Regeringens proposition

1999/2000:47

Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader

Prop.

1999/2000:47

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 20 januari 2000

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en begränsning av brottsoffers skyldighet att

ersätta en skadeståndsskyldigs rättegångskostnader.

Förslaget innebär att ett brottsoffer som har tillerkänts ersättning för

lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) (kränknings-

ersättning) inte skall behöva betala den skadeståndsskyldiges

rättegångskostnader även om brottsoffret har förlorat processen.

Undantag föreslås gälla om det finns särskilda skäl mot en begränsning

av kostnadsansvaret. Begränsningen föreslås också gälla när ett

brottsoffer har tillerkänts skadestånd på grund av brott för sveda och

värk, lyte eller annat stadigvarande men eller olägenheter i övrigt, om det

finns särskilda skäl för en begränsning.

Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 maj 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 3

2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 4

3 Ärendet och dess beredning 5

4 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader gällande ordning 6

5 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader bör inskränkas i vissa

fall 8

6 Utformningen av en ny kostnadsregel 12

7 Ekonomiska konsekvenser 21

8 Författningskommentar 22

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 24

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig över

promemorian Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader (Ju

1998/3690) 25

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 26

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 27

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000 29

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar förslag till lag om ändring i

skadeståndslagen (1972:207).

2 Förslag till lag om ändring i

skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas

en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

5 §

En skadelidande som har

tillerkänts skadestånd för lidande

enligt 1 kap. 3 § skall inte

förpliktas att ersätta den skade-

ståndsskyldiges rättegångskostna-

der i ett mål där skadestånd på

grund av brottet prövas. Detta

gäller dock inte om särskilda skäl

föranleder annat.

Om det finns särskilda skäl

gäller vad som sägs i första stycket

första meningen också en skade-

lidande som enligt 5 kap. 1 §

första stycket 3 har tillerkänts

skadestånd på grund av brott för

sveda och värk, lyte eller annat

stadigvarande men eller

olägenheter i övrigt till följd av

skadan.

Undantag från vad som sägs i

första och andra styckena får

göras i fråga om sådana kostnader

som den skadelidande har orsakat

genom att uppträda på ett sätt som

avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller

31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000. Den nya bestämmelsen skall

dock endast tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts

efter ikraftträdandet.

3 Ärendet och dess beredning

Ett par fall där brottsoffret har förpliktats att ersätta gärningsmannens

rättegångskostnad har under senare tid rönt stor uppmärksamhet (se Nytt

Juridiskt Arkiv [NJA] 1997 s. 767 och 1999 s. 441; fallen redovisas dock

inte när det gäller rättegångskostnadsfrågan). I Brottsofferutredningens

betänkande Brottsoffer - Vad har gjorts? Vad bör göras? (1998:40)

framhålls att frågan om rättegångskostnadernas fördelning i tvistemål om

skadestånd borde studeras men att detta inte kunnat ske inom ramen för

utredningens uppdrag.

Inom Justitiedepartementet har utarbetats en promemoria med förslag

till en ny bestämmelse i skadeståndslagen som innebär att ett offer för

brott som tillerkänns ersättning för kränkning genom brott inte skall

behöva betala gärningsmannens rättegångskostnader. Även i de fall där

ett offer för brott har tillerkänts ersättning för sveda och värk, lyte eller

stadigvarande men eller olägenheter i övrigt föreslår promemorian att

rätten skall kunna bestämma att kostnaderna skall kvittas, om det finns

särskilda skäl för det. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i

Justitiedepartementet (dnr 1998/3690).

Inom Justitiedepartementet pågår för närvarande också en översyn av

skadeståndslagens materiella bestämmelser om ersättning för ideell

skada, dvs. för skador som inte är av ekonomisk natur. Avsikten är att en

lagrådsremiss skall avlämnas under år 2000. Det kunde i och för sig vara

lämpligt att behandla också frågan om brottsoffers ansvar för rättegångs-

kostnader i det sammanhanget. Det är enligt regeringens bedömning dock

angeläget att behandlingen av rättegångskostnadsfrågan inte dröjer,

varför vi nu tar upp den särskilt.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 16 december 1999 att inhämta Lagrådets

yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande

finns i bilaga 4. Lagrådet har föreslagit vissa justeringar och tillägg.

Regeringen har i huvudsak följt förslagen. Dessutom har vissa

redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Vi återkommer till Lagrådets

synpunkter i avsnitt 5 och 6 samt i författningskommentaren.

4 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader

gällande ordning

Promemorian redovisar gällande lagstiftning och praxis om

rättegångskostnaders fördelning i mål där skadestånd på grund av brott

prövas.

Oavsett om handläggningen sker enligt tvistemåls- eller brottmåls-

reglerna gäller bestämmelserna i 18 kap. rättegångsbalken (RB). När det

är fråga om handläggning enligt reglerna för brottmål gäller enligt 31

kap. 11 § tredje stycket RB dock den viktiga begränsningen att det ansvar

för rättegångskostnad som målsäganden kan åläggas är begränsat till den

särskilda kostnad som orsakats av det enskilda anspråket.

Enligt huvudregeln i 18 kap. 1 § RB skall den som vinner bifall till sin

talan få sina kostnader för rättegången ersatta av motparten. Av bestäm-

melsen följer att ett brottsoffer, om han eller hon i stället helt och hållet

förlorar, får betala motpartens rättegångskostnader. Det gäller oavsett om

avgörandet grundas på att motparten inte anses ha begått brottet eller på

att någon skada inte anses ha uppstått.

I 18 kap. 3 och 6 §§ RB finns bestämmelser om ansvar för rätte-

gångskostnader vid försumlig processföring.

För sådana fall där talan endast delvis får framgång gäller 18 kap. 4 §

RB, som ger domstolen en betydande frihet, t.ex. att låta vardera parten

svara för sina egna kostnader eller att ge endera parten en jämkad

ersättning. Högsta domstolens (HD) praxis på denna punkt innebär i sina

huvuddrag att rättegångskostnaderna skall kvittas om ett yrkande vinner

framgång endast till hälften, att en målsägande skall tillerkännas ersätt-

ning för halva sin kostnad om han eller hon vinner framgång i fråga om

tre fjärdedelar av det omtvistade beloppet och så vidare.

I mål om ersättning för kränkning ges dock en målsägande ett viktigt

skydd i kostnadshänseende vid tillämpningen av 18 kap. 4 § RB. HD har

i två refererade avgöranden (NJA 1988 s. 532 och 1997 s. 723) slagit fast

att målsäganden får sina kostnader ersatta och inte behöver betala

motparten dennes kostnader även om skadeståndsyrkandet bifalls endast

till en mindre del. I det senare fallet som i HD enbart gällde prövning

av kränkningsersättningens storlek åberopades målets karaktär till stöd

för denna lösning.

När det gäller skadestånd för annat än kränkning har inte samma

principer tillämpats. I stället får målsäganden oftast betala motparten

dennes kostnader eller en del av dessa, om han eller hon vinner mindre

än hälften av det som är tvistigt och regeln i 31 kap. 11 § tredje stycket

RB om ansvarsbegränsning inte är tillämplig.

Den som får hela sitt enskilda anspråk ogillat måste ersätta sin motpart

dennes rättegångskostnader oavsett om anspråket avser ersättning för

kränkning eller något annat.

Det som har sagts nu gäller även kostnaderna i en högre instans efter

ett överklagande. Så länge åtalet och det enskilda anspråket hålls samman

eller brottsoffret vinner åtminstone en delframgång löper alltså han eller

hon ingen större kostnadsrisk. Emellertid kan det vara så att ett brotts-

offer överklagar en underrättsdom och begär ett högre skadestånd än det

som underrätten har beslutat, utan att vinna någon framgång med

överklagandet. I ett sådant fall måste brottsoffret, om inte regeln i 31 kap.

