Regeringens proposition

1998/99:84

Lag om skatt på avfall

Prop.

1998/99:84

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 8 april 1999

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Finansdepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att en lag införs om skatt på avfall som

deponeras. Avsikten är att avfallsskatten skall öka de ekonomiska

incitamenten att behandla avfall på ett från miljö- och

naturresurssynpunkt bättre sätt. Skatten skall omfatta såväl

konventionellt avfall som industrins branschspecifika avfall och tas ut

med 250 kr per ton. Skattefrihet medges för vissa avfallsslag för vilka det

under överskådlig tid inte finns några miljömässigt acceptabla alternativ

till deponering och möjligheterna att minska avfallsmängderna genom

processförändringar, val av råvara etc. är avsevärt begränsade.

Lagen om skatt på avfall föreslås träda i kraft den 1 januari 2000.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om skatt på avfall 6

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter 9

3 Ärendet och dess beredning 12

4 Bakgrund 13

4.1 Avfallet och miljöpolitiken 13

4.2 Avfallshanteringen i dag 16

4.3 Miljöskyddslagstiftning 16

4.3.1 Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd 16

4.3.2 Avfall och producentansvar 17

4.4 Avfallet inom EU 17

4.5 Andra styrmedel för minskad deponering av avfall 18

4.5.1 Producentansvar 18

4.5.2 Naturgrusskatt 19

4.5.3 Hantering av uttjänta varor 19

4.5.4 Allmänna råd för deponering 19

4.5.5 Avfallsplanering 20

4.5.6 Kommunalt Agenda 21-arbete 20

4.5.7 Behandlingsavgifter 20

4.5.8 Renhållningstaxor 21

4.5.9 Industrins miljöpolicy 21

4.6 Avfallsskatt i andra EU-länder 22

5 Behovet av en avfallsskatt 22

6 Skattepliktig anläggning och skattskyldig 24

6.1 Skattepliktig anläggning 24

6.2 Skattskyldig 33

7 Förfarandet vid beskattning 33

7.1 Netto- eller slutdeponimetod 33

7.2 Avdrag för sådant som förs ut från anläggningen 38

7.2.1 Inledning 38

7.2.2 Lak- och reningsvatten 38

7.2.3 Gas som bildats vid nedbrytning av organiskt

avfall (deponigas) 39

7.3 Redovisningsperiod m.m. 41

8 Skattenivå och fastställande av skatten 42

9 Allmänna utgångspunkter för skattefrihet 44

10 Skattebefrielse för vissa anläggningar och behandlings-

metoder m.m. 47

10.1 Anläggningar där deponering sker uteslutande av vissa

avfallsslag 47

10.2 Material för driften av avfallsanläggningen 53

10.3 Vissa behandlingsformer 54

11 Skattebefrielse för konstruktionsarbeten m.m. 57

12 Skattebefrielse för vissa konventionella avfall m.m. 59

12.1 Inledning 59

12.2 Sanering av mark- och vattenområden 59

12.2.1 Förorenad jord från marksanering 59

12.2.2 Muddermassor 61

12.2.3 Omdeponering av avfall från sanering av

upplag för farligt avfall 62

12.3 Vissa fall av vattenrening 62

12.3.1 Slam från behandling av lakvatten från

anläggning där gips deponeras 62

12.3.2 Avfall från rening av kommunalt avlopps-

vatten som förorenats på grund av verksam-

het vid Falu koppargruva 64

12.4 Asbesthaltigt avfall 65

12.5 Bygg- och rivningsavfall 66

12.6 Kommunalt avloppsslam 66

12.7 Avfall från energiutvinning 67

12.7.1 Biobränsleaska 67

12.7.2 Övrigt avfall från energiutvinning 68

13 Skattebefrielse för vissa branschspecifika avfall 70

13.1 Inledning 70

13.2 Avfall från gruvor och mineralutvinning 70

13.3 Avfall från trävaruindustrin 71

13.4 Avfall från massa- och pappersindustrin 71

13.4.1 Generell skattebefrielse för avfall från

massa- och pappersindustrin 71

13.4.2 Grönlutslam 72

13.4.3 Avfall från upparbetning av returpapper 72

13.5 Askor från eldning av avsvärtningsslam 74

13.6 Avfall från kemisk industri 74

13.6.1 Slam från framställning av dikalciumfosfat,

kalciumklorid och natriumfosfat 74

13.6.2 Kalciumfluoridslam från framställning av

aluminiumfluorid 75

13.6.3 Gipsslam från framställning av

uppkolningsmedel 76

13.6.4 Elfilterstoft och andra rester från fram-

ställning av kalciumkarbid m.m. 77

13.7 Avfall från järn-, stål- och metallindustrin 79

13.7.1 Inledning 79

13.7.2 Slagger från metallurgiska processer 79

13.7.3 Stoft och slam från rening av gaser från

framställning av råjärn och råstål 83

13.7.4 Oljehaltigt glödskalsslam 87

13.7.5 Metallhydroxidslam 88

13.7.6 Stoft och slam från rening av rökgaser och

processvatten vid framställning av koppar,

zink och bly 89

13.7.7 Katodrester och annat avfall från framställ-

ning av aluminium 90

13.7.8 Stoft och slam från rening av rökgaser från

framställning av ferrolegeringar 92

13.8 Avfall från verkstadsindustrin 93

13.9 Avfall från tillverkning av stenull 95

13.10 Avfall från glasåtervinning 96

13.11 Avfall från fragmenteringsindustrin 97

14 Konsekvenserna av en avfallskatt 98

14.1 Konsekvenser av en skatt på konventionellt avfall 98

14.1.1 Inledning 98

14.1.2 Total avfallsmängd 98

14.1.3 Materialåtervinning 98

14.1.4 Biologisk behandling och energiutvinning 98

14.1.5 Avfallsförbränning och energiutvinning 98

14.1.6 Effekt på deponerad avfallsmängd 99

14.1.7 Effekt på antalet avfallsupplag 99

14.1.8 Transporter 100

14.1.9 Ökade deponikostnader 100

14.1.10 Konsekvenser för hushållen m.fl. 101

14.2 Konsekvenser av en skatt på branschspecifikt avfall 101

14.2.1 Inledning 101

14.2.2 Effekt på deponerad avfallsmängd 101

14.2.3 Industrins kostnadsökning på grund av

skatten 101

14.3 Kostnader för administration och kontroll av skatten 102

14.4 Illegal deponering 102

14.5 Förslagets offentlig-finansiella effekter 103

15 Ikraftträdande m.m. 104

16 Författningskommentar 105

16.1 Förslaget till lag om skatt på avfall 105

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktsskatter och prisregleringsavgifter 121

Bilaga 1 Förteckning över remissinstanser m.fl. 122

Bilaga 2 Lagrådsremissens lagförslag 123

Bilaga 3 Lagrådets yttrande 126

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 april 1999 129

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till

1. lag om skatt på avfall,

2. lag om ändring i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter.

