshavaren få

 tillbaka den del av

 erlagd kostnad som

 motsvarar värdet av mä-

 taren med tillhörande

 insamlingsutrustning med

 beaktande av dess åter-

 stående tekniska

 livslängd. Belopp under 1

 000 kronor behöver dock

 inte återbetalas till

 elkonsumenten.

 Elkonsumenter vars

 elförbrukning mäts på annat

 sätt än enligt de

 föreskrifter som

 meddelats med stöd av 2 §

 4 mom. sjunde stycket

 skall debiteras

 merkostnaden för denna

 mätning och för rapporte-

 ringen av mätresultaten.

 Andra kostnader för

 mätning än de som nämns i

 första och tredje

 styckena får inte

 debiteras enskilda

 elkonsumenter.

 Första - tredje

 styckena gäller inte

 elkonsumenter som köper

 sin el från innehavaren

 av leveranskoncession

 enligt 6 § lagen

 (1994:618) om handel med

 el, m.m.

 Frågor om

 nätkoncessionshavarens

 skyldigheter enligt

 detta moment prövas av

 nätmyndigheten.

2 § 11 mom.

 Innehavare av

 elproduktionsanläggning

 som kan leverera en ef-

 fekt om högst 1 500

 kilowatt skall för

 inmatning av el inte er-

 lägga annan del av

 nättariffen än en--

 gångsavgift för

 anslutning, avgift för

 mätare med tillhörande

 insamlingsutrustning och

 dess installation i

 inmatningspunkten samt

 årlig avgift för mätning

 och rapportering.

2 § 12 mom.

 Innehavare av en

 elproduktionsanläggning

 har rätt till ersättning

 enligt andra stycket av

 den koncessionshavare

 till vars ledningsnät

 anläggningen är ansluten.

 Ersättningen skall

 motsvara

 1. värdet av den

 minskning av

 energiförluster som

 inmatning av el från

 anläggningen medför i kon-

 cessionshavarens

 ledningsnät, och

 2. värdet av den

 reduktion av

 koncessionshavarens

 avgifter för att ha sitt

 ledningsnät anslutet till

 annan koncessionshavares

 ledningsnät som blir

 möjlig genom att anlägg-

 ningen är ansluten till

 ledningsnätet.

 Regeringen får utfärda

 närmare föreskrifter om

 beräkningen av

 ersättningen enligt andra

 stycket.

 Frågor om ersättning

 enligt detta moment

 prövas av nätmyndigheten.

 31 §[2]

Beslut enligt 2 § 7 mom. Beslut av nätmyndigheten

får inte överklagas. enligt 2 § 4, 6, 7, 9, 10

 Beslut om ersättning eller 12 mom. eller 3 §

till den som enligt 15 eller beslut av den

a § tredje stycket beor- systemansvariga

drats att öka eller myndigheten om ersättning

minska produktionen av till den som enligt 15 a §

ström får överklagas hos tredje stycket beordrats

allmän förvaltnings- att öka eller minska

domstol. produktionen av ström får

 överklagas hos allmän

 förvaltningsdomstol.

 Prövningstillstånd krävs

 vid överklagande till

 kammarrätten. Om det i

 domstol förekommer bara

 en enskild part när

 nätmyndighetens beslut

 prövas är myndigheten part

 i målet. Ändras nätmyndig-

 hetens avgörande i sak

 genom beslut av länsrätt

 eller kammarrätt, får nät-

 myndigheten överklaga be-

 slutet.

 Föreskrifter om överklagande av en myndighets beslut enligt 23 §, 24 § första

eller andra stycket, 25 § eller 26 § eller med stöd av ett bemyndigande enligt

lagen meddelas av regeringen.

 Föreskrifter om överklagande av ett beslut av en riksprovplats meddelas av

regeringen.

 Denna lag träder i kraft den 1 januari 1996.

3. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1801) om ändring i lagen (1994:617)

om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar

Härigenom föreskrivs i fråga om övergångsbestämmelserna till lagen (1994:617)

om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska

anläggningar i deras lydelse enligt lagen (1994:1801) om ändring i nämnda lag

 dels att punkten 1 skall ha följande lydelse,

 dels att det skall införas en ny punkt, punkt 4, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1. Denna lag träder i 1. Denna lag träder i

kraft, i fråga om 15, 15 kraft, i fråga om 15,

a och 31 §§ den 1 januari 15 a och 31 §§ den 1 janu-

1995, och i övrigt den ari 1995, och i övrigt

dag regeringen den 1 januari 1996. De

bestämmer. De nya nya föreskrifterna skall,

föreskrifterna skall, med det undantag som

med det undantag som anges i 2, tillämpas även

anges i 2, tillämpas även på koncessioner som har

på koncessioner som har beviljats före ikraft-

beviljats före trädandet. Därvid skall

ikraftträdandet. Därvid linjekoncession anses

skall linjekoncession som nätkoncession för

anses som nätkoncession linje och områdeskonces-

för linje och områdeskon- sion som nätkoncession för

cession som område.

nätkoncession för område.