11 § RB om ansvarsbegränsning är tillämplig, ersätta motparten dennes

kostnader i den högre domstolen, oavsett om skadeståndet avser

ersättning för kränkning eller något annat. Vid skadestånd för annat än

kränkning kan målsäganden drabbas av ett kostnadsansvar redan om hans

eller hennes överklagande ogillas till mer än hälften.

Det kan också vara så att brottsoffrets motpart överklagar och får helt

bifall till sina yrkanden i högre instans. Även i ett sådant fall måste

brottsoffret, om inte regeln i 31 kap. 11 § RB är tillämplig, ersätta mot-

parten dennes rättegångskostnad i den högre domstolen oavsett om

skadeståndet avser kränkningsersättning eller något annat. Vid

skadestånd för annat än kränkning kan brottsoffret också bli ansvarigt för

rättegångskostnader om den tilltalades överklagande bifalls till mer än

hälften, t.ex. genom att en yrkad sänkning av skadeståndet får visst, men

inte fullt, bifall.

Utgången i högre instans kan också bli bestämmande för rättegångs-

kostnadernas fördelning i lägre instans (se 18 kap. 15 § RB). Detta förut-

sätter att en dom överklagas både i sak och när det gäller rättegångs-

kostnaderna. Kostnadsfrågan skall då bedömas som om målet redan i den

lägre instansen fått den utgång som den fick enligt domen i den högre

instansen. Den som är tappande part i högre instans kan alltså på grund

av denna utgång slutligen komma att förpliktas ersätta kostnader i lägre

instans.

5 Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader

bör inskränkas i vissa fall

Regeringens bedömning: Med hänsyn till att rättsordningen bör

upprätthålla ett rimligt mått av skydd för och stöd till dem som drabbas

av brott bör brottsoffers ansvar för rättegångskostnader inskränkas i vissa

fall.

I promemorian görs bedömningen att det finns ett behov av att

inskränka brottsoffers ansvar för rättegångskostnader i vissa fall.

Remissinstanserna delar genomgående bedömningen att det finns

behov av en ändring av rättegångskostnadsreglerna i vissa mål om

skadestånd.

Skälen för regeringens bedömning: Den som har utsatts för ett brott

och som vill begära skadestånd ges i dag ett omfattande rättsskydd av

samhället. I allmänhet kan ett brottsoffer som målsägande föra fram sitt

anspråk i samma rättegång som ansvarsfrågan handläggs, vilket i sig gör

förfarandet enkelt och billigt för parterna. Åklagarens skyldighet enligt

22 kap. 2 § RB att föra målsägandens talan om enskilt anspråk innebär att

talan i de flesta fall kan föras utan några kostnader för målsäganden. En

målsägande har dessutom ofta rätt att få ett målsägandebiträde som bl.a.

bistår med att föra skadeståndstalan. Biträdet är kostnadsfritt för måls-

äganden. Om frågan om skadestånd avskiljs från brottmålet för att

handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål kvarstår måls-

ägandebiträdets uppdrag. Det gör det också om tingsrättens dom över-

klagas endast i fråga om enskilt anspråk.

När det gäller frågan om vem som skall bära ansvaret för rättegångs-

kostnader intar målsäganden redan enligt gällande rätt en särskilt för-

månlig ställning i en process om ett enskilt anspråk. Som framgått ovan

(avsnitt 4) begränsar reglerna i 31 kap. 11 § tredje stycket RB måls-

ägandens ansvar för den tilltalades kostnader till sådana som är särskilda

i de fall där anspråket kan föras fram i anslutning till ett mål om allmänt

åtal. Det innebär i praktiken att målsäganden inte ens i det fallet att det

enskilda anspråket helt ogillas brukar drabbas av något kostnadsansvar.

I mål om ersättning för kränkning ges en målsägande också ett viktigt

skydd i kostnadshänseende genom den tillämpning av 18 kap. 4 § RB

som slagits fast av HD (se avsnitt 4). Även om skadeståndsyrkandet

bifalls endast till en mindre del får målsäganden enligt denna praxis sina

kostnader ersatta och behöver inte betala motparten dennes kostnader,

oavsett i vilken ordning anspråket handläggs. I det senare fallet har, som

nämnts, målets karaktär åberopats till stöd för den lösningen. När det

gäller skadestånd för annat än kränkning har dock inte samma principer

tillämpats. Målsäganden får i stället oftast betala motparten dennes

kostnader eller en del av dessa, om han eller hon vinner mindre än

hälften av det som är tvistigt och regeln i 31 kap. 11 § tredje stycket RB

om ansvarsbegränsning inte är tillämplig.

Brottsoffret löper således ingen större kostnadsrisk så länge åtalet och

det enskilda anspråket hålls samman eller brottsoffret vinner åtminstone

en delframgång. Om ett brottsoffer överklagar en underrättsdom och

begär ett högre skadestånd än det som underrätten har beslutat, utan att

vinna någon framgång med överklagandet och målet i den högre

domstolen enbart gäller skadeståndsfrågan får dock brottsoffret ersätta

motparten dennes kostnader i den högre domstolen, oavsett om

skadeståndet avser ersättning för kränkning eller något annat. Vid

skadestånd för annat än kränkning kan brottsoffret drabbas av ett

kostnadsansvar redan om hans eller hennes överklagande ogillas till mer

än hälften.

Brottsoffret måste också ersätta motparten dennes rättegångskostnad

om motparten överklagar och får helt bifall till sina yrkanden i högre

instans, förutsatt att inte regeln i 31 kap. 11 § RB är tillämplig i den

högre domstolen. Detta gäller oavsett om skadeståndet avser kränknings-

ersättning eller något annat. Vid skadestånd för annat än kränkning kan

brottsoffret också bli ansvarig för rättegångskostnader om den tilltalades

överklagande bifalls till mer än hälften, t.ex. genom att en yrkad

sänkning av skadeståndet får visst, men inte fullt, bifall.

Utformningen av regelsystemet för rättegångskostnader innebär alltså

att en person som har utsatts för brott i vissa fall kan komma att bli skyl-

dig att betala ersättning för rättegångskostnader till den som är skade-

ståndsskyldig på grund av brottet. Som framgått i det föregående gäller

detta särskilt i de fall där en skadeståndstalan förs i brottmålet och enbart

skadeståndsfrågan överklagas, medan ansvarsfrågan stannar i under-

instansen. Vid talan om ersättning för kränkning uppstår dock inget kost-

nadsansvar så länge brottsoffrets motpart inte får helt bifall till sitt

överklagande. I andra fall kan det emellertid bli så att ett brottsoffer som

i slutfasen tillerkänns skadestånd samtidigt måste ersätta motparten för

dennes kostnader i högre domstol.

Detta förhållande rimmar mindre väl med den ställning och det stöd

som ett brottsoffer i övrigt garanteras under rättegången. Ur brottsoffrets

perspektiv torde det också ofta framstå som mer eller mindre slumpartat

att detta blir utgången av rättegången; att endast skadeståndsfrågan och

inte ansvarsfrågan blir föremål för prövning i högre rätt eller avskiljs för

handläggning enligt tvistemålsreglerna är ju något som brottsoffret i

vissa fall inte alls råder över och i varje fall kan ha svårt att överblicka.

Av central betydelse i sammanhanget är att brottsoffret kan uppfatta

betal-ningsskyldigheten gentemot en gärningsman som en ytterligare

kränk-ning, utöver själva brottet. Detta är en konsekvens som i

möjligaste mån bör undvikas.

HD:s praxis enligt 18 kap. 4 § RB vid prövning av kränk-

ningsersättning ger stöd för att det i de fall det nu är fråga om finns starka

skäl att inte behandla den skadeståndsskyldige och den skadelidande som

i alla avseende likställda i rättegångskostnadshänseende. Skäl för ett

sådant synsätt, utöver vad som redan anförts, är att frågor om skadestånd

för lidande enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen i jämförelsevis hög grad är

beroende av en skönsmässig bedömning samt att förutsättningar för

förlikning typiskt sett saknas (jfr justitierådet Linds särskilda yttrande i

NJA 1997 s. 723).