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om skatt på avfall

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Skatt (avfallsskatt) skall betalas till staten enligt denna lag för avfall

som förs in till en avfallsanläggning där farligt avfall eller annat avfall

till en mängd av mer än 50 ton per år slutligt förvaras (deponeras) eller

förvaras under längre tid än tre år.

Avfallsskatt skall också betalas för avfall som uppkommer inom en

anläggning där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering, om farligt avfall eller annat avfall till en mängd av mer

än 50 ton per år deponeras inom anläggningen eller förvaras där under

längre tid än tre år.

2 § Med avfall jämställs annat material som förs in till en

avfallsanläggning som avses i 1 § första stycket.

3 § Bestämmelserna i 1 § gäller dock inte för anläggningar där

deponering eller förvaring sker uteslutande av

1. ett eller flera av följande avfallsslag, nämligen

a) jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft, kalksten eller annan sten,

b) bergrester från gruvindustriell verksamhet,

c) avfallssand från gruvindustriell verksamhet och avfall från

vattenrening vid sådan verksamhet samt järnhaltigt avfall från

rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets, eller

2. radioaktivt avfall.

I fråga om avfall från vattenrening vid gruvindustriell verksamhet och

järnhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets

gäller första stycket 1 endast under förutsättning att deponering eller

förvaring sker tillsammans med avfallssand från gruvindustriell

verksamhet.

Skattebelopp m.m.

4 § Avfallsskatt skall betalas med 250 kronor per ton avfall.

5 § Avfallsskatt skall bestämmas på grundval av vägning.

Om den mängd avfall som förs in till eller uppkommer vid en

anläggning är av mindre omfattning eller det av någon annan anledning

finns särskilda skäl, får avfallsskatten bestämmas på annan grund än

vägning.

Undantag från skatteplikt

6 § Avfallsskatt skall inte betalas för

1. material som är avsett att användas för driften av en

avfallsanläggning eller som förs in till en sådan anläggning utan direkt

samband med avfallshanteringen,

2. avfall som är avsett att inom en anläggning behandlas genom

a) kompostering eller reaktorbaserad rötning,

b) förbränning,

c) användning för tillverkning av fast lagringsbart bränsle.

Avfallsskatt skall dock betalas för rester som uppstår efter genomförd

behandling enligt första stycket 2.

Vem som är skattskyldig

7 § Skyldig att betala avfallsskatt är den som bedriver verksamheten på

anläggningen.

Den som är skattskyldig skall vara registrerad hos

beskattningsmyndigheten.

Skattskyldighetens inträde

8 § Skyldigheten att betala avfallsskatt inträder i fall som avses i

1. 1 § första stycket när avfall förs in till anläggningen,

2. 1 § andra stycket när avfall uppkommer och i

3. 6 § andra stycket när behandlingen har slutförts.

Förfarandet

9 § Bestämmelserna i lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter om förfarandet vid beskattningen gäller för

avfallsskatt. Redovisningsperioden för avfallsskatt är dock

kalenderkvartal.

Avdrag i deklaration

10 § I en deklaration som avser avfallsskatt får avdrag göras för skatt på

1. avfall som

a) förts ut från anläggningen, dock inte lak- och reningsvatten och inte

heller gas som har bildats vid nedbrytning av organiskt avfall,

b) använts för driften av anläggningen,

c) använts för konstruktionsarbeten inom anläggningen eller för att där

åstadkomma en miljösäker deponering eller förvaring,

2. förorenad jord från marksanering,

3. muddermassor från sanering och fördjupning av vattenområden,

4. avfall från sanering av upplag för farligt avfall,

5. slam från behandling av lakvatten från anläggning där gips

deponeras,

6. avfall från rening av kommunalt avloppsslam som förorenats på

grund av verksamhet vid Falu koppargruva,

7. asbesthaltigt avfall,

8. fluor- och svavelhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av

järnmalmspellets,

9. grönlutslam från kausticeringsprocesser,

10. returfiberavfall och avsvärtningsslam från upparbetning av

returpapper samt askor från eldning av avsvärtningsslam,

11. slam från framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och

natriumfosfat,

12. kalciumfluoridslam från framställning av aluminiumfluorid,

13. gipsslam från framställning av uppkolningsmedel,

14. elfilterstoft från framställning av kalciumkarbid,

15. slagger från metallurgiska processer,

16. stoft och slam från rening av gaser från framställning av råstål och

råjärn,

17. oljehaltigt glödskalsslam,

18. metallhydroxidslam,

19. stoft och slam från rening av rökgaser och processvatten vid

framställning av koppar, zink och bly,

20. katodrester, elektrofilterstoft, blästerstoft och kolavfall från

framställning av aluminium,

21. stoft och slam från rening av rökgaser från framställning av

ferrolegeringar,

22. gjuterisand,

23. avfall från rensprocessen vid upparbetning av återvunnet glas.

Avdrag enligt första stycket 1 c får dock inte göras för skatt på avfall

som använts för mellantäckning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

2.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter

Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1 § och 2 kap. 3 § lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

1 §1

Denna lag gäller för skatter och avgifter som tas ut enligt

1. lagen (1928:376) om skatt på

lotterivinster, lagen (1941:251) om

särskild varuskatt, lagen

(1957:262) om allmän energiskatt,

lagen (1961:372) om bensinskatt,

lagen (1961:394) om tobaksskatt,

lagen (1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel, lagen

(1973:37) om avgift på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1973:1216) om särskild skatt för

oljeprodukter och kol,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1977:306) om dryckesskatt,

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1978:144) om skatt på vissa

resor, lagen (1982:691) om skatt

på vissa kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på viss

elektrisk kraft, lagen (1983:1053)

om skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1983:1104)

om särskild skatt för elektrisk kraft

från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisatorskatt,

lagen (1984:355) om skatt på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på

aktier, lagen (1984:409) om skatt

på gödselmedel, lagen (1984:410)

om skatt på bekämpningsmedel,

lagen (1988:1567) om miljöskatt

på inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om koldioxidskatt,

lagen (1990:587) om svavelskatt,

2 § första stycket 6 lagen

(1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:662)

om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på vissa

oljeprodukter, lagen (1990:1427)

om särskild premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1992:1479) om lagerskatt på viss

bensin, lagen (1992:1438) om

dieseloljeskatt och användning av

vissa oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om lagerskatt på

dieselolja, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt, lagen (1994:1776)

om skatt på energi, lagen

(1995:1132) om lagerskatt på

dieselolja för förbrukning i vissa

motordrivna fordon, lagen

(1995:1667) om skatt på

naturgrus.

