Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att den s.k. 200-kronorsregeln i

60 § sista stycket lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet (MBL) avskaffas. Enligt den bestämmelsen får

som huvudregel högre skadestånd än 200 kr inte åläggas en

arbetstagare för deltagande i en olovlig stridsåtgärd.

Förslaget innebär att i de fall skadestånd blir aktuellt

bedömningen skall göras med tillämpning av de allmänna

skadeståndsreglerna i MBL utan den begränsning som 200-

kronorsregeln innebär.

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1992.

Propositionens lagförslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande

i arbetslivet

Härigenom föreskrivs att 60 § lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse

 60 §1

Om det är skäligt kan skadestånd sättas ned eller helt

falla bort.

I mål om skadestånd för arbetstagares deltagande i en

olovlig stridsåtgärd skall domstolen, om arbetskonflikten

ännu pågår och om domstolen finner den olovlig, så snart

som möjligt

1. ålägga arbetstagarna att återgå till arbetet och

2. om det bedöms lämpligt för att undanröja orsakerna

till arbetskonflikten, besluta att en ny överläggning enligt 43

§ genast efter återgång till arbetet skall tas upp under

ledning av en förlikningsman.

Arbetstagare som senast i samband med en första

överläggning enligt 43 § varaktigt har återgått till arbetet får

åläggas skadestånd bara om det finns särskilda skäl till det.

Högre skadestånd än

tvåhundra kronor får

inte åläggas en

arbetstagare för deltagande

i en olovlig

stridsåtgärd. Denna

begränsning gäller dock

inte, om arbetstagaren

underlåter att följa ett

åläggande av domstolen

om återgång till arbetet

och stridsåtgärden med

hänsyn till

omständigheterna måste

betraktas som särskilt

allvarlig eller

anmärkningsvärd.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1992. I fråga om

skadeståndsansvar som har uppkommit före ikraftträdandet

gäller 60 § i sin äldre lydelse.

Arbetsmarknadsdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20

februari 1992.

Närvarande: statsrådet B.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och

statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Laurén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

af[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om skadestånd för arbetstagares deltagande

i olovlig stridsåtgärd.

1 Ärendet och dess beredning

Genom beslut den 19 april 1990 bemyndigade dåvarande

regeringen chefen för arbetsmarknadsdepartementet att

tillkalla en särskild utredare med uppgift att lägga fram

förslag som syftade till att förbättra förhandlingsformerna

och spelreglerna på den svenska arbetsmarknaden. Till

utredare utsågs f.d. 1:e förbundsordföranden i

Statsanställdas förbund Lars-Erik Nicklasson.

Utredningen som antog namnet

löneförhandlingsutredningen avlämnade i februari 1991 en

rapport (SOU 1991:13) Spelreglerna på arbetsmarknaden.

I rapporten föreslås vissa ändringar i lagen (1976:580)

om medbestämmande i arbetslivet (MBL). Bland annat

föreslås att den s.k. 200-kronorsregeln i 60 § sista stycket

skall avskaffas. Utredningen pekar på att den nuvarande

nivån på 200 kr knappast får någon att av ekonomiska skäl

avstå från att delta i en olovlig konflikt. Vidare framhålls att

ett skadestånd om 200 kr inte står i någon rimlig proportion

till ett avtalsbrott som kan få stora konsekvenser för

arbetsgivaren och tredje man. Enligt utredningen innebär

olovliga stridsåtgärder i de flesta fall ett angrepp på det

kollektivavtal som den egna fackliga organisationen träffat

och kan leda till en försvagning av organisationens ställning

och förhandlingssystemet. En olovlig stridsåtgärd står

dessutom i konflikt med den fredsplikt som gäller enligt lag

och avtal.

Mot denna bakgrund bör, enligt utredningen,

skadeståndsansvaret för den enskilde arbetstagaren vid

olovliga stridsåtgärder skärpas.