Enligt regeringens mening kan en ytterligare begränsning av

brottsoffers ansvar för rättegångskostnader ligga väl i linje med det rätts-

skydd och stöd som det straffprocessuella systemet i övrigt bistår

brottsoffret med, bl.a. i fråga om möjligheterna att föra talan om

skadestånd på grund av brottet.

I andra vågskålen ligger visserligen att bestämmelserna om rätte-

gångskostnadernas fördelning i 18 kap. RB utgår från att parterna skall

behandlas lika i rättegångskostnadshänseende samt att begränsningar av

brottsoffers ansvar för rättegångskostnader kan uppfattas som avsteg från

denna grundläggande princip om likställdhet. Den i lagrådsremissen

föreslagna bestämmelsen innefattade i första stycket en obligatorisk regel

om att en skadelidande som tillerkänts ersättning för kränkning inte skall

förpliktas betala den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader. Lagrådet

har anfört att det bör analyseras om en sådan kategorisk regel står i

överensstämmelse med artikel 6 i Europakonventionen om mänskliga

rättigheter.

Utmärkande för principen om rättvis rättegång som kommer till uttryck

i artikeln är att parterna är likställda i processen och att den ene inte

gynnas procedurmässigt på den andres bekostnad (se Danelius, Hans,

Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, Stockholm 1998, s. 173). I ett

äldre mål mot Sverige har Europakommissionen uttalat att begreppet

 rättvis rättegång fick anses innebära att den ena parten i en rättegång

inte placerades i ett väsentligt underläge i förhållande till motparten (mål

434/58 mot Sverige, Yb 2 s. 354).

Frågan om en begränsning av brottsoffers ansvar för

rättegångskostnader är förenlig med principen om en rättvis rättegång bör

enligt regeringens mening bedömas mot bakgrund av att den

särbehandling det här är fråga om, när det gäller fördelningen av

rättegångskostnader, ytterst motiveras av principen att rättsordningen bör

upprätthålla ett rimligt mått av skydd för och stöd till dem som drabbas

av brott. Den sistnämnda principen motiverar enligt regeringens

bedömning vissa olikheter i behandlingen av skadelidande och

skadeståndsskyldiga i rättegångskostnadshänseende när det är fråga om

skadestånd på grund av brott. Som framgått ovan innefattar HD:s praxis

vid tillämpningen av 18 kap. 4 § RB steg i denna riktning. Vidare är den

reglering regeringen nu föreslår, till skillnad från lagrådsremissens

förslag, inte i någon del obligatorisk. Vi återkommer till detta i avsnitt 6.

Bestämmelser med denna innebörd kan enligt vår bedömning inte anses

innefatta en sådan väsentlig obalans mellan parterna i mål där skadestånd

på grund av brott prövas att de står i strid med principen om rätten till en

rättvis rättegång.

Mot bakgrund av vad som nu redovisats är det enligt regeringens

mening motiverat med en förändring av de gällande reglerna i syfte att

inskränka brottsoffers ansvar för rättegångskostnader i vissa fall. I ljuset

av principen om ett rimligt mått av skydd för och stöd till brottsoffer

framstår behovet vara tydligast vid sådana brott där skadestånd kan

lämnas på grund av kränkning. Ersättning för kränkning kan utgå för

brott som typiskt sett är integritetskränkande. Det är ofta fråga om

allvarliga brott som innebär stora fysiska och psykiska påfrestningar för

brottsoffret.

Motsvarande bedömning gör sig gällande också i en del andra

näraliggande fall. Det gäller särskilt fall där någon har åsamkats en

personskada genom brott för vilken ersättning för sveda och värk, lyte,

men eller olägenheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3

skadeståndslagen har dömts ut, men där bestämmelsen om ersättning för

kränkning i 1 kap. 3 § skadeståndslagen inte är tillämplig. Så kan

exempelvis vara fallet vid vissa brott som typiskt sett, eller i det enskilda

fallet, inte riktas mot den personliga integriteten eller innefattar annat

ofredande.

Ett annat och praktiskt betydelsefullt exempel rör närstående till perso-

ner som har dödats genom brott. Dessa har i vissa fall rätt till ersättning

för de psykiska besvär som de har drabbats av till följd av att en närstå-

ende har dödats. Enligt praxis krävs att dödandet har skett genom en

uppsåtlig gärning eller genom grov oaktsamhet (NJA 1993 s. 41 I och II;

1996 s. 377 och Högsta domstolens dom den 18 oktober 1999 i mål

T 107-96). De psykiska besvär som det här är fråga om ersätts som en

personskada, genom ersättning för sveda och värk. Närstående till dem

som har bragts om livet genom brott har dock inte rätt till kränk-

ningsersättning. Starka skäl talar för att också denna grupp av offer för

brott bör omfattas av en möjlighet till inskränkning av ansvaret för

motpartens rättegångskostnader. Detsamma gäller dem som direkt har

åsamkats personskada med anledning av ett allvarligare brott.

Vid utformningen av reglerna måste bland annat det syfte rättegångs-

kostnadsreglerna fyller och de konsekvenser eventuella ändringar kan få

beaktas. Dessa frågor behandlas i det följande avsnittet.

6 Utformningen av en ny kostnadsregel

Regeringens förslag: Bestämmelser som begränsar brottsoffers ansvar

för rättegångskostnader tas in i skadeståndslagen (1972:207). Bestäm-

melserna föreslås omfatta fall där ersättning för kränkning genom brott

har dömts ut och det inte finns särskilda skäl mot en begränsning av

ansvaret. Vissa fall där det finns särskilda skäl för en begränsning och

där ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller

olägenheter i övrigt har dömts ut för skador som har orsakats av brott

föreslås också omfattas av bestämmelserna.

Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regering-

ens förslag. I promemorian föreslås dock en obligatorisk regel om

begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader för de fall ett

brottsoffer har tillerkänts kränkningsersättning.

Remissinstanserna anför på ett antal punkter invändningar mot pro-

memorians förslag. Kritiken är dock inte samstämmig. Det finns exem-

pelvis röster såväl för en helt och hållet fakultativ lösning som mot det

fakultativa inslag som promemorians förslag innefattar.

Skälen för regeringens förslag: En begränsning av brottsoffers

ansvar för rättegångskostnader kan utformas på olika sätt. I promemorian

argu-menteras mot en allmän möjlighet till kvittning, för en obligatorisk

regel om kvittning i de fall där ersättning för kränkning för brott har

dömts ut samt för en fakultativ regel om kvittning med krav på särskilda

skäl för de fall där ersättning för sveda och värk, lyte eller annat

stadigvarande men eller olägenheter i övrigt dömts ut för skador som har

orsakats av brott.

En allmän möjlighet till kvittning bör inte införas

Syftet med rättegångskostnadsregleringen är i första hand reparativt.

Reglerna om ansvar för rättegångskostnader skall kompensera kostna-

dernas negativa effekter och komplettera den materiella rätten på samma

sätt som skadeståndsreglerna gör. Reglerna om kostnadsansvar har

emellertid ytterligare ett syfte, nämligen att vara handlingsdirigerande.

Kostnadsreglerna är avsedda att verka avhållande på alltför höga anspråk

samt på omotiverade bestridanden och överklaganden. Allmänt sett

måste därför en part som förlorar helt och hållet rörande det processen

gäller vara beredd att behöva ersätta motparten dennes kostnader.

Det är enligt regeringens bedömning inte möjligt eller lämpligt att mer

allmänt göra undantag från denna huvudregel när det gäller enskilda

anspråk på grund av brott. Detta gäller även om man skulle begränsa

tillämpningsområdet för en sådan allmän regel till processen i högre

instans. Skälen för detta är flera.