1. lagen (1928:376) om skatt på

lotterivinster, lagen (1941:251) om

särskild varuskatt, lagen

(1957:262) om allmän energiskatt,

lagen (1961:372) om bensinskatt,

lagen (1961:394) om tobaksskatt,

lagen 1972:266) om skatt på

annonser och reklam, lagen

(1972:820) om skatt på spel, lagen

(1973:37) om avgift på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1973:1216) om särskild skatt för

oljeprodukter och kol,

bilskrotningslagen (1975:343),

lagen (1977:306) om dryckesskatt,

lagen (1978:69) om

försäljningsskatt på motorfordon,

lagen (1978:144) om skatt på vissa

resor, lagen (1982:691) om skatt

på vissa kassettband, lagen

(1982:1200) om skatt på

videobandspelare, lagen

(1982:1201) om skatt på viss

elektrisk kraft, lagen (1983:1053)

om skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1983:1104)

om särskild skatt för elektrisk kraft

från kärnkraftverk, lagen

(1984:351) om totalisatorskatt,

lagen (1984:355) om skatt på vissa

dryckesförpackningar, lagen

(1984:405) om stämpelskatt på

aktier, lagen (1984:409) om skatt

på gödselmedel, lagen (1984:410)

om skatt på bekämpningsmedel,

lagen (1988:1567) om miljöskatt

på inrikes flygtrafik, lagen

(1990:582) om koldioxidskatt,

lagen (1990:587) om svavelskatt,

2 § första stycket 6 lagen

(1990:661) om avkastningsskatt på

pensionsmedel, lagen (1990:662)

om skatt på vissa

premiebetalningar, lagen

(1990:1087) om lagerskatt på vissa

oljeprodukter, lagen (1990:1427)

om särskild premieskatt för

grupplivförsäkring, m.m., lagen

(1991:1482) om lotteriskatt, lagen

(1991:1483) om skatt på

vinstsparande m.m., lagen

(1992:1479) om lagerskatt på viss

bensin, lagen (1992:1438) om

dieseloljeskatt och användning av

vissa oljeprodukter, lagen

(1992:1439) om lagerskatt på

dieselolja, lagen (1994:1563) om

tobaksskatt, lagen (1994:1564) om

alkoholskatt, lagen (1994:1776)

om skatt på energi, lagen

(1995:1132) om lagerskatt på

dieselolja för förbrukning i vissa

motordrivna fordon, lagen

(1995:1667) om skatt på

naturgrus, lagen (1999:000) om

skatt på avfall.

2. lagen (1967:340) om prisreglering på jordbrukets område, lagen

(1974:226) om prisreglering på fiskets område, lagen (1990:615) om

avgifter på vissa jordbruksprodukter m.m., lagen (1990:616) om

införande av lagen (1990:615) om avgifter på vissa jordbruksprodukter

m.m., lagen (1994:1704) om lageravgift på vissa jordbruksprodukter,

lagen (1982:349) om återvinning av dryckesförpackningar av aluminium.

Har i författning som anges i första stycket eller i författning som

utfärdats med stöd av sådan författning lämnats bestämmelse som

avviker från denna lag gäller dock den bestämmelsen.

2 kap.

3 §2

För skatt enligt författningarna i

1 kap. 1 § första stycket 1 är

kalendermånad

redovisningsperiod. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

skatt enligt lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam,

lagen (1972:820) om skatt på spel,

lagen (1982:691) om skatt på vissa

kassettband, lagen (1983:1053) om

skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1990:662) om

skatt på vissa premiebetalningar

och lagen (1990:661) om

avkastningsskatt på

pensionsmedel.

För skatt enligt författningarna i

1 kap. 1 § första stycket 1 är

kalendermånad

redovisningsperiod. Särskilda

bestämmelser gäller i fråga om

skatt enligt lagen (1972:266) om

skatt på annonser och reklam,

lagen (1972:820) om skatt på spel,

lagen (1982:691) om skatt på vissa

kassettband, lagen (1983:1053) om

skatt på omsättning av vissa

värdepapper, lagen (1990:662) om

skatt på vissa premiebetalningar,

lagen (1990:661) om

avkastningsskatt på pensionsmedel

och lagen (1999:000) om skatt på

avfall.

För avgifter enligt författningarna i 1 kap. 1 § första stycket 2 är

kalendermånad redovisningsperiod om Jordbruksverket eller

Fiskeriverket inte föreskriver något annat.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för

sådana skattskyldiga som kan beräknas redovisa skatt med låga belopp

medge att redovisningsperioden tills vidare skall vara ett halvt eller ett

helt beskattningsår. Riksskatteverket, Jordbruksverket eller Fiskeriverket

får meddela föreskrifter om redovisningsperiod för fall då den

skattskyldige har försatts i konkurs.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000.

3 Ärendet och dess beredning

I juli 1993 tillkallades en särskild utredare med uppdrag att utreda vissa

frågor om beskattning m.m. av avfall. Utredaren (Avfallsskatteutred-

ningen) lämnade olika förslag till utformning av en avfallsskatt i sitt

betänkande Avfallsfri framtid (SOU 1994:114). Vid remissbehandlingen

av betänkandet framhöll remissinstanserna genomgående att det i

utredningen saknades en bedömning av vilka samhällsekonomiska och

företagsekonomiska konsekvenser som utredningens förslag skulle få.

Med anledning av vad som framkommit under remissbehandlingen

tillkallades i mars 1995 en särskild utredare (Fi 1995:07,

Deponiskatteutredningen) med uppdrag att ta fram ett förslag till en skatt

som syftar till att minska mängden avfall som deponeras och att allsidigt

utreda konsekvenserna av att införa en sådan skatt. Utredningen

överlämnade i oktober 1996 betänkandet Skatt på avfall (SOU

1996:139).

Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över de

remissinstanser som har yttrat sig över betänkandet finns i bilaga 1. En

sammanställning över remissyttrandena finns tillgänglig i

Finansdepartementet, dnr Fi96/4138. Efter det att regeringen beslutat om

lagrådsremiss om avfallsskatt inkom yttranden från ytterligare

organsiationer och företag. Även dessa finns angivna i bilaga 1.

I betänkandet Skatt på avfall har Deponiskatteutredningen lämnat

förslag om en skatt på avfall som deponeras. Regeringen avser nu att ta

upp utredningens förslag.