Utredningen uttalar att det utdömda skadeståndet i en

olovlig konflikt som varken innehåller försvårande eller

förmildrande omständigheter borde kunna ligga på nivån

2000 kr i dagens penningvärde. Ett skadestånd på denna

nivå är, enligt utredningen, tillräckligt högt för att såväl

avhålla någon från att delta i en vild konflikt som att

markera intresset av att avtal skall hållas. Samtidigt får

skadeståndet inte några oacceptabla sociala konsekvenser.

Enligt utredningen bör det finnas möjlighet att utdöma

såväl högre som lägre skadestånd vid försvårande

respektive förmildrande omständigheter.

Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över

remissinstanserna bör fogas till protokollet som bilaga

1. Remissyttrandena finns att tillgå i

arbetsmarknadsdepartementet (dnr R 2484/91).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 6 februari 1992 att inhämta

lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen

(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Förslaget

hade upprättats inom arbetsmarknadsdepartementet. Det

remitterade förslaget överensstämmer med propositionens

lagförslag.

Lagrådet har sammanfattningsvis inte haft något att

erinra mot lagförslaget, enligt vilket arbetstagares

skadeståndsskyldighet för olovlig stridsåtgärd fastställs med

tillämpning av MBL:s allmänna skadeståndsregler. Om en

mer bestämd nivå på skadeståndets storlek anses önskvärd

bör detta emellertid enligt lagrådet komma till uttryck i

lagtexten. Lagrådet har vidare i sitt yttrande pekat på att

det kan råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån

ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att

bestämma skadestånd på grund av olovliga stridsåtgärder

och att frågan får ökad praktisk betydelse när nu de

allmänna skadeståndsreglerna skall gälla utan någon

beloppsmässig begränsning.

Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som

bilaga 2. Jag behandlar lagrådets synpunkter under

avsnitt 3.

Jag redovisar i det följande mina förslag med anledning

av utredningens förslag om att avskaffa den s.k. 200-

kronorsregeln. När det gäller övriga förslag av

löneförhandlingsutredningen avser jag att återkomma till

regeringen i ett annat sammanhang.

2 Bakgrund och gällande rätt

Före tillkomsten av MBL gällde enligt 1928 års

kollektivavtalslag att en enskild arbetstagare inte kunde för

ett lag- eller avtalsbrott ådömas skadestånd med ett högre

belopp än 200 kronor. Regeln hade sin praktiska betydelse

i fråga om skadestånd för deltagande i olovlig strejk, men

den ansågs tillämplig också i vissa andra fall av

kollektivavtalsbrott. I regeringens proposition om MBL på

våren 1976 föreslogs att 200-kronorsregeln skulle behållas

och föras över från kollektivavtalslagen till den nya

medbestämmandelagen (prop. 1975/76:105 bil.1 s. 285 ff,

510 ff, 538 f) Riksdagens beslut blev emellertid, efter

lottning, att begränsningen av den enskilde arbetstagarens

skadeståndsansvar till 200 kr skulle tas bort (jfr. InU

1975/76:45 s. 51f, 118) I riksdagen rådde dock enighet om

att skadeståndspåföljden -- även efter det att 200-

kronorsregeln från kollektivavtalslagen hade fallit bort --

skulle hållas på en måttlig nivå.

I arbetsdomstolen (AD) utvecklades en praxis som

sammanfattningsvis kan sägas ha gått ut på följande. När

inga särskilt försvårande eller förmildrande omständigheter

förelåg, bestämdes skadeståndet till 200 kr, vilket belopp så

småningom (se AD 1982 nr 129) höjdes till 300 kr med

hänsyn till den fortgående penningvärdeförändringen. I

några fall från den tiden då 200 kr utgjorde normalpåföljden

har skadestånd dömts ut med 300 eller 400 kr. Det har då

rört sig om stridsåtgärder som innehållit moment som kom

dem att framstå som särskilt allvarliga eller

anmärkningsvärda. Som högst har under den tiden ett

belopp av 600 kr ålagts den enskilde arbetstagaren för

deltagande i olovlig stridsåtgärd. I sin bedömning av det

fallet, som gjordes i två skilda avgöranden, uttalade

domstolen att om parterna inte kunde enas om en lösning

av konflikten syntes medbestämmandelagens regler om

påföljder vid fredspliktsbrott ha spelat ut sin roll i det fall

som saken gällde.