Ett mycket tungt vägande skäl är att en undantagsregel av allmän

karaktär skulle behöva ges en rent fakultativ utformning, dvs. ge

domstolen en allmän möjlighet att kvitta kostnader, eller mera begränsat

en allmän möjlighet att inte förplikta ett brottsoffer att ersätta en

gärningsmans rättegångskostnader. Sveriges Försäkringsförbund har

förordat en allmän skälighetsregel med den senare innebörden och anfört

att praxis snabbt skulle kunna slås fast av domstolarna. Också Sundsvalls

och Gävle tingsrätter anser att bestämmelserna i sin helhet bör vara

fakultativa. Erfarenheterna av sådana kostnadsregler är emellertid inte

goda. De har visat att en fakultativ regel om kvittning av

rättegångskostnader tenderar att bli den helt dominerande lösningen i de

enskilda fallen. En sådan ordning skulle försvaga skyddet mot obefogade

krav, eftersom det då vore möjligt att utan risk för något ansvar för

motpartens kostnader driva en process som inte har några utsikter till

framgång.

En fakultativ regel av allmän karaktär är dessutom mindre väl ägnad

att sörja för nödvändig förutsebarhet. En ordning med preciserade och

klara regler för kostnadsansvar säkerställer att parterna har klart för sig

vilka följder i kostnadshänseende deras processande har. Förutsebarheten

skulle minska avsevärt med en generell möjlighet att inte förplikta ett

brottsoffer att ersätta en gärningsmans rättegångskostnader. En sådan

allmän fakultativ regel skulle dessutom försvaga de handlingsdirigerande

effekter som de nuvarande reglerna om kostnadsansvaret har, nämligen

att medverka till att de befogade anspråken hävdas medan andra frånfalls.

Ett annat skäl som talar mot ett allmänt undantag från dagens huvud-

regel om rättegångskostnadsansvar är svårigheter att göra rimliga av-

gränsningar av en sådan regels tillämpningsområde. Enskilda anspråk

som förs fram i en brottmålsrättegång grundar sig i många fall inte enbart

på att en brottslig gärning har begåtts. Ofta måste också rent civilrättsliga

grunder anges. En målsägande kan exempelvis behöva lägga ytterligare

ett moment till själva brottet. Det är, om man bortser från skadestånd på

grund av lidande, inte heller ovanligt att en målsägande har anledning att

som alternativ till den brottsliga gärningen åberopa en grund som är rent

civilrättslig, t.ex. vårdslöshet som grund för anspråk på ersättning för

sveda och värk trots att det åtalade brottet kräver uppsåt. Det bör också

nämnas att grunderna för ett enskilt anspråk kan komma att ändras under

en pågående brottmålsrättegång. Vidare kan anspråk som inte gäller er-

sättning för kränkning komma att behöva riktas mot annan än gärnings-

mannen. Ett enskilt anspråk som har med ett brott att göra behöver vidare

inte alltid avse ett skadeståndsanspråk. Det kan exempelvis röra sig om

en talan om bättre rätt till viss egendom.

Det skulle mot bakgrund av nu redovisade faktorer bli svårt att finna

godtagbara gränser för en allmän regel rörande anspråk på grund av brott

som avviker från huvudregeln. Någon mer allmän ändring av reglerna

om rättegångskostnadsansvaret i mål om enskilda anspråk kan alltså inte

göras. Det bör även när det gäller enskilda anspråk på grund av brott

normalt gälla att brottsoffer i vissa fall kan drabbas av ett kostnadsansvar

med anledning av detta.

En regel om begränsning av brottsoffers ansvar för rättegångskostnader

bör införas för de fall där ersättning för kränkning döms ut

Det finns emellertid speciella fall där behovet av en reform gör sig starkt

gällande och där en undantagsregel kan ges en klar avgränsning. Som

anförts ovan gäller detta särskilt de fall där ett brottsoffer tillerkänns

skadestånd för kränkning.

Ett reformbehov finns i första hand i sådana fall i vilka brottsoffret har

tillerkänts ett skadestånd för kränkning i en viss domstolsinstans men den

skadeståndsskyldige överklagar och får fullt bifall till ett yrkande om

sänkning av skadeståndet, vilket innebär att domstolen kommer att till-

lämpa 18 kap. 1 § RB beträffande överrättskostnaderna. Starka skäl talar

för att man för det fallet gör ett tillägg till den nuvarande kostnads-

regleringen som innebär att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta den

skadeståndsskyldiges kostnader i den högre domstolen.

De fall där ett brottsoffer i en viss domstolsinstans har fått skadestånd

för kränkning men själv har överklagat utan att till någon del få bifall till

ett yrkande om höjning av skadeståndet bör också omfattas av en sådan

regel. Ett visst behov av handlingsdirigering gentemot brottsoffret finns

visserligen när det gäller dessa fall. Hovrätten över Skåne och Blekinge

anför att den ordning som föreslås i promemorian skulle kunna upp-

muntra till mindre övertänkta överklaganden, utan att man för den skull

kan tala om rättegångsmissbruk. Gävle tingsrätt anför att det från

målsägandens sida torde kunna förekomma överklaganden som framstår

som mer eller mindre grundlösa, utan att det kommer i fråga att tillämpa

bestämmelserna i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § RB.

Mot detta kan dock anföras att skadeståndsfrågan kan vara svår-

bedömd. Kränkningsersättning är ju ersättning för en ideell skada som

inte kan beräknas på samma sätt som en ekonomisk skada utan måste

uppskattas efter en mer skönsmässig bedömning. Helt obefogade

anspråk, i den mån sådana skulle förekomma, torde det vidare inte vara

svårt för en gärningsman att freda sig mot. Som Hovrätten över Skåne

och Blekinge anför får det också anses ligga i sakens natur att en

målsägande i normala fall känner ett sådant obehag inför processen att

obefogade överklaganden blir sällsynt förekommande, varför det är

troligt att de negativa konsekvenserna av bestämmelser av detta slag inte

kommer att vara stora i praktiken. Till bilden hör också, som hovrätten

anför, en gärningsmans möjlighet till rättshjälp i tvistemålsprocessen.

Regeringen finner vidare anledning att i sammanhanget erinra om den

handlingsdirigerande funktion som innefattas i bestämmelserna i 18 kap.

3 och 6 §§ samt 31 kap. 4 § RB. Övervägande skäl talar enligt vår

bedömning för att också de fall då brottsoffret själv har överklagat bör

omfattas av regleringen. Regleringen bör dock, som Lagrådet har anfört,

inte vara obligatorisk, utan öppna en möjlighet för undantag, om det

finns särskilda skäl för det. Vi återkommer strax till detta.

Brottsoffermyndigheten anser att det bör övervägas att skydda

brottsoffret i förhållande till hans eller hennes egna rättegångskostnader,

särskilt när endast gärningsmannen överklagat i skadeståndsdelen och

ersättningen sätts ned i högre instans. Myndigheten anför att detta inte

nödvändigtvis bör ske genom att den vinnande motparten ersätter

brottsoffret hans eller hennes kostnader. Enligt regeringens bedömning

finns inte fog för en ordning där en vinnande motpart skall ersätta

brottsoffret hans eller hennes kostnader. Det bristande skyddet för

brottsoffret enligt den nuvarande ordningen består ju i att brottsoffret

förpliktas ersätta motparten dennes kostnader. I sammanhanget bör

vidare beaktas att ett brottsoffer många gånger endast har obetydliga

egna kostnader, eftersom han eller hon i de mål där ersättning för

kränkning dömts ut ofta har ett målsägandebiträde som betalas av

allmänna medel. Regeringen anser inte att det finns tillräckliga skäl till

ett längre gående skydd för brottsoffret på denna punkt.