 4. Efter anmälan senast

 den 30 juni 1996 av en

 kommun skall nätmyn-

 digheten meddela förbud

 för en innehavare av

 nätkoncession att inom

 ett angivet område

 ansluta anläggningar för

 värmeförsörjning av en

 byggnad som redan är an-

 sluten till ett

 fjärrvärme- eller na-

 turgasnät.

 Ett sådant förbud gäller

 till utgången av år 1998.

 Ett anslutningsförbud

 gäller inte anläggningar i

 form av en värmepump.

 På ansökan av

 innehavaren av en

 byggnad får nätmyndigheten

 meddela undantag från

 förbudet för byggnaden om

 värmeförsörjningen av

 byggnaden med större

 fördel kan tillgodoses

 med elenergi än med det

 för området gemensamma

 värmesystemet.

4. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1994:618) om handel med el, m.m.

 dels att nuvarande 13 § skall betecknas 14 §,

 dels att 1, 5, 7 och 12 §§ samt punkten 2 i övergångsbestämmelserna skall ha

följande lydelse,

 dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 13 §, och närmast före den

paragrafen en ny rubrik av följande lydelse samt att rubriken närmast före 14 §

skall lyda "Överklagande".

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1 §

En juridisk person som bedriver produktion av eller handel med el får inte

bedriva nätverksamhet enligt 1 § fjärde stycket lagen (1902:71 s. 1),

innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar.

 Utan hinder av första

 stycket får produktion av

 el som uteslutande är

 avsedd för att täcka nät-

 förluster bedrivas

 tillsammans med nätverk-

 samhet i samma juridiska

 person.

 Utan hinder av första

 stycket får också pro-

 duktion av el som sker i

 mobila

 reservkraftsaggregat,

 vilka är avsedda för

 tillfälligt bruk vid

 elavbrott, bedrivas

 tillsammans med

 nätverksamhet i samma

 juridiska person.

 Bestämmelser om tillsyn

 över efterlevnaden av

 denna paragraf finns i

 2 § 6 mom. lagen

 (1902:71 s. 1), in-

 nefattande vissa

 bestämmelser om elektris-

 ka anläggningar.

 5 §

Om ett sådant kommunalt Om ett sådant kommunalt

företag som avses i 3 företag som avses i 3

kap. 16-18 §§ kom- kap. 16-18 §§ kom-

munallagen (1991:900) munallagen (1991:900)

bedriver sådan bedriver sådan verksamhet

verksamhet som avses i som avses i 4 § 1 eller

4 § 1 eller distribution distribution av fjärrvärme

av fjärrvärme eller eller naturgas skall

naturgas skall verksamheten drivas på

verksamheten drivas på affärsmässig grund. Verk-

affärsmässig grund. Verk- samheten skall redovisas

samheten skall särskilt.

redovisas särskilt. För företag som bedriver

 distribution av fjärrvärme

 eller naturgas gäller

 inte bestämmelserna i

 första stycket den

 verksamheten om den

 bedrivs i ett område där

 nätmyndigheten har

 meddelat ett förbud

 enligt punkten 4 i över-

 gångsbestäm-melserna till

 lagen (1994:617) om

 ändring i lagen (1902:71

 s. 1), innefattande

 vissa bestämmelser om

 elektriska anläggningar i

 deras lydelse enligt

 lagen (1994:1801) om

 ändring i nämnda lag.

 7 §

Leveranskoncession får endast ges till den som från allmän synpunkt är lämplig

att leverera ström inom leveransområdet.

Leveranskoncession ges Leveranskoncession ges

för en bestämd tid, längst för en bestämd tid, längst

tre år. fem år.

 Leveranskoncession får inte överlåtas utan tillstånd av regeringen eller den

myndighet regeringen bestämmer. Vid prövning av ansökan om överlåtelse av

leveranskoncession skall första stycket tillämpas.

 12 §

Annan än innehavare av Annan än innehavare av

leveranskoncession får leveranskoncession får

inom leveransområdet inom leveransområdet

leverera ström dels för leverera ström för ändamål

ändamål som inte omfattas som inte omfattas av

av leveransskyldigheten leveransskyldigheten

enligt 9 § första och enligt 9 § första och

andra styckena, dels andra styckena. En sådan

till elkonsumenter som leverantör får inom

skriftligen gjort an- leveransområdet också

mälan om det till leverera ström till dels

koncessionshavaren elkonsumenter som

minst sex månader innan skriftligen gjort anmälan

leveransen påbörjas. om det till koncessions-

 havaren minst sex månader

 innan leveransen påbörjas,

 dels elkonsumenter som

 med en leverantör har

 haft ett tidsbestämt

 avtal, vilket har upphört

 att gälla under tiden 30

 juni - 31 december 1995.