Bl.a. på grundval av förslag av nya arbetsrättskommittén

(SOU 1982:60) genomfördes fr.o.m den 1 januari 1985 vissa

ändringar i 60 § MBL. Genom de nya reglerna återinfördes

skadeståndsnivån till 200 kr som huvudregel. Undantag får

göras bara för arbetstagare som inte går tillbaka till arbetet,

när domstolen har beslutat om detta, och stridsåtgärden

med hänsyn till omständigheterna måste betraktas som

särskilt allvarlig eller anmärkningsvärd. Arbetsdomstolen

skall också kunna, om det bedöms lämpligt, besluta om

förnyade lokala överläggningar enligt 43 § MBL genast efter

återgång till arbetet och under ledning av en

förlikningsman, innan skadeståndsmålet avgörs.

Arbetstagare som varaktigt återgår i arbete senast i

samband med en första överläggning får åläggas

skadeståndsskyldighet endast om det finns särskilda skäl till

det.

I detta sammanhang kan också nämnas det förslag till

skadeståndsregel för fredspliktsbrott som föreslogs i

februari 1990 av den dåvarande regeringen i en proposition

om allmänt lönestopp (prop. 1989/90:95). I propositionen

uttalades att det för att upprätthålla respekten för lagens

regler ansetts erforderligt att frångå den regel i 60 § MBL

som begränsar skadeståndsskyldigheten till tvåhundra

kronor för arbetstagare som deltar i olovlig stridsåtgärd.

Mot denna bakgrund föreslogs en regel som maximerade

skadeståndsskyldigheten till femtusen kronor.

Propositionen antogs dock inte av riksdagen.

3 Höjt skadestånd för fredspliktsbrott

Mitt förslag: Den s.k. 200-kronorsregeln i 60 § sista

stycket MBL när det gäller enskild arbetstagares

skadeståndsansvar vid olovliga stridsåtgärder avskaffas.

Det innebär att i de fall skadestånd blir aktuellt

bedömningen skall göras med tillämpning av de allmänna

skadeståndsreglerna i samma lag utan den begränsning som

följer av 200-kronorsregeln. Avsikten med förslaget är att

åstadkomma en väsentlig höjning av den generella

skadeståndsnivån.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt

förslag.

Remissinstanserna: Utredningens förslag har

tillstyrkts av övervägande flertalet remissinstanser. Endast

Landsorganisationen i Sverige (LO) har ställt sig

direkt avvisande till förslaget och anser att otillåtna

konflikter i första hand måste lösas med andra medel än

skadestånd. Flera arbetsgivarorganisationer menar att det

föreslagna ''''''''normalskadeståndet'''''''' på 2000 kr är för lågt.

Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) anser att

skadestånden i normalfallen i vart fall inte bör understiga

5000 kr och att beloppet bör vara indexreglerat. Även

statens arbetsgivarverk anser att skadeståndet bör

vara indexreglerat och föreslår att det i normalfallet bör

motsvara 10 procent av basbeloppet. Företagarnas

Riksorganisation föreslår ett belopp motsvarande en

normallön efter skatt medan Arbetsgivarföreningen

SFO anser att normalbeloppet bör ligga på 5000 kr.

Konjunkturinstitutet hänvisar till det danska

systemet för sanktioner vid olovliga konflikter dvs.

skadestånd med bestämt belopp per strejktimme.

Tjänstemännens centralorganisation (TCO) anser att

hela sanktionssystemet bör ses över i ett sammanhang.

AD anser att en lagändring är motiverad för att en

nyanserad skadeståndsbedömning skall kunna göras men

ifrågasätter det lämpliga i att en mer väsentlig höjning av

skadeståndsnivån bör ske enbart genom motivuttalanden.