Förutom avfallsskatteförslag lämnade Avfallsskatteutredningen också

andra förslag på avfallsområdet. Det gällde upprättande av en

resurssparkommitté, införande av en kretsloppsgaranti, introducerande av

en miljövarudeklarationsplikt samt ett förslag till samråd rörande

differentierade taxor. Regeringen finner inte skäl att gå vidare med dessa

förslag. Syftet med förslagen har av regeringen hanterats genom åtgärder

som framgår av regeringens proposition Hantering av uttjänta varor i ett

ekologiskt hållbart samhälle ett ansvar för alla, (prop. 1996/97:172, bet.

1997/98:JoU7, rskr 1997/98:55) som har antagits av riksdagen under

hösten 1997.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 juni 1997 att inhämta Lagrådets yttrande

över det lagförslag som finns i bilaga 2. Lagrådets yttrande finns i bilaga

3. Regeringen har i propositionen i allt väsentligt följt Lagrådets förslag.

Dessutom har vissa smärre redaktionella ändringar gjorts i lagtexten.

I förhållande till lagrådsremissen föreslås nu skattebefrielse för

ytterligare fyra avfallsslag. Dessutom undantas uttryckligen fyra

behandlingsformer. Dessa ändringar är av sådan lagtekniskt enkel

beskaffenhet att ett nytt hörande av Lagrådet skulle sakna betydelse.

Statsstödsgranskning

I lagen föreslås ett antal fall av skattebefrielse som i huvudsak gäller s.k.

branschspecifika industriavfall. Sådana skattebefrielser kan betraktas

som statsstöd enligt EG:s konkurrensregler. Enligt artikel 93.3 i EG-

fördraget är medlemsstaterna skyldiga att i förväg anmäla sådant som kan

betraktas som statsstöd till kommissionen. Det ankommer på

kommissionen att granska sådana åtgärder, i syfte att utröna i vad mån

åtgärden på grund av konkurrenssnedvridning är oförenlig med den

gemensamma marknaden. Mot den bakgrunden gjordes en anmälan till

kommissionen den 5 maj 1998.

Sedan kommissionen i december 1998 informerat om att en separat

anmälan enligt Kol- och stålfördraget var nödvändig, gjordes en sådan

anmälan den 21 december 1998.

Den 26 mars 1999 erhöll regeringen ett formellt beslut om

godkännande av förslaget enligt artikel 92 i EG-fördraget. Beslutet är

daterat den 24 mars 1999. Vad gäller anmälan enligt Kol- och

stålfördraget har ännu inte något beslut fattats av kommissionen. Enligt

underhandskontakter med företrädare för kommissionen är dock ärendet i

princip färdigbehandlat och kommissionen väntas fatta beslut under

våren 1999. Regeringens bedömning är att kommissionen även kommer

att godkänna förslaget enligt Kol- och stålfördraget och att ett sådant

beslut kommer att finnas tillgängligt i sådan tid att riksdagen kan beakta

det vid sin behandling av propositionen under riksmötet 1998/99.

Som framgått anmäldes lagförslaget till kommissionen enligt artikel

93.3 i EG-fördraget först ca ett år efter att förslaget granskats av

Lagrådet. Skälet till tidsutdräkten var att det efter det att Lagrådet lämnat

sitt yttrande inkom ytterligare yrkanden om befrielse från skatt från ett

antal berörda. Först sedan dessa yrkanden beretts inom Regeringskansliet

kunde förslaget anmälas till kommissionen.

Under framtagande av anmälan till kommissionen framkom ytterligare

detaljer rörande olika branschspecifika avfallsslag. En del av dessa har

inarbetats i propositionstexten men för en fullständig redogörelse

hänvisas till skrivelser i ärendet om anmälan till kommissionen enligt

statsstödsreglerna. Anmälan finns tillgänglig i Näringsdepartementet, dnr

EUN98/1434.

4 Bakgrund

4.1 Avfallet och miljöpolitiken

Moderna avfallshanteringsfrågor, som t.ex. att minska uppkomsten av

avfall och om återvinning och producentansvar, har diskuterats sedan

regeringens proposition (prop. 1975:32) om återvinning och

omhändertagande av avfall. I propositionen uttalades bl.a. följande.

 Kravet på en rättvisare fördelning, internationellt och nationellt, av

jordens tillgångar skärper behovet av att hushålla med begränsade

resurser och i det perspektivet är det nödvändigt att på olika områden

hejda slöseri med råvaror och på nytt ta tillvara det som en gång använts.

Produktionsmetoder måste utvecklas från utgångspunkten sparsamhet

med råvaror och återvinning av material. Avfall har i alltför stor

utsträckning betraktats som en oanvändbar restprodukt och använda

varor som slutligt förbrukade. Avfallet har därför i stor omfattning fått

belasta miljön. Det synsättet måste ändras. Avfall är en resurs som i

största möjliga utsträckning skall användas på nytt. Återanvändning

måste vara en ledande princip vid omhändertagande och behandling av

avfall. Ansvaret för att det avfall som uppkommer vid produktionen kan

tas om hand på ett från miljö- och resurssynpunkt riktigt sätt bör i första

hand åvila producenten .

I nästföljande proposition som i ett större sammanhang behandlar

avfall (prop. 1989/90:100, bil 16) slogs fast att avfallet utgjorde en allt

större belastning för miljön och att många problem skapas redan när en

vara tillverkas. Vidare uttalades att de stora volymerna avfall i sig utgör

ett problem för miljö och resurshushållning och att återanvändning och

återvinning av material måste öka. För det avfall som slutligt behöver

omhändertas måste teknik och system för miljöriktig hantering och

slutbehandling utvecklas.

I propositionen 1992/93:180 om riktlinjer för en kretsloppsanpassad

samhällsutveckling angavs vägen mot en effektivare resurshushållning.

Riktlinjerna byggde dels på de mål för en hållbar samhällsutveckling som

antogs vid FN:s Riokonferens 1992, dels på handlingsprogrammet

Agenda 21. Ett kretsloppsanpassat samhälle skall skapas genom

övergång till förnyelsebara resurser, energisnåla processer, återvinning

etc. Övergången skall göras möjlig bl.a. genom att ekonomiska styrmedel

utvecklas och att miljökrav ställs vid offentlig upphandling. Källsortering

framhålls i propositionen som ett viktigt medel för att kunna ta hand om

avfall på ett riktigt sätt så att förbränning och deponering upphör av

osorterat avfall. Deponering av avfall och material som kan nyttiggöras

är ett slöseri med naturresurser som i längden inte är hållbart och

acceptabelt. I stället för att deponeras skall avfall och material så långt

som möjligt behandlas med hänsyn till sina egenskaper och på ett sätt

som inte stör eller skadar miljön. Omhändertagandet skall ske på ett sätt

som gör det lättare att utvinna material och energi samt närings- och

mullämnen. Avfall till förbränning och deponering skall vara sorterat.