En reform bör alltså i huvudsak stanna vid att den som har tillerkänts

skadestånd för kränkning bara skall behöva betala skadevållaren

ersättning för rättegångskostnaderna i skadeståndsmålet om det finns

särskilda skäl för det. Som redovisats tidigare finns en rätt till ersättning

för kränkning i fall där ett offer för brott har tillfogats skador till följd av

brott mot den personliga friheten. Det rör sig om sexualbrott och

våldsbrott samt vissa andra brott såsom ärekränkning. Det handlar alltså

om brott där en allvarlig kränkning har förekommit, där behovet av

skydd för och stöd till brottsoffret framträder särskilt tydligt och det

framstår som särskilt angeläget att undvika att offret för brottet förpliktas

betala skadevållarens rättegångskostnader. Detta synsätt gör sig gällande

oavsett till vilken del av talan kostnaderna hänför sig.

Brottsoffermyndigheten anser att inte bara fall där ersättning för

kränkning har dömts ut bör omfattas, utan också sådana där frågan om

kränkningsersättning har prövats, utan att vinna bifall. Med hänsyn

främst till att det är den konstaterade kränkningen som motiverar

särregleringen på denna punkt finns det enligt vår mening dock inte skäl

att ge den en så vid utformning. En förutsättning bör alltså vara att

ersättning för kränkning har dömts ut. Regeln bör alltså inte omfatta fall

där ersättning för kränkning visserligen dömts ut i lägre instans men

underinstansens dom ändras i högre instans på så sätt att

kränkningsersättning inte döms ut.

Reformen bör för att kunna fylla sitt ändamål avse också sådana

fall där brottsoffret i samma rättegång fört talan mot skadevållaren om

något annat än skadestånd för kränkning, t.ex. skadestånd för

personskada och detta oavsett utgången i den delen. Det innebär att

brottsoffret inte skall förpliktas ersätta några rättegångkostnader i mål om

skadestånd, om han eller hon i endera instansen har tillerkänts ersättning

för kränkning. Detta gäller även om ersättningsbeloppet för kränkning är

obetydligt i förhållande till andra former av skadestånd. Som nämnts

ovan och som vi strax återkommer till bör det dock finnas en möjlighet

till undantag, om omständigheterna i målet är sådana att det finns

särskilda skäl för att låta brottsoffret bära ansvar för motpartens

rättegångskostnader.

Riksdagens ombudsmän (JO) har anfört att huvudbestämmelsen bör

begränsas till att omfatta mål där frågan om skadestånd för kränkning

prövas; om endast frågor om ersättning för sveda och värk, lyte eller

annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt prövas bör enligt JO

kvittning endast kunna ske i vissa fall, oavsett om ersättning för

kränkning genom brott har dömts ut. Brottsoffermyndigheten och Riks-

organisationen för Kvinnojourer i Sverige har när det gäller denna fråga

anslutit sig till promemorians förslag.

De väsentliga skälen för särregleringen är det tydliga behovet av skydd

för och stöd till brottsoffret samt det angelägna i att undvika vad som kan

uppfattas som en kränkande betalningsskyldighet för brottsoffret gent-

emot den skadeståndsskyldige. Dessa skäl gör sig enligt regeringens

bedömning gällande i de fall målsäganden har tillerkänts ersättning för

kränkning för brottet, oavsett om den frågan är föremål för prövning i

den aktuella instansen. Sveriges advokatsamfund har påpekat att det av

lagtexten tydligt bör framgå att regleringen har denna innebörd. Gävle

tingsrätt anför att det av lagtexten bör framgå att bestämmelsen inte är

tillämplig när det efter avskiljande eller överklagande är fråga om

prövning av skadestånd på grund av ett annat brott mot målsäganden än

det kränkningen innefattat. Regeringen har utformat förslaget till lagtext i

syfte att tillgodose dessa synpunkter. Tingsrätten har också tagit upp

frågan om bestämmelsen är tillämplig i de fall då målsäganden

förbehåller sig rätten att i senare rättegång framställa anspråk om

exempelvis ersättning för lyte eller annat stadigvarande men eller

olägenheter i övrigt. Regeringens förslag till lagtext har formulerats med

utgångspunkten att också sådana fall i princip skall omfattas av

bestämmelserna.

Lagrådet har dock pekat på ett antal situationer där en obligatorisk

bestämmelse inte ter sig rimlig (se närmare i bilaga 4) samt anfört att det

bör finnas någon form av ventil så att avsteg från principen om

kvittning kan göras i sådana fall där regeln skulle ge ett klart

otillfredsställande resultat med hänsyn till omständigheterna i målet.

Regeringen ansluter sig till Lagrådets bedömning och föreslår med

anledning av detta att undantag bör göras för de fall där särskilda skäl

talar mot en begränsning av brottsoffrets ansvar för motpartens

rättegångskostnader. Undantaget bör tillämpas med försiktighet. Det tar

exempelvis sikte på fall som inte omfattas av, men ligger nära

tillämpningsområdet för bestämmelserna i 18 kap. 3 och 6 §§ samt

31 kap. 4 § RB. Ett annat exempel är atypiska fall där förhållandet mellan

parterna är sådant att det finns en tydlig obalans till nackdel för den

skadeståndsskyldige. Ett ytterligare exempel, som Lagrådet har anfört,

där det kan komma i fråga att tillämpa undantaget, är fall där

kränkningsersättning har dömts ut i brottmålet och en separat

skadeståndstalan angående person- eller sakskada på grund av samma

brott väcks i ett nytt mål samt den dömde i brottmålet vinner helt i alla

instanser.

I den mån rättegångskostnadernas fördelning i högre instans påverkar

fördelningen av rättegångskostnaderna i lägre instans (jfr 18 kap. 15 §

RB) kan de nu föreslagna reglerna få verkningar för kostnadernas fördel-

ning också i lägre instans. Om exempelvis ett brottsoffer i ett mål som i

högre rätt enbart gäller storleken på en kränkningsersättning är klagande

och vinner bifall i hovrätten men därefter är helt förlorande motpart i

Högsta domstolen, kan han eller hon enligt gällande rätt förpliktas att

ersätta rättegångskostnaderna inte bara i Högsta domstolen, utan också i

hovrätten. De nu föreslagna bestämmelserna är naturligtvis avsedda att i

ett fall som detta omfatta betalningsskyldigheten för rättegångskostnader

i båda instanserna.

En möjlighet till kvittning bör införas också i vissa andra fall

Promemorians förslag innebär att en fakultativ kvittningsregel bör

införas för de fall en skadelidande har tillerkänts skadestånd på grund av

brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men eller

olägenheter i övrigt. För att kvittning skall komma i fråga bör det krävas

att det finns särskilda skäl. Stockholms tingsrätt har ifrågasatt om denna

lösning upp-fyller allmänna krav på förutsebarhet i lagstiftningen.

Riksåklagaren har satt i fråga om inte kravet på särskilda skäl innebär att

möjligheten till kvittning kommer att bli alltför begränsad. Föreningen

brottsoffer har ansett att det inte bör finnas något krav på särskilda skäl i

dessa fall. Brottsoffermyndigheten har anfört att det när det är fråga om

ersättning för sveda och värk till närstående till den som uppsåtligen eller

av grov oaktsamhet dödats genom brott bör ställas upp ett krav på

särskilda skäl för att kvittning inte skall ske. Riksorganisationen för

anhöriga till våldsdödade och Riksorganisationen för Kvinnojourer i

Sverige har betonat vikten av att regler om kvittning omfattar närstående

till personer som har dödats genom brott.

Regeringen delar bedömningen i promemorian att det även i fall där

skadestånd på grund av kränkning inte dömts ut kan finnas skäl att

modifiera de allmänna reglerna om ersättning för rättegångskostnader.