Skälen för mitt förslag: Som redovisas i

löneförhandlingsutredningens rapport finns det flera

omständigheter som talar för en väsentlig höjning av

skadeståndsnivån för deltagande i olovliga strejker. Den

nuvarande skadeståndsnivån på 200 kr har varit oförändrad

sedan år 1928 då den motsvarade en månadslön för en

industriarbetare. En begränsning av skadeståndet till högst

200 kr innebär i dagens läge endast ett symboliskt

skadestånd som är svår att försvara både från allmänna och

rättsliga utgångspunkter. Som AD påpekar i sitt

remissyttrande är risken för att sanktionssystemet råkar i

vanrykte inte helt försumbar samtidigt som det med

nuvarande regler är svårt att tillämpa en nyanserad

skadeståndsbedömning.

Avgörande för en väsentlig höjning av skadeståndsnivån

är emellertid vikten av att upprätthålla respekten för

ingångna kollektivavtal och den lagstadgade fredsplikten.

Olovliga konflikter innebär ett angrepp på det

kollektivavtal som den egna fackliga organisationen träffat

och den arbetsfred som parterna kommit överens om. Detta

innebär i sin tur en försvagning av den fackliga

organisationens ställning och ett hot mot själva

förhandlingssystemet. Vilda strejker och särskilt hot om

sådana leder i många fall till löneökningar utöver gällande

kollektivavtal vilket förorsakar oro även på den övriga

arbetsmarknaden.

Som framhålls i rapporten måste man i detta

sammanhang utgå från att skadeståndsbeloppets storlek har

en avhållande effekt och att det närmast är en självklarhet

att ett skadestånd på 200 kr inte får någon att av

ekonomiska skäl avstå från att delta i en olovlig konflikt.

Härtill kommer betydelsen av att skadeståndet bör stå i en

mera rimlig proportion till avtalsbrottet än idag. Till bilden

hör att arbetsgivarens skador ofta uppgår till mycket stora

belopp redan vid en kortvarig stridsåtgärd. Som en

jämförelse kan nämnas de ganska betydande skadestånd

som utkrävs av arbetsgivare som gör sig skyldig till tämligen

bagatellartade brott mot vissa regler av ordningskaraktär i

den arbetsrättsliga lagstiftningen.

Mot denna bakgund bör, enligt min mening,

skadeståndsnivån generellt sett för arbetstagares

deltagande i olovliga stridsåtgärder väsentligen höjas. I

stort sett samtliga remissinstanser, utom LO, har också

tillstyrkt en sådan höjning. När det gäller frågan om på

vilken nivå skadeståndet bör ligga och hur det hela skall

lösas lagtekniskt har olika uppfattningar förts fram. Flera

arbetsgivarorganisationer har framhållit att det i rapporten

föreslagna ''''''''normalskadeståndet'''''''' om 2000 kr är för knappt

tilltaget för att effekten skall kunna bli den avsedda.

Problemet är att få till stånd en rimlig avvägning av den

enskilde arbetstagarens skadeståndsskyldighet.

Vid denna bedömning måste åtminstone tre krav vara

uppfyllda. För det första bör de skadestånd som döms ut

vara så stora att de, för att få en avhållande effekt, verkligen

medför en uppoffring för den enskilde arbetstagaren.

Skadeståndet får inte vara rent symboliskt. Det andra

kravet som måste vara uppfyllt är att skadeståndet bör

kunna differentieras med hänsyn till fredspliktsbrottets

svårighetsgrad. Slutligen bör skadeståndet ligga på en sådan

nivå att det inte får socialt oacceptabla konsekvenser.

Enligt min mening uppfyller den i rapporten angivna

skadeståndsnivån för normalfallet dessa krav. Det innebär

att skadeståndet för en olovlig konflikt som varken

innehåller försvårande eller förmildrande omständigheter

bör ligga på nivån 2000 kr i dagens penningvärde. Denna

nivå bör lämpligen utgöra ett riktmärke vid utdömande av

skadestånd vid en konflikt som utgör ett medvetet angrepp

mot gällande kollektivavtal.

Den nu angivna höjningen av den generella

skadeståndsnivån kan naturligvis, på sätt arbetsdomstolen

föreslagit, åstadkommas genom att 200-kronorsregeln i 60 §

sista stycket MBL ersätts av en liknande regel men med ett

annat belopp. Som exempel på en sådan regel kan nämnas

den skadeståndsregel för fredspliktsbrott som den

dåvarande regeringen i februari 1990 föreslog i den tidigare

nämnda propositionen om allmänt lönestopp. I

propositionen föreslogs en regel av innebörd att högre

skadestånd än femtusen kronor inte fick åläggas en

arbetstagare för brott mot i den lagen stadgade fredsplikten.