Framtidens avfallshantering skall inte bindas vid en enda teknisk lösning.

I regeringens skrivelse 1994/95:120, Miljön Vårt gemensamma

ansvar, framhålls bl.a. att producentansvaret är ett viktigt styrmedel för

att minska avfallsmängderna och behovet av deponering. Möjligheterna

att genom ekonomiska styrmedel skapa bättre förutsättningar för ökad

resurshushållning och minskad belastning på miljön skall övervägas. I

skrivelsen framhålls också vikten av att öka sorteringen av avfallet i olika

materialspecifika fraktioner. Härigenom skapas bättre förutsättningar för

ett slutligt omhändertagande av avfall och restprodukter, som innebär

bl.a. resursbesparing och bättre hantering från miljösynpunkt. Avfall och

restprodukter från industri och hushåll bör i än högre grad nyttiggöras

som insatsprodukter vid tillverkning av nya varor och produkter.

Energiutvinning bör ske för vissa avfallsslag. Det framhålls slutligen att

deponering av återvinningsbart avfall inte är förenligt med principerna

för ett kretsloppssamhälle och att mängderna avfall avsevärt bör minska

jämfört med dagens situation.

I regeringens skrivelse 1996/97:50, På väg mot ett ekologiskt hållbart

samhälle, poängteras näringslivets avgörande roll i utvecklingen mot ett

hållbart samhälle genom möjligheterna att kretsloppsanpassa

produktionsprocesserna, utveckla nya miljöanpassade produkter, minska

mängden avfall och reducera avfallets farlighet.

I regeringens proposition 1996/97:172, Hantering av uttjänta varor i ett

ekologiskt hållbart samhälle ett ansvar för alla, lämnar regeringen

förslag och åtgärder inom avfallsområdet som innebär genomgripande

förändringar mot en ökad resurshushållning och en mer miljöanpassad

avfallshantering. Propositionen är behandlad av riksdagen (bet.

1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55) och förslagen är införda i

avfallslagstiftningen. Förändringarna innebär bl.a. krav på att brännbart

avfall skall hållas åtskilt från annat avfall samt ett förbud mot deponering

av utsorterat brännbart avfall från år 2002. Vidare gäller ett förbud mot

deponering av organiskt avfall generellt från år 2005. Därutöver avser

regeringen att införa ett förbud mot deponering, förbränning och

fragmentering av uttjänta elektriska och elektroniska produkter som inte

hanterats av godkänd förbehandlare. Ett sådant förbud kommer att träda i

kraft i samband med att producentansvar för dessa produkter införs.

Sammantaget räknar regeringen med att åtgärderna tillsammans med en

avfallsskatt kommer att leda till att stora delar av det avfall som idag

deponeras kommer att nyttiggöras genom att material återvinns och

används på nytt och genom att energiinnehållet tillvaratas. Undantas

gruvavfallet kommer uppskattningsvis mellan 50 och 70 % av den mängd

avfall som idag deponeras att kunna utnyttjas år 2005.

I proposition 1997/98:145 Svenska miljömål föreslår regeringen, som

delmål under miljökvalitetsmålet grundvatten av god kvalitet, att

samtliga avfallsdeponier senast år 2008 bör ha uppnått en enhetlig

standard och uppfylla högt ställda miljökrav. Vidare föreslås, under

miljökvalitetsmålet god bebyggd miljö, att den totala mängden avfall och

avfallets farlighet skall minska samt att avfall och restprodukter sorteras

så att de kan behandlas efter sina egenskaper och återföras i kretsloppet i

ett balanserat samspel mellan staden och dess omgivning. Regeringen

ställer också upp följande riktlinjer för en effektiv och långsiktigt hållbar

material- och energianvändning:

 Material och energi skall användas så effektivt som möjligt med

hänsyn tagen till alla resurstillgångar.

 Användningen av fossila bränslen bör hållas på en låg nivå. Det

samlade biomasseuttaget får inte utarma den biologiska mångfalden.

 Flertalet varor skall vara materialsnåla och energieffektiva,

uppgraderbara samt kunna återanvändas eller återvinnas med avseende

på material eller energi.

4.2 Avfallshanteringen i dag

I dag deponeras ungefär 7,4 miljoner ton avfall per år, fördelat på 5,1

miljoner ton hushållsavfall och annat konventionellt avfall och 2,3

miljoner ton branchspecifikt avfall. Dessutom deponerar gruvindustrin

årligen ca 50 miljoner ton gråberg och avfallssand. Antalet anläggningar

som tar emot mer än 50 ton avfall per år uppgår till ca 700 stycken, varav

280 är deponier för konventionellt avfall, 300 är deponier för

branschspecifikt avfall och 120 är s.k. slamtippar.

På moderna anläggningar för omhändertagande av konventionellt

avfall bedrivs emellertid i dag inte bara deponeringsverksamhet. Där

förekommer också en rad andra aktiviteter såsom sortering, separering,

förbehandling, behandling, förädling, stabilisering och lagring av

inkommande avfall. Trots alla dessa aktiviteter deponeras ändå ca 85 %

av det avfall som kommer till anläggningarna för konventionellt avfall.

4.3 Miljöskyddslagstiftning

4.3.1 Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd

Tillståndsplikt enligt 9 kap. miljöbalken (SFS 1998:808) gäller i princip

för anläggningar där avfall deponeras. Enligt 9 kap. miljöbalken får

regeringen föreskriva att det skall vara förbjudet att utan tillstånd eller

innan anmälan gjorts släppa ut eller lägga upp avfall eller andra fasta

ämnen, om detta kan leda till att mark, vatten, vattenområde eller

grundvatten kan förorenas.

Tillstånd enligt miljöbalken krävs för att lägga upp fast avfall om

åtgärden har beteckningen A eller B i bilagan till förordningen om

miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd (1998:899), se 2 § denna

förordning. Uttrycket deponering används i förordningen vad gäller

kriterier för tillståndsgivning. Om den mängd avfall som tillförs en

anläggning överstiger 50 ton och deponeras eller behandlas på annat sätt

än genom biologisk metod eller genom förbränning prövar länsstyrelsen

frågan om tillstånd för anläggningen. Överstiger avfallsmängden 100 000

ton per år ansvarar miljödomstol för tillståndsprövningen.

Samtliga typer av avfall omfattas av angiven tillstånds- respektive

anmälningsplikt (se avdelning 90.004 i bilagan till förordningen). Detta

innebär bl.a. att deponering av slam, som äger rum på särskilda s.k.

slamtippar, omfattas av prövningsplikten enligt

miljöskyddslagstiftningen.