Det gäller särskilt i fall som ligger nära kränkningsfallen och där någon

har åsamkats en personskada genom brott för vilken ersättning för sveda

och värk, lyte, men eller olägenheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första

stycket 3 skadeståndslagen har dömts ut, men där bestämmelsen om

ersättning för kränkning i 1 kap. 3 § skadeståndslagen inte är tillämplig.

Ett praktiskt betydelsefullt exempel rör närstående till personer som har

dödats genom brott. Dessa har i vissa fall rätt till ersättning för de

psykiska besvär som de har drabbats av till följd av att en närstående har

dödats. Enligt praxis krävs att dödandet har skett genom en uppsåtlig

gärning eller genom grov oaktsamhet (NJA 1993 s. 41 I och II; 1996 s.

377 och Högsta domstolens dom den 18 oktober 1999 i mål T 107-96).

De psykiska besvär som det här är fråga om ersätts som en personskada,

genom ersättning för sveda och värk. Närstående till dem som har bragts

om livet genom brott har dock inte rätt till kränkningsersättning. Starka

skäl talar för att också denna grupp av offer för brott bör omfattas av en

möjlighet att inte behöva ersätta gärningsmannens rättegångskostnader.

Detsamma gäller dem som direkt har åsamkats personskada med

anledning av ett allvarligare brott.

Med hänsyn till att anspråk på ersättning för sveda och värk m.m. ofta

kan grundas även på andra omständigheter än det aktuella brottet och till

att regeln annars skulle komma att omfatta ett alltför vitt område, bör

dessa mål emellertid inte omfattas av den nyss föreslagna

undantagsregeln. För att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta

motpartens rättegångskostnader bör det i stället krävas att det finns

särskilda skäl för en kvittning. Bestämmelsen bör ta sikte på fall där

behovet av skydd för och stöd till brottsoffret är särskilt tydligt och det är

särskilt angeläget att undvika vad som kan uppfattas som en kränkande

betalningsskyldighet för brottsoffret gentemot gärningsmannen. Vid

exempelvis mindre allvarliga trafikbrott eller andra mindre allvarliga

brott där skadan orsakats av vårdslöshet bör normalt huvudregeln om

ansvar för rättegångskostnader gälla. Undantagsregeln måste vidare ge

utrymme för att beakta om ersättningen också har grundats på annat än

den brottsliga gärningen, dvs. om rent civilrättsliga grunder har påverkat

frågan om rätt till skadestånd och dess storlek. På motsvarande sätt som

bör gälla för de fall där ersättning för kränkning har dömts ut blir det

också möjligt att undanta sådana fall där en tillämpning av bestämmelsen

skulle ge ett klart otillfredsställande resultat med hänsyn till

omständigheterna i målet. Kravet på särskilda skäl ger enligt vår mening

en rimligt avvägd avgränsning. Det ger vidare bestämmelsen en

tillräckligt begränsad räckvidd för att en fakultativ lösning skall vara

acceptabel.

Behov av en särskild bestämmelse för närstående till dem som dödats

genom brott finns enligt vår bedömning inte. Som framgått ovan är

avsikten att dessa bör omfattas av regleringen.

Försumlig processföring

I enlighet med vad som föreslagits i promemorian bör ett undantag från

tillämpningsområdet för den nya regeln göras för det fallet att den

skadelidande är försumlig vid väckandet av talan eller i övrigt i sin

processföring. Som föreslagits i promemorian bör undantaget regleras

genom en hänvisning till bestämmelserna i 18 kap. 3 och 6 §§ samt

31 kap. 4 § RB. Brottsoffermyndigheten anser att detta undantag bör

tillämpas mycket restriktivt och illustreras med exempel i förarbetena för

att underlätta tillämpningen. Regeringen finner dock inte skäl att

särbehandla de fall det här är fråga om i dessa avseenden. Syftet med de

nu föreslagna bestämmelserna, att bidra till och upprätthålla ett rimligt

mått av skydd för och stöd till brottsoffret, motiverar enligt vår

bedömning inte att tillämpningen av reglerna om försumlig processföring

m.m. i detta sammanhang begränsas jämfört med vad som annars gäller.

Däremot bör regleringen på denna punkt i enlighet med vad Lagrådet

anfört vara begränsad till att avse merkostnader till följd av

försumligheten, och alltså inte innebära att möjligheten till kvittning helt

slås ut. Den nu föreslagna regleringen har utformats med denna

utgångspunkt.

Bestämmelsernas placering m.m.

JO har invänt mot promemorians förslag att ta in bestämmelserna i

skadeståndslagen (1972:207) och anfört att de systematiskt hör hemma i

RB och bör arbetas in där. Till stöd för invändningen har i huvudsak

anförts att de skadeståndsmål det här är fråga om inte är artskilda från

andra mål om skadestånd enligt skadeståndslagen och att det därför

saknas anledning att ta in särskilda bestämmelser om rättegångskostnader

i nämnda lag.

Generella regler om ansvar för rättegångskostnader finns i rättegångs-

balken. Särskilda bestämmelser som enbart gäller i vissa typer av mål

eller ärenden tas normalt in i den lag som reglerar dessa mål eller

ärenden. JO:s påpekande om att det endast är grunderna för

skadeståndsyrkandena som skiljer de nu berörda skadeståndsanspråken

från andra är visserligen riktigt. Det är alltså inte fråga om någon

särreglering som gäller samtliga mål om skadestånd. Inte desto mindre är

det fråga om en särreglering. Med hänsyn till detta framstår det som

lämpligast att placera bestämmelserna tillsammans med den materiella

regleringen i enlighet med vad som förslagits i promemorian.

Sveriges advokatsamfund anför att det bör övervägas uttryckliga

hänvisningar till den särreglering det här är fråga om i 31 kap. 11 § RB

och möjligen även i anslutning till huvudregeln i 18 kap. 1 § RB.

Samfundet anför också att det av lagtexten bör framgå att syftet är att i

det enskilda fallet ersätta de regler som annars skulle ha gällt enligt

rättegångsbalken om ersättningsskyldighet för den skadelidande på grund

av utgången i målet. Uttryckliga hänvisningar av det slag samfundet

efterfrågar kunde i och för sig vara av värde. Sådana hänvisningar saknas

dock beträffande en rad liknande bestämmelser. Eftersom de lämpligen

bör vara heltäckande finner vi inte tillräckliga skäl att föreslå sådana

hänvisningar för just dessa fall. Att den särreglering det här är fråga om i

det enskilda fallet ersätter de regler som annars skulle ha gällt enligt RB

bedömer vi framgå med tillräcklig tydlighet också utan att det uttryck-

ligen sägs i lagtexten.

Information om bestämmelsernas innebörd

I promemorian framhålls vikten av att en målsägande som för fram sina

anspråk genom åklagaren ges information om vilka kostnadsrisker som

finns, särskilt när det gäller de fall där enbart ersättningsanspråken förs

upp till högre instans. Vidare anförs att detta lämpligast görs genom före-

skrifter till åklagare om den information som bör lämnas till en måls-

ägande samt att någon bestämmelse i lag inte behövs. Flera remiss-

instanser har betonat vikten av information om kostnadsriskerna, särskilt

vid överklagande. Regeringen delar promemorians bedömning på denna

punkt och avser att genom kontakter med berörda myndigheter verka för

att lämpliga informationsinsatser kommer tillstånd.

Övrigt

Sveriges Försäkringsförbund anför att gärningsman bör användas i

stället för motpart i lagtexten, för att undvika tolkningen att kvittning

även skulle kunna göras gällande mot en skadelidandes försäkringsbolag.

Regeringen finner det lämpligast att använda uttrycket den skadestånds-

skyldige . På detta sätt framgår det tydligare att bestämmelserna inte är

avsedda att tillämpas i tvister mellan en skadelidande och dennes försäk-

ringsbolag. Det framgår vidare att bestämmelserna omfattar också de fall

där den skadeståndsskyldige på grund av s.k. principalansvar enligt

3 kap. 1 § skadeståndslagen är en juridisk person.