En regel motsvarande denna i MBL skulle kunna innebära

en väsentlig höjning av skadeståndsbeloppen.

Lagrådet har påpekat att om en mer bestämd nivå på

skadeståndets storlek anses önskvärd, bör detta komma till

uttryck i lagtexten.

Enligt min mening vore det emellertid olyckligt att ånyo

reglera skadeståndsbeloppets storlek direkt i lagen. En

sådan regel -- oavsett om den utformas som en schablon --

eller maximiregel -- har sina olägenheter. Den blir med

nödvändighet stel och riskerar att låsa rättsutvecklingen.

Den kan också försvåra en önskvärd differentiering vid

bedömningen av fredspliktsbrottet. Regeln kan vidare lätt

missförstås och riskerar dra med sig onödiga tillämpnings-

och avgränsningsproblem (exempelvis om flera på varandra

följande arbetsnedläggelser skall betraktas som en eller

flera stridsåtgärder). Till bilden hör också att en sådan regel

skulle innebära en avvikelse från skadeståndsreglerna i

övrigt i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Flertalet

remissinstanser som uttalat sig i denna fråga har också

förordat, i likhet med förslaget i rapporten, ett system där

skadeståndsbeloppets storlek inte anges i lagen.

Detta innebär att för det fall skadestånd för

arbetstagares deltagande i olovlig stridsåtgärd blir aktuellt

bedömningen får göras med tillämpning av MBLs allmänna

skadeståndsregler. Vad som här blir aktuellt är reglerna om

s.k. allmänt skadestånd dvs. ersättning för annan än

ekonomisk skada. Det allmänna skadeståndets funktion

beskrivs närmare i 55 § MBL. Storleken av ett sådant

skadestånd bestäms efter en skälighetsbedömning i varje

enskilt fall, varvid avgörande blir sådana omständigheter

som lag- eller avtalsbrottets grovhet, skadans omfattning,

den skadevållandes större eller mindre skuld, den

skadelidandes medvållande och den skadegörande

handlingens beskaffenhet i övrigt. Av bestämmelsen i 60 §

första stycket framgår vidare att skadeståndet kan sättas

lägre än vad som är brukligt i jämförbara fall eller helt falla

bort exempelvis när förmildrande omständigheter

föreligger.

Lagrådet har i detta sammanhang pekat på att det

kan råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån

ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att

bestämma skadestånd på grund av olovliga konflikter och

att frågan får ökad praktisk betydelse när nu de allmänna

skadeståndsreglerna skall gälla utan någon beloppsmässig

begränsning.

I denna del vill jag anföra följande. Som lagrådet

framhållit i sitt yttrande är den allmänna utgångspunkten

för skadeståndsskyldigheten enligt MBL att den som bryter

mot lagen eller mot kollektivavtal i princip skall ersätta

uppkommen skada (54 §). Härvid skall inte bara ekonomisk

skada utan också omständigheter av annat slag komma i

beaktande (55 §). När det gäller skadeståndsansvar för

enskild arbetstagares deltagande i en olovlig stridsåtgärd

har det dock sedan länge varit erkänt att man inte kan

utkräva skadestånd som täcker arbetsgivarens förluster.

Skadeståndets funktion i dessa sammanhang är i första hand

preventivt dvs. att upprätthålla respekten för ingångna

kollektivavtal och inte att utgöra ersättning för liden skada.

Den omständigheten att 200-kronorsregeln med förslaget

slopas är inte avsedd att medföra några ändringar i det nu

beskrivna rättsläget. I mål om ansvar för olovliga

stridsåtgärder har det med andra ord inte någon omedelbar

betydelse för skadeståndets belopp vilken ekonomisk skada

som har uppkommit. Den omständigheten att den

ekonomiska skadan blivit särskilt omfattande kan

emellertid på sätt som framhålls nedan betraktas som ett

försvårande moment vid skadeståndsbedömningen.