 Elkonsument som med koncessionshavaren har ett avtal om leverans av ström med

en reglerad uppsägningstid som är längre än sex månader eller som är tidsbestämt

får dock inte köpa ström av annan än koncesssionshavaren förrän avtalet har

upphört att gälla. I sådana fall krävs ingen anmälan enligt första stycket.

 Elkonsument inom leveransområdet som köper ström från annan än innehavaren av

leveranskoncession men som i stället vill köpa ström från denne skall ha rätt

till det om elkonsumenten gjort anmälan om detta till koncessionshavaren minst

en månad innan leveransen skall påbörjas.

Balansansvar

 13 §

 En elkonsument är skyldig

 att se till att någon, i

 ett avtal med den

 myndighet, som enligt

 15 a § lagen (1902:71

 s. 1), innefattande

 vissa bestämmelser om

 elektriska anläggningar

 skall ha systemansvaret

 för elektrisk ström, har

 åtagit sig det ekonomiska

 ansvaret för att det na-

 tionella elsystemet

 tillförs lika mycket el

 som tas ut i konsumen-

 tens uttagspunkt (balan-

 sansvar).

 En elkonsument som är

 ansluten till ett

 ledningsnät skall hålla

 innehavaren av

 nätkoncession underrättad

 om vem som har åtagit sig

 balansansvaret i hans

 uttagspunkt.

 Bestämmelserna i första

 och andra styckena gäller

 inte de elkonsumenter

 som köper sin el från

 innehavaren av leveran-

 skoncession enligt 6 §.

 Innehavaren av

 leveranskoncession skall

 hålla innehavaren av

 nätkoncession underrättad

 om till vilka

 elkonsumenter han

 levererar el samt vem

 som har åtagit sig

 balansansvaret för hans

 inköp.

 Innehavaren av

 nätkoncession skall hålla

 den systemansvariga

 myndigheten underrättad

 om de uppgifter som nämns

 i andra och fjärde

 styckena. Han skall

 dessutom hålla den

 systemansvariga

 myndigheten underrättad

 om vem som har åtagit sig

 balansansvaret för hans

 egna inköp.

 2. Ges 2. Ges

leveranskoncession i leveranskoncession i

samband med samband med

ikraftträdandet till ikraftträdandet till någon

någon annan än den som annan än den som vid ut-

vid utgången av 1994, gången av 1995, med stöd

med stöd av områdeskon- av områdeskoncession

cession enligt 2 § enligt 2 § 4 mom. lagen

4 mom. lagen (1902:71 s. 1), in-

(1902:71 s. 1), in- nefattande vissa

nefattande vissa bestämmelser om

bestämmelser om elektriska anläggningar i

elektriska anläggningar dess lydelse före den

i dess lydelse före den 1 januari 1996, bedriver

1 januari 1995, distributionsverksamhet

bedriver distributions- inom leveransområdet

verksamhet inom (områdeskoncessionshava-

leveransområdet (områdes- ren) eller den som till

koncessionshavaren) honom står i förhållande

eller den som till som anges i 3 gäller

honom står i förhållande följande.

som anges i 3 gäller a) Den som får

följande. leveranskoncession inom

 a) Den som får området har skyldighet

leveranskoncession inom att leverera ström i

området har skyldighet enlighet med vad som

att leverera ström i anges i 9 §.

enlighet med vad som b)

anges i 9 §. Leveransskyldigheten

 b) enligt a omfattar dock

Leveransskyldigheten inte elkonsumenter inom

enligt a omfattar dock området som vid ikraft-

inte elkonsumenter inom trädandet har tidsbestämda

området som vid ikraft- avtal eller avtal med en

trädandet har tids- reglerad uppsägningstid

bestämda avtal eller som är längre än sex månader

avtal med en reglerad med den tidigare inneha-

uppsägningstid som är varen av

längre än sex månader med områdeskoncession inom

den tidigare inneha- området.

varen av c) Det under b angivna

områdeskoncession inom undantaget från

området. leveransskyldigheten

 c) Det under b gäller till utgången av år

angivna undantaget från 1997. Avtal som avses

leveransskyldigheten under b blir ogiltigt

gäller till utgången av år vid utgången av år 1997.

1996. Avtal som avses d) Annat avtal mellan

under b blir ogiltigt elkonsument och tidigare

vid utgången av år 1996. innehavare av områdes-

 d) Annat avtal mellan koncession än som avses

elkonsument och under b blir ogiltigt

tidigare innehavare av vid ikraftträdandet av

områdeskoncession än som denna lag.

avses under b blir

ogiltigt vid ikraftträ-

dandet av denna lag.

5. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1802) om ändring i lagen (1994:618)

om handel med el, m.m.

Härigenom föreskrivs att punkten 1 i övergångsbestämmelserna till lagen

(1994:618) om handel med el, m.m. i punktens lydelse enligt lagen (1994:1802) om

ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 1. Denna lag träder i 1. Denna lag träder i

kraft den dag kraft den 1 januari

regeringen bestämmer. 1996.

6. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1803) om ändring i lagen (1994:619)

om ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden

Härigenom föreskrivs att ikraftträdandebestämmelsen till lagen (1994:619) om

ändring i lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden i dess lydelse enligt

lagen (1994:1803) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Denna lag träder i Denna lag träder i

kraft den dag kraft den 1 januari

regeringen bestämmer. 1996.

7. Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1804) om ändring i lagen (1994:620)

om upphävande av lagen (1976:240) om förvärv av eldistributionsanläggning m.m.

 [B

Härigenom föreskrivs att lagen (1994:620) om upphävande av lagen (1976:240) om

förvärv av eldistributionsanläggning m.m. i dess lydelse enligt lagen

(1994:1804) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 Härigenom föreskrivs Härigenom föreskrivs att

att lagen (1976:240) om lagen (1976:240) om

förvärv av eldistri- förvärv av eldistri-

butionsanläggning m.m. butionsanläggning m.m.

skall upphöra att gälla skall upphöra att gälla

den dag regeringen vid utgången av år 1995.

bestämmer.

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1995-05-17

Närvarande: f.d. regeringsrådet Bengt Hamdahl, justitierådet Bo[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Arne Baekkevold.

Enligt en lagrådsremiss den 4 maj 1995 (Näringsdepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissa bestämmelser om

elektriska anläggningar, m.m.

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Bengt Agartz.

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:617) om ändring i lagen (1902:71 s.

1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar

2 § 7 mom.

Fjärde styckets bestämmelser om kriterierna för att bedöma skäligheten av

nättariffer vinner enligt Lagrådets mening på en uppdelning på tre stycken och

förtydliganden enligt följande förslag.

"Vid bedömning av en nättariffs skälighet skall särskilt beaktas

konsumentintresset. Hänsyn skall dessutom tas till kravet på en rimlig

avkastning i nätverksamheten. Vid skälighetsbedömningen skall nättariffen för

varje koncessionsområde bedömas för sig. Om nätmyndigheten enligt första stycket

har medgivit att flera nätkoncessioner för område får redovisas samlat, skall

dock dessa vid skälighetsbedömningen anses utgöra ett område.

Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en regionledning skall

1. koncessionshavarens kostnader för att ha samtliga sina regionledningar inom

samma region anslutna till annan koncessionshavares ledning bedömas samlat,

2. koncessionshavarens kostnader för nedtransformering bedömas samlat för hela

landet inom varje normalt spänningsintervall när lika många nedtransformeringar

utförts för att nå detta spänningsintervall,

3. koncessionshavarens övriga kostnader bedömas samlat inom varje normalt

spänningsintervall för koncessionshavarens samtliga regionledningar i hela

landet.

Vid skälighetsbedömningen av nättariffen för en ledning med en spänning om 220

kilovolt eller däröver skall alla kostnader på koncessionshavarens samtliga

ledningar i landet med undantag för utlandsförbindelserna bedömas samlat, dock

att tariffen får utformas med hänsyn till var på koncessionshavarens ledningsnät

en anslutningspunkt är belägen".

Förslaget till lag om ändring i lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa

bestämmelser om elektriska anläggningar

31 §

Bestämmelsen i tredje meningen i första stycket medför vissa

tillämpningssvårigheter om flera enskilda parter för gemensam talan. Det synes

lämpligt att bestämmelsen får innehålla att nätmyndigheten är part när dess

beslut prövas i domstol. Allmänna regler om myndighetens rätt att överklaga

domstolens beslut synes då tillräckliga, varför första stycket fjärde meningen

kan utgå ur förslaget.

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Näringsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 24 maj 1995

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Tham,[REDACTED_EFTERNAMN], Heckscher, Hedborg,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1994/95:222.

Rättsdatablad

Författningsrubrik Bestämmelser som Celexnummer för

 inför, ändrar, upp- bakomliggande EG-

 häver eller regler

 upprepar ett

 normgivnings-

 bemyndigande

Lag om ändring i 2 § 4 mom., 7 mom.

lagen (1994:617)

om ändring i lagen

(1902:71 s. 1),

innefattande

vissa bestämmelser

om elektriska

anläggningar

Lag om ändring i 2 § 12 mom., 31 §

lagen (1902:71 s.

1), innefattande

vissa bestämmelser

om elektriska

anläggningar