I promemorian föreslås en övergångsbestämmelse enligt vilken de nya

bestämmelserna endast skall tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd

har framställts efter ikraftträdandet. Lagrådsremissens förslag innefattade

inte någon sådan bestämmelse. Lagrådet har dock anfört att det vore

principiellt oriktigt att ändra spelreglerna på det sätt som

remissförslaget innebär. I enlighet med denna synpunkt föreslår

regeringen en övergångsbestämmelse med nyss nämnd innebörd. I

sammanhanget bör också nämnas att det av allmänna civilrättsliga

grundsatser visserligen torde följa att äldre lag om skadestånd är

tillämplig på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. Bestämmelserna

som här föreslås gäller dock inte skadestånd, utan ansvar för

rättegångskostnader. Hinder mot att tillämpa bestämmelserna också när

skadefallet inträffat före ikraftträdandet finns alltså inte. De nya

bestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 maj 2000.

7 Ekonomiska konsekvenser

Förslaget tar sikte på mål mellan enskilda parter och påverkar det allmän-

nas kostnader enbart i fall där brottsoffrets motpart har rättshjälp. I pro-

memorian görs bedömningen att de där föreslagna bestämmelserna inte

medför några beaktansvärda kostnader för det allmänna. Domstolsverket

och Brottsoffermyndigheten har instämt i detta. Regeringen gör ingen an-

nan bedömning beträffande de bestämmelser som nu föreslås.

8 Författningskommentar

6 kap.

5 §

Paragrafen som är ny innehåller särskilda bestämmelser om ansvar

för rättegångskostnader för mål om skadestånd där ersättning för

kränkning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen har dömts ut.

Bestämmelserna förutsätter att rättegångsbalkens regler om fördelning av

rättegångskostnader skall tillämpas i första hand. Bestämmelserna träder

enbart in i de fall där den som har tillerkänts ersättning för lidande eller

sveda och värk m.m. skulle bli ersättningsskyldig i förhållande till

motparten enligt rättegångsbalkens regler. Undantag görs i tredje stycket

för fall av försumlighet från den skadelidandes sida. Möjligheten att inte

förplikta ett brottsoffer att ersätta en motparts rättegångskostnader gäller

i förhållande till alla rättegångskostnader i målet. Bestämmelsen är, som

följer av ordalydelsen, enbart tillämplig när den skadelidande själv för

talan, och alltså inte om ett försäkringsbolag har trätt i brottsoffrets ställe

eller när staten för en regresstalan mot den skadeståndsskyldige efter att

ha betalat ut brottsskadeersättning för brottet.

Bestämmelsen i första stycket gäller fall där en skadelidande har

tillerkänts ersättning för kränkning genom brott enligt 1 kap. 3 §.

Undantag görs endast för de fall då särskilda skäl finns mot att begränsa

den skadelidandes ansvar för rättegångskostnader. Som framgår av

lagtexten är det en förutsättning att det är fråga om ett mål där skadestånd

på grund av brottet prövas. Bestämmelsen gäller alltså också i högre

instans, oavsett om någon fråga som rör skadestånd för kränkning har

överklagats dit. Tillämpning av bestämmelsen kan alltså komma i fråga

både i situationer där den prövande instansen beslutar att tillerkänna ett

offer för brott ersättning för kränkning och i situationer där sådan

ersättning har beslutats i underinstansen och enbart andra frågor har

överklagats. Bestämmelsen omfattar inte fall där ersättning för kränkning

visserligen dömts ut i lägre instans men underinstansens dom ändras i

högre instans på så sätt att kränkningsersättning inte döms ut.

Bestämmelsen kan också tillämpas när andra skadeståndsfrågor har

prövats i rättegången samt när frågan om skadestånd på grund av brottet

har avskiljts. Skälen till detta har behandlats i avsnitt 6. Undantaget för

de fall där det finns särskilda finns mot att begränsa den skadelidandes

ansvar för rättegångskostnader har införts i enlighet med synpunkter från

Lagrådet och har behandlats i avsnitt 6.

I andra stycket ges en fakultativ regel om begränsning av brottsoffrets

skyldighet att ersätta rättegångskostnader också i de fall skadestånd för

sveda och värk, lyte, men eller olägenheter i övrigt har tillerkänts en

person med anledning av ett brott. Bestämmelsens formella tillämpnings-

område begränsas av att det skall vara fråga om skadestånd på grund av

brott. Lokutionen "på grund av brott" är avsedd att ha samma innebörd

som uttrycket "grundas på ett brott" i 22 kap. 2 § RB (se NJA 1994 s.

306). Skadeståndet behöver alltså inte grundas uteslutande på brottet för

att bestämmelsen skall kunna tillämpas.

Utrymmet för att inte förplikta brottsoffret att ersätta motpartens

rättegångskostnader i de fall som avses i andra stycket är begränsat i

förhållande till vad som gäller för skadestånd för kränkning. En

förutsättning är att det finns särskilda skäl för kvittning. Bestämmelsen

tar sikte på de fall där den som har utsatts för brott som ger rätt till

ersättning enligt 5 kap. 1 § första stycket 3 skadeståndslagen riskerar att

få betala motpartens rättegångskostnader, och att detta i det enskilda

fallet står i strid med principen att brottsoffret bör ha ett rimligt mått av

skydd och stöd under processen. Bestämmelsen torde i första hand

komma att tillämpas vid uppsåtliga brott som typiskt sett visserligen inte

riktas mot den personliga integriteten eller innebär ofredande, men där

personskador kan uppkomma. Så kan vara fallet vid vissa allmänfarliga

brott (se NJA 1998 s. 310). Även vid allvarligare vårdslöshetsbrott bör

bestämmelsen kunna tillämpas. Fall där ersättning för sveda och värk

m.m. har tillerkänts efterlevande till personer som har dödats genom

brott är ett annat exempel på när en tillämpning av bestämmelsen kan

komma i fråga.

För att brottsoffret inte skall förpliktas ersätta motpartens

rättegångskostnader krävs att skadeståndet huvudsakligen grundas på den

brottsliga gärningen och inte på andra omständigheter. Att

kompletterande civilrättsliga grunder har legat till grund för

bedömningen i skadeståndsfrågan utesluter dock inte att bestämmelsen

tillämpas. Det gäller exempelvis kompletterande grunder som avser

förekomsten av skada, orsakssamband mellan den brottsliga gärningen

och skadan samt skadans storlek.

På samma sätt som gäller för första stycket tillämpas bestämmelsen

exempelvis också i de fall skadestånd på grund av brottet prövas i högre

instans, oavsett om frågan om ersättning för sveda och värk m.m. är uppe

till prövning i sak i den instansen.

I tredje stycket görs undantag för de fall den skadelidande har föranlett

en onödig rättegång, eller genom försummelse har orsakat kostnader för

motparten på sätt som anges i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § RB. Är

en sådan situation för handen att dessa paragrafer blir tillämpliga, kan

brottsoffret alltså förpliktas att svara för motpartens rättegångskostnader i

den omfattning som anges i dessa bestämmelser. Regleringen är

begränsad till att avse merkostnader till följd av försumligheten och

innebär alltså inte att möjligheten till kvittning helt slås ut.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207).

Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas

en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse.

Föreslagen lydelse

6 kap.

 5§

En skadelidande som har tillerkänts skadestånd för lidande enligt 1 kap.

3 § skall inte förpliktas att ersätta motparten dennes rättegångskostnader.

Detsamma gäller en skadelidande som har tillerkänts skadestånd på

grund av brott för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men

eller oläg-enheter i övrigt enligt 5 kap. 1 § första stycket 3, om det finns

särskilda skäl.