Avsikten med förslaget att avskaffa 200-kronorsregeln är

alltså att åstadkomma en väsentlig höjning av den generella

skadeståndsnivån. Med förslaget uppnås också stora

möjligheter till en nyanserad skadeståndbedömning i det

enskilda fallet. Det innebär att när försvårande

omständigheter föreligger bör domstolen utdöma ett högre

eller t.o.m. ett väsentligt högre skadestånd än vad som

eljest skulle ha utgått. Sådana omständigheter kan

exempelvis vara en vägran att följa arbetsdomstolens beslut

om återgång i arbetet, långvariga konflikter, uppkomsten av

betydande förmögenhetsskador eller att stridsåtgärden har

medfört allvarliga störningar för tredje man. Rör det sig om

ett fall där det med hänsyn till omständigheterna kan anses

skäligt bör skadeståndet sättas ned eller helt falla bort.

Ett par remissinstanser har varit inne på att införa någon

form av indexreglerat skadestånd, exempelvis genom att

anknyta detta till basbeloppet. Såvitt gäller

penningvärdeförändringens betydelse för

skadeståndsbeloppen har arbetsdomstolen i flera

sammanhang gett uttryck för uppfattningen att en

fortgående urholkning av det allmänna skadeståndets

avhållande effekt inte bör tillåtas (se bl.a. AD 1982 nr 129)

Jag utgår från att arbetsdomstolen även fortsättningsvis

kommer att i sin praxis beakta den fortgående

penningvärdeförändringen.

Slutligen vill jag peka på bestämmelsen i 60 § tredje

stycket MBL. Denna bestämmelse innebär som vissa

remissinstanser påpekat en risk för att kortvariga olovliga

stridsåtgärder uppfattas som acceptabla. Det är viktigt att

denna uppfattning inte får spridning. Bestämmelsen i 60 §

tredje stycket stadgar att arbetstagare som senast i samband

med en första överläggning enligt 43 § varaktigt har återgått

till arbetet får åläggas skadestånd bara om det finns

särskilda skäl till det. Sådana särskilda skäl föreligger t.ex.

när ett antal enskilda arbetstagare systematiskt medverkar i

upprepade stridsåtgärder i syfte att tvinga fram ändringar i

gällande kollektivavtal.

Övergångsbestämmelser

Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 juli 1992. I

fråga om skadeståndsansvar som har uppkommit före

ikraftträdandet gäller 60 § i sin äldre lydelse.

4 Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom

arbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till lag om

ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

5 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag

att regeringen föreslår riksdagen att anta förslaget till lag

om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i

arbetslivet.

6 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens

överväganden och beslutar att genom proposition föreslå

riksdagen att anta det förslag som föredraganden lagt fram.

Bilaga 1

Förteckning över instanser som erhållit och avgivit

yttrande över rapporten Spelreglerna på arbetsmarknaden

1. Justitiekanslern

2. Hovrätten för Västra Sverige

3. Konjunkturinstitutet

4. Juridiska fakultetsstyrelsen vid Uppsala universitet

5. Arbetsdomstolen

6. Statens förlikningsmannaexpedition

7. Statistiska centralbyrån

8. Statens arbetsgivarverk

9. Svenska arbetsgivareföreningen

10. Svenska kommunförbundet

11. Landstingsförbundet

12. Företagarnas Riksorganisation

13. Arbetsgivareföreningen SFO

14. Kooperationens förhandlingsorganisation

15. Landsorganisationen i Sverige

16. Tjänstemännens centralorganisation

17. Sveriges akademikers centralorganisation

Bilaga 2

LAGRÅDET

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1992-02-14

Närvarande: justitierådet Bengt Rydin, regeringsrådet

Stig von Bahr, justitierådet Inger[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 6

februari 1992 har regeringen på hemställan av statsrådet
[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag

till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande

i arbetslivet.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av

hovrättsassessorn Hans Blyme.