Vad beträffar farligt avfall gäller dock prövningsplikt oavsett vilken

mängd sådant avfall som är avsedd att tas emot för deponering på en

anläggning. Miljödomstol prövar en ansökan om den tillförda mängden

sådant avfall är mer än 1 000 ton per år, medan länsstyrelsen är

prövningsmyndighet i övriga fall (se avdelning 90.006 i bilagan till

förordningen).

Beträffande industriföretag som deponerar avfall från den egna

produktionen kan det förekomma att ett separat tillstånd enligt

miljöskyddslagstiftningen för deponering finns. Det är dock vanligast att

tillstånd för sådant omhändertagande av eget industriavfall ingår som en

del i tillståndsbeslutet för verksamheten.

Naturvårdsverket, länsstyrelserna och kommunerna utövar tillsynen

över miljöfarlig verksamhet. På avfallsområdet ombesörjer i praktiken

kommunerna huvuddelen av tillsynen.

4.3.2 Avfall och producentansvar

15 kap. miljöbalken ställer krav på dem som hanterar avfall. Kraven

riktar sig till både kommuner, producenter och enskilda och innebär att

avfall skall hanteras på sådant sätt att det inte uppkommer olägenhet från

hälso- och miljöskyddssynpunkt. Varje kommun skall svara för att

hushållsavfallet inom kommunen transporteras till en

behandlingsanläggning för återvinning eller bortskaffande i den

utsträckning som behövs för att tillgodose såväl skyddet för människors

hälsa och miljö som enskilda intressen. Kommunens skyldighet avser i

detta fall endast hushållsavfall och under förutsättning att avfallet inte

omfattas av lagstadgat producent-ansvar. Kommunerna har i dag en

möjlighet att utvidga den kommunala renhållningsskyldigheten till att

avse även annat avfall. Denna möjlighet kommer dock från år 2000

endast att gälla för farligt avfall.

4.4 Avfallet inom EU

EU:s strategi för avfall utgörs av ett antal riktlinjer som innebär att

medlemsländerna bör:

 minska mängden och stimulera ren teknologi, återanvända och

återvinna samt förbättra bortskaffande,

 åstadkomma en säker transport av farligt avfall och farliga produkter

samt påskynda återställningen av förorenade områden.

Återanvändning och återvinning av avfall skall uppmuntras. Med

återvinning menas även avfallsförbränning som innebär att den utvunna

energin utnyttjas. Deponering ses som en sista utväg i avfallshanteringen.

En övergripande strategi för avfallsarbetet inom gemenskapen är att

medlemsländerna skall sträva efter att vara självförsörjande med

anläggningar för bortskaffande av avfall och att avfallet bortskaffas på

den anläggning som ligger närmast. Rådet antog i februari 1997 en

reviderad avfallspolitisk resolution där bl.a. producentansvaret som

princip slås fast. Vidare görs en differentiering av prioriteringen av

återvinnings-åtgärder, varvid materialåtervinning skall prioriteras

framför energiutvinning när så är miljömässigt motiverat.

Utgående från riktlinjerna har ett antal direktiv och förordningar som

rör avfall antagits. Syftet med dessa är att EU-länderna skall ha

gemensamma miljömässiga och tekniska krav samt harmoniserade

konkurrensförutsättningar vad gäller avfall. Redan 1975 kom det s.k.

ramdirektivet, rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall

(EGT L 194, 25.7.1975, s. 47). Det innehåller övergripande regler för

kontroll och omhändertagande av avfall, definitioner på vissa begrepp

inom avfallsområdet, bestämmelser om att varje land skall ha en

avfallsplan, bestämmelser om tillståndsplikt för avfallsanläggningar m.m.

För att ytterligare precisera vad som menas med avfall har kommissionen

genom beslut 94/3/EG den 20 december 1993 (EGT L 5, 7.1.1994, s. 15)

antagit en förteckning över avfall som benämns "Europeiska

avfallskatalogen". Katalogen, som är bindande för medlemsländerna,

skall underlätta en gemensam tolkning av vad som är avfall samt vara

underlag för statistik.

Definitioner på farligt avfall samt bestämmelser om behandling och

transporter av sådant avfall finns i rådets direktiv 91/689/EEG av den 12

december 1991 om farligt avfall (EGT L 377, 31.12.1991, s. 20), ändrat

genom rådets direktiv 94/31/EG (EGT L 168, 2.7.1994, s. 28). Direktivet

om farligt avfall genomfördes i svensk rätt genom förordningen

(1996:971) om farligt avfall. Utöver nämnda direktiv finns regler för

användning av avloppsslam i jordbruket, avfallstransporter, återvinning

av förpackningar, förbränning av farligt avfall m.m.

Kommissionen har i mars 1997 lämnat ett förslag till direktiv om

deponering av avfall, KOM(97) 105 slutligt. Rådet antog i juni 1998 en

gemensam ståndpunkt i frågan. Den gemensamma ståndpunkten

innehåller bl.a. krav på att dela in deponier i tre klasser, krav på

förbehandling (inklusive sortering) av avfall innan deponering samt krav

på nationella åtgärder för att minska mängden organiskt avfall som

deponeras. De nationella åtgärderna skall anmälas till kommissionen som

skall följa utvecklingen. Senast 7 år efter direktivets ikraftträdande skall

enligt den gemensamma ståndpunkten mängderna ha reducerats med 25

%, 10 år efter ikraftträdandet med 50 % och 17 år efter ikraftträdandet

med 65 % av den deponerade mängden år 1995. Ett slutligt antagande av

direktivet väntas under våren 1999.

4.5 Andra styrmedel för minskad deponering av avfall

4.5.1 Producentansvar

Sedan 1994 gäller producentansvar med uppsatta insamlingsmål för ett

antal varor och förpackningar, bl.a. glas, papper, aluminiumburkar och

däck. År 1998 infördes producentansvar för bilar. Ytterligare produkter,

exempelvis elektriska och elektroniska produkter, kommer med stor

sannolikhet att omfattas av ett producentansvar. Producenterna, som har

fysiskt och ekonomiskt ansvar för att målen nås, har gått samman i ett

antal materialbolag. Kommunerna är inte längre formellt ansvariga för

tidningar eller förpackningar som hushållen sorterat ut för bortforsling av

ansvariga producenter. För varor och förpackningar som hushållen lägger

bland soporna har kommunen fortfarande kvar sitt ansvar för transport,

återvinning och bortskaffande enligt 15 kap. miljöbalken.

Återvinningsmålen enligt producentansvaret varierar från 30 % till 95 %.

Regeringen har dock beslutat om att öka kraven från år 2001.

4.5.2 Naturgrusskatt

Den 1 juli 1996 infördes en skatt på 5 kr per ton naturgrus som utvinns ur

grustäkter, se lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus. Naturgrusskatten

bör leda till ett ökat intresse att använda avfallsprodukter till väg- och

vallkonstruktioner, täckning m.m. där avfallen kan ersätta naturgrus. Det

gäller exempelvis sorterad sopslagg, inerta avfall från byggen och

rivningar, vissa avfall från gruv-, järn- och stålindustrin och liknande

restprodukter som nu i regel deponeras.

4.5.3 Hantering av uttjänta varor

Regeringens proposition Hantering av uttjänta varor i ett uthålligt

samhälle - ett ansvar för alla, som i allt väsentligt antagits av riksdagen

(prop. 1996/97:172, bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55) är bl.a. baserad

på Naturvårdsverkets rapport Aktionsplan Avfall, i vilken

Naturvårdsverket föreslår mål och åtgärder för en förbättrad

avfallshantering. I propositionen föreslås bl.a:

 Ett bättre omhändertagande av avfall skall uppnås genom att avfallet

sorteras. Sorteringen bör ske redan vid källan.

 Ett generellt förbud mot deponering av utsorterat brännbart avfall

från och med år 2002.

 Ett generellt förbud mot deponering av organiskt avfall från och med

år 2005.

 Att miljökraven för deponeringsanläggningar bör höjas och kraven

differentieras beroende på det deponerade avfallets farlighet.

 Att tillstånd skall krävas för alla yrkesmässiga transporter av avfall.

4.5.4 Allmänna råd för deponering

Naturvårdsverket har utarbetat förslag till Allmänna råd om

avfallsdeponering. Regeringen beslutade den 27 februari 1997 att medge

att råden får ges ut. Naturvårdsverket har för avsikt att ge ut de allmänna

råden under 1999.

Råden är formulerade med en strategi som utgår från svensk praxis och

policy samt från kommissionens förslag till deponeringsdirektiv.

Strategin innebär att deponering skall bedrivas så att upplaget snabbt blir

biologiskt och fysiskt stabilt. Därmed kan den färdigutnyttjade

deponiytan efter relativt kort tid förses med en hållbar och tät

sluttäckning som inte skadas av sättningar. Förutom krav på

bottentätning ställs krav på säker topptätning. Organiskt avfall såsom

slam, livsmedel, bark och grönavfall bör enligt verket inte längre

deponeras, liksom inte heller sättningsbenägna och brännbara avfall av

papp, kartong, wellpapp, trä och dylikt. Måste sådant avfall deponeras

bör det förbehandlas så att dess lakbarhet och sättningsbenägenhet

reduceras. För att kunna differentiera kraven med hänsyn till vilka risker

olika avfall utgör för hälsa och miljö föreslår Naturvårdsverket att

deponierna delas in i tre klasser:

 Klass 1 skall omfatta ett litet antal upplag som i huvudsak tar emot

farligt avfall och där riskerna för skador på hälsa och miljö är höga.

 Klass 2 skall vara upplag som i huvudsak tar emot konsumtions- och

produktionsavfall och där riskerna för skada på hälsa och miljö är

medelhöga. I denna klass kommer sannolikt större delen av Sveriges

befintliga avfallsdeponier att ingå.

 Klass 3 utgör upplag som i huvudsak tar emot lågt förorenat avfall

och där riskerna för skada på hälsa och miljö är låga.

4.5.5 Avfallsplanering

Enligt 15 kap. miljöbalken skall varje kommun ha en renhållningsord-

ning som innehåller kommunens föreskrifter om avfallshanteringen och

en avfallsplan. Planen skall innehålla uppgifter om alla avfall i

kommunen. Den skall också innehålla en inventering av gamla

avfallsupplag och en bedömning av miljörisken för varje sådant upplag.

Avfallsplaneringen ger god överblick över avfallshanteringen och lägger

fast riktlinjer för hur avfallets mängd och farlighet skall minska.

Planeringen har blivit ett viktigt hjälpmedel i kommunernas miljöarbete

och för att få invånarna att medverka i källsortering och liknande

aktiviteter.

Regeringen har i en skrivelse till riksdagen (skr. 1998/99:63) utarbetat

en ny nationell avfallsstrategi, vars syfte är att ge en samlad bild av

nationell policy samt hantering av avfall.

4.5.6 Kommunalt Agenda 21-arbete

Vid miljökonferensen i Rio de Janeiro 1992 åtog sig Sverige att arbeta

för en hållbar utveckling i enlighet med handlingsprogrammet Agenda 21

med det övergripande målet att hindra överbefolkning, miljöförstöring

och rovdrift på jordens naturresurser. Det är ett arbete som inte bara

berör stat, kommuner och myndigheter utan alla individer i samhället.

Det lokala Agenda 21-arbetet, som till stor del vänder sig till enskilda

människor, sker ute i kommunerna.

Agenda 21-arbetet skall genom upplysning och goda exempel få

människor att iaktta en livsstil där omtanke om miljön, hushållning med

naturresurser, kretsloppstänkande och hållbar samhällsutveckling blir

ledstjärnor. Samtidigt får invånare och företag information om

avfallsminimering, återvinning, källsortering och avfallsbehandling.

Arbetet bör på sikt leda till att mindre mängder avfall deponeras.

4.5.7 Behandlingsavgifter

Differentierade behandlingsavgifter tas ut när avfallet lämnas till

omhändertagande. Avgifterna kan variera mellan 0 1 000 kr per ton.

Rena och sorterade fraktioner får en lägre avgift än osorterat avfall och

specialavfall. De dyraste avfallen kan kräva både sortering och

förbehandling innan de kan deponeras. De differentierade avgifterna

syftar till att motivera avfallslämnaren till avfallsminimering och

källsortering så att han undgår den högre avgiften. Differentierade

behandlingsavgifter är vanligt förekommande.

4.5.8 Renhållningstaxor

De avgifter som tas ut av hushållen, indirekt via bostadsföretag eller

direkt av villaägare, fastställs i en kommunal renhållningstaxa. Avgiften

får enligt 27 kap. miljöbalken sättas till högst det belopp som behövs för

att täcka nödvändiga kostnader för renhållningen. Inget hindrar dock

kommunen från att ta ut avgiften på sådant sätt att återanvändning,

återvinning och annan miljövänlig avfallshantering stimuleras. För

flerbostadshus tillämpas normalt en taxa som innebär att bostadsföretaget

och dess lägenhetshushåll enbart betalar för det antal sopbehållare av en

viss volym som hämtas eller töms. Härigenom får abonnenten ett

ekonomiskt incitament till att källsortera återvinningsbara material och

lämna dessa separat i stället för att blanda materialen med soporna.

Villahushåll är i regel hänvisade till årsabonnemang som innebär att en

sopbehållare av en viss volym töms var eller varannan vecka oavsett om

den är full eller inte. Veckotömning var tidigare normalt i tätort medan

14-dagarshämtning var vanligast i glesbygd. Numer är det vanligt med

14 dagarshämtning även i tätorter. Hushåll, som hemkomposterar

matavfall eller i övrigt har liten sopmängd, kan ofta få glesare hämtning

till en lägre avgift. Härigenom får de ett incitament att minska

sopvolymen. I villahushåll finns dock alltid risken att glesare

hämtningsintervall leder till att samma sopvikt får hämtas i en mer

packad sopbehållare.

För att ge avfallslämnaren motiv att också minska sopvikten har ett

antal kommuner infört viktbaserade taxor. Sopbilarna utrustas då så att

de kan väga de sopor som hämtas hos varje abonnent. Varberg var först i

landet med en vikttaxa och har till följd av vägningen noterat en minskad

sopvikt från villahushåll med upp till 30 %. Samtidigt har

hemkompostering och återvinning ökat. De som inför vikttaxan tillämpar

den i första hand på villaabonnenter. Där anses den vara ett effektivt

styrmedel genom att hushållen via sin sopräkning regelbundet kan

informeras om hur de lyckats minska sin sopmängd och vilken

ekonomisk besparing de gjort.

4.5.9 Industrins miljöpolicy

För industrin blir avfallshantering och miljöskydd en allt viktigare

strategisk fråga och många företag vill skapa en tydlig miljöprofil.

Miljöfrågorna ses som en betydelsefull konkurrensfaktor och företagen

inser betydelsen av att avfall främst bör hanteras miljö- och

resursmässigt riktigt och inte nödvändigtvis till lägsta kostnad. Denna

utveckling drivs ofta på av de anställda som med god arbetsmiljö

inkluderar förmånen att tillhöra ett företag med god ordning på miljö-

och avfallsfrågorna. Det blir också vanligare att inköpare begär opartiska

redovisningar från säljaren hur denne löser sina miljö- och avfallsfrågor.

4.6 Avfallsskatt i andra EU-länder

Avfallsskatt i någon form finns för närvarande i Belgien, Danmark,

Finland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Storbritannien, Tyskland och

Österrike. Det kan även påpekas att Norge nyligen infört en avfallsskatt.

I samtliga länder inriktas skatten mot deponeringsanläggningar, utom i

de tyska delstaterna där det är mängden farligt avfall som uppkommer

som är föremål för beskattning. I Belgien, Italien, Danmark och Norge

omfattas även förbränning. I Frankrike gäller skatteplikten även för

avfallsförbränning och annan behandling, men skatten tas då endast ut

för specialavfall och farligt avfall.

I Finland, Frankrike, Nederländerna, Tyskland och Norge undantas

hela eller delar av det branschspecifika industriavfallet. I Danmark

befrias allt avfall som inte omfattas av kommunernas insamlingsordning

vilket i regel innebär att även branschspecifikt industriavfall befrias.

Italien tar ut en avgift på 9 23 kr per ton för branschspecifikt

industriavfall i jämförelse med 92 kr för hushållsavfall. Storbritannien

tillämpar en skatteväxling mellan avfallsskatt och arbetsgivaravgift som i

princip innebär att industrins totala kostnader inte ökar på grund av

avfallsskatten.

Skattesatserna varierar kraftigt. Från 9 kr per ton för branschspecifikt

avfall i Italien till 1 350 kr för specialavfall i Tyskland. I Danmark är

skattesatsen 340 kr per ton för avfall som deponeras, i Finland 130 kr och

i Norge 300 kr. Intäkterna tillfaller staten i Danmark, Finland,

Nederländerna och Storbritannien utan föreskrifter om hur intäkterna

skall användas. I övriga länder används intäkterna helt eller delvis till

vissa miljöåtgärder.

5 Behovet av en avfallsskatt

Regeringens förslag: En skatt skall införas på avfall som deponeras.

Skatten skall omfatta såväl konventionellt avfall som industrins

branschspecifika avfall.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: En övervägande del av remissinstanserna

tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Jernkontoret,

Företagarnas Riksorganisation, Svenska Arbetsgivareföreningen,

Svenska Fjärrvärmeföreningen, Svenska Kommunförbundet, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Sveriges Industriförbund, Sydvästra

Skånes Avfallsaktiebolag, Västmanlands Avfallsaktiebolag, Samarbete

om skånskt avfall, Skånes Naturvårdsförbund och Företagens

Uppgiftslämnardelegation avstyrker förslaget. Ett skäl som anges är att

andra, mer effektiva, styrmedel finns beslutade eller är planerade. Dessa

styrmedel bör tillämpas och utvecklas innan en skatt införs. Svenska

Naturskyddsföreningen motsätter sig förslaget om inte avfallsförbränning

i skattehänseende jämställs med deponering. Enligt föreningen är det i

dag en för stor del av avfallet som går till förbränning. Detta löses inte

genom utredningens förslag som leder till att avfallsförbränningen inte

minskar i relation till återanvändning och återvinning.

Sveriges Industriförbund anser att industrins branschspecifika avfall

helt bör undantas från lagens tillämpningsområde. Jernkontoret framför

att branschspecifikt avfall från stålbranschen inte bör omfattas av lagen,

Skogsindustrierna att dess industris branschspecifika avfall inte skall

beskattas och Byggentreprenörena att avfallsskatten inte skall gälla för

bygg- och rivningsavfall.

Flera remissinstanser, däribland Banverket, Boverket, Stockholms stad,

Helsingborgs stad, Borås kommun och Svenska Kommunförbundet anser

att skatten skall utformas som en avgift där insamlade medel går tillbaka

till avfallsbranschen för miljöförbättrande åtgärder.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 4.2 är

deponering i dag det helt dominerade sättet att ta hand om avfall. En

starkt bidragande orsak härtill är att det i Sverige är billigt att göra sig av

med avfallet på detta sätt. Detta medför i sin tur att det i många fall

saknas ekonomiska incitament att behandla avfallet på ett från miljö- och

resurssynpunkt bättre sätt. Enligt regeringens bedömning kan en

avfallsskatt förbättra den situationen och göra återanvändning,

återvinning och andra behandlingsmetoder lönsamma. Skatten bör också

bidra till att avfallsmängderna på sikt minskar. Även om andra styrmedel