Första stycket gäller inte om den skadelidande har uppträtt på ett sätt

som avses i 18 kap. 3 eller 6 § eller 31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000. Den nya bestämmelsen skall

dock endast tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts

efter ikraftträdandet.

Förteckning över remissinstanser som har yttrat sig

över promemorian Brottsoffers ansvar för

rättegångskostnader (Ju 1998/3690)

Riksdagens ombudsmän, Domstolsverket, Riksåklagaren, Rikspolis-

styrelsen, Brottsoffermyndigheten, Hovrätten över Skåne och Blekinge,

Stockholms tingsrätt, Sundsvalls tingsrätt, Gävle tingsrätt, Lunds univer-

sitet, Juridiska fakulteten, Nämndemännens Riksförbund, Sveriges

advokatsamfund, Sveriges Försäkringsförbund, Sveriges

Domareförbund, Föreningen Jurister vid Sveriges allmänna

advokatbyråer, Samman-slutningen för Sveriges Juridiska byråer,

Sveriges Psykologförbund, Svensk handel, Riksorganisationen för

Kvinnojourer i Sverige, Sveriges kvinnojourers riksförbund,

Brottsofferjourernas riksförbund, Föreningen Brottsoffer,

Riksorganisationen för anhöriga till våldsdödade.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs att det i skadeståndslagen (1972:207) skall införas

en ny paragraf, 6 kap. 5 §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6 kap.

5 §

En skadelidande som har

tillerkänts skadestånd för lidande

enligt 1 kap. 3 § skall inte

förpliktas att ersätta den skade-

ståndsskyldiges rättegångskostna-

der i ett mål där skadestånd på

grund av brottet prövas.

Om det finns särskilda skäl

gäller vad som sägs i första stycket

också en skadelidande som har

tillerkänts skadestånd på grund av

brott för sveda och värk, lyte eller

annat stadigvarande men eller

olägenheter i övrigt enligt 5 kap.

1 § första stycket 3.

Vad som sägs i första och andra

styckena gäller inte om den skade-

lidande har uppträtt på ett sätt

som avses i 18 kap. 3 eller 6 §

eller 31 kap. 4 § rättegångsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 2000.

Lagrådet

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1999-12-29

Närvarande: f.d. justitierådet Lars Å.[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet

Susanne Billum, justitierådet Göran Regner.

Enligt en lagrådsremiss den 16 december 1999 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om ändring i skadeståndslagen (1972:207).

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Carl
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I lagrådsremissen föreslås begränsningar av brottsoffers skyldighet att

ersätta en skadeståndsskyldigs rättegångskostnader. Förslaget i första

stycket av paragrafen innebär att brottsoffer i princip inte skall behöva

betala sådana rättegångskostnader, om den skadelidande har tillerkänts

s.k. kränkningsersättning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Undantag

från denna princip skall gälla endast vid försumlig processföring från den

skadelidandes sida.

Förslaget väcker flera frågor. En mera grundläggande sådan är den nya

regelns förhållande till artikel 6 i Europakonventionen om mänskliga

rättigheter. Denna artikel ställer krav på bl.a. rättvis rättegång, "fair

trial",

angående civila rättigheter och skyldigheter, t.ex. skadeståndsskyldighet.

I detta krav ingår att det skall föreligga "equality of arms" mellan

parterna i en sådan rättegång (se Danelius, Mänskliga rättigheter i

europeisk praxis s. 172 ff.). Det bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet

analyseras huruvida den föreslagna kategoriska regeln står i

överensstämmelse med Sveriges åtaganden enligt artikeln.

Det är i och för sig vällovligt att brottsoffers ställning stärks. Lagrådet

kan instämma i uppfattningen att det t.ex. i ett sådant fall som NJA 1997

s. 767 bör finnas möjlighet att kvitta parternas rättegångskostnader i ett

skadeståndsmål. Frågan är emellertid om inte den föreslagna regeln om

obligatorisk kvittning kan leda till otillfredsställande resultat i vissa fall.

Ett sådant fall är att en kränkningsersättning har dömts ut i ett brottmål.

Målsäganden väcker senare en separat skadeståndstalan i ett nytt mål

angående person- eller sakskada på grund av samma brott. Den nya

regeln innebär att kvittning också skall ske i ett sådant fall, även om

svaranden, dvs. den dömde i brottmålet, vinner helt i alla instanser. En

liknande situation är om bara andra skadeståndsfrågor än

kränkningsersättningen som kan vara ostridig överklagas av

målsäganden i brottmålet och föranleder en vidlyftig och kostsam

process i överrätt samt målsäganden förlorar helt i överrätterna.

En annan situation där tillämpning av den nya regeln kan ifrågasättas är

den att kränkningsersättning visserligen dömts ut i första instans men det

senare i överrätt efter överklagande i andra delar av målet visar sig att

den åtalade inte skall dömas för det brott som ersättningen avser eller det

då bedöms att brottet i fråga inte är av det slag som anges i 1 kap. 3 §

skadeståndslagen.

Ytterligare ett fall där den föreslagna regeln inte alltid ter sig rimlig är

skadeståndstalan på grund av ärekränkning, där käranden kanske

tillerkänts bara en mycket liten del av yrkat skadestånd men driver

processen vidare i högre rätt beträffande ett mycket större belopp men

inte får någon framgång med det.

Första stycket innehåller en kategorisk regel om kvittning medan andra

stycket ger en möjlighet att kvitta rättegångskostnader, om det finns

särskilda skäl, i mål om ersättning för sveda och värk m.m. För måls-

äganden blir det då av stor betydelse att ersättning avser kränkning och

inte sveda och värk e.d. Gränsdragningen mellan den ena och andra

ersättningsgrunden är emellertid inte alldeles klar (se SOU 1992:84 s. 97

ff och 217 ff samt 1995:33 s. 86). Mot denna bakgrund synes skillnaden

mellan möjligheterna till kvittning enligt första och andra styckena väl

stor.

Med hänsyn till det anförda anser Lagrådet att den föreslagna regeln i

6 kap. 5 § första stycket bör förses med någon form av "ventil" så att

avsteg från principen om kvittning kan göras i sådana fall där regeln

skulle ge ett klart otillfredsställande resultat med hänsyn till om-

ständigheterna i målet. En möjlighet är att till första styckets lagtext

lägga "om inte särskilda skäl föranleder annat".

Beträffande tredje stycket i paragrafen vill Lagrådet anmärka att också

denna regel synes alltför kategorisk. Om t.ex. ett brottsoffer inte anser sig

orka komma till en huvudförhandling utan att laga förfall kan anses

föreligga, verkar det inte rimligt att de nya kvittningsmöjligheterna helt

slås ut. Försumlig processföring brukar annars leda till skyldighet att

ersätta motpartens merkostnader och ingen rätt att få ersättning för egna

kostnader som har samband med försumligheten (se 18 kap. 6 § och 31

kap. 4 § rättegångsbalken). Motsvarande synsätt bör gälla fall som

regleras i det föreslagna tredje stycket.

I lagrådsremissen föreslås inte någon övergångsbestämmelse av det slag

som fanns i den underliggande promemorian. När det gäller pågående

processer anser Lagrådet det vara principiellt oriktigt att ändra "spel-

reglerna" på det sätt som remissförslaget innebär. Har ett yrkande om

skadestånd som avses i första eller andra stycket framställts före

lagändringens ikraftträdande bör därför de nya bestämmelserna inte

tillämpas.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 januari 2000

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1999/2000:47 Brottsoffers ansvar för

rättegångskostnader.

Prop. 1999/2000:47

Prop. 1999/2000:47

28

Prop. 1999/2000:47

27

Prop. 1999/2000:47

Bilaga 2

Prop. 1999/2000:47

Bilaga 1

Prop. 1999/2000:47

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:

Bilaga 3

Prop. 1999/2000:47

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:47

Bilaga 4

Prop. 1999/2000:47