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

Den allmänna utgångspunkten för

skadeståndsskyldigheten enligt lagen (1976:580) om

medbestämmande i arbetslivet (MBL) är att den som bryter

mot lagen eller mot kollektivavtal i princip skall ersätta

uppkommen skada (54 §). Härvid skall inte bara ekonomisk

skada utan också omständigheter av annat slag komma i

beaktande (55 §).

I 60 § första stycket finns en generell jämkningsregel om

att skadestånd kan, om så är skäligt, sättas ned eller helt

falla bort. Såvitt gäller arbetstagares skadeståndsskyldighet

för deltagande i en olovlig stridsåtgärd kompletteras denna

regel av två särskilda begränsningsregler. Av intresse i detta

lagstiftningsärende är regeln i 60 § sista stycket att -- bortsett

från visst specialfall -- högre skadestånd än 200 kr inte får

utdömas.

Såsom framgår av remissprotokollet kan 200-

kronorsregeln, som är grundad på 1928 års penningvärde,

numera inte anses fylla sin från början avsedda funktion.

Lagrådet tillstyrker att regeln avskaffas.

Följden av det remitterade lagförslaget blir, som också

påpekas i remissen, att arbetsdomstolen får bedöma en

arbetstagares skadeståndsansvar vid olovliga stridsåtgärder

med tillämpning av de nyss berörda allmänna

skadeståndsreglerna i MBL. I motiveringen anges att vad

som då blir aktuellt är reglerna om s.k. allmänt skadestånd,

dvs. ersättning för annan än ekonomisk skada (jfr 55 §). Att

skadeståndet skall vara begränsat på sådant sätt framgår

inte av själva lagen. I rättsfallet AD 1977 nr 218 (s. 1382)

har emellertid gjorts vissa uttalanden i den angivna

riktningen. Där talas bl.a. om att det ifrågavarande

skadeståndets funktion ''''''''inte i första hand'''''''' är att utgöra

ersättning för liden skada och om att skadeståndet

''''''''väsentligen'''''''' har ideell karaktär.

Lagrådet har med det anförda velat peka på att det kan

råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån

ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att

bestämma skadestånd på grund av olovliga konflikter.

Frågan får ökad praktisk betydelse när nu de allmänna

skadeståndsreglerna skall gälla utan någon beloppsmässig

begränsning.

Avsikten med förslaget är enligt remissprotokollet att

åstadkomma en väsentlig höjning av den generella

skadeståndsnivån. För en olovlig konflikt som varken

innehåller försvårande eller förmildrande omständigheter

avses skadeståndsnivån ligga på 2 000 kr i dagens

penningvärde. När försvårande omständigheter föreligger

bör, anförs det vidare, domstolen utdöma ett högre eller

t.o.m. ett väsentligt högre skadestånd än vad som eljest

skulle ha utgått. Rör det sig om ett fall där det med hänsyn

till omständigheterna kan anses skäligt sägs däremot

skadeståndet böra sättas ned eller helt falla bort.

Lagrådet vill framhålla att det inte föreligger någon

säker grund för att en tillämpning av de allmänna

skadeståndsreglerna i MBL leder till att en arbetstagare vid

en ordinär olovlig konflikt kommer att ådömas ett

skadestånd i storleksordningen 2 000 kr. Någon bestämd

slutsats synes inte heller kunna dras om den framtida

skadeståndsnivån när det gäller allvarligare eller lindrigare

kränkningar av fredsplikten. Det kan inte uteslutas att

nivån på utdömda skadestånd i rättstillämpningen kommer

att avvika från vad som uttalats i motiven till lagförslaget.

Skall den åsyftade skadeståndsnivån med säkerhet uppnås

bör beloppsbestämningar -- indexreglerade eller ej -- tas in

i lagtexten.

Av det anförda framgår sammanfattningsvis att lagrådet

inte har något att erinra mot lagförslaget, enligt vilket

arbetstagares skadeståndsskyldighet för olovlig stridsåtgärd

fastställs med tillämpning av MBLs allmänna

skadeståndsregler. Om en mer bestämd nivå på

skadeståndets storlek anses önskvärd, bör detta emellertid

komma till uttryck i lagtexten.

1

Senaste lydelse 1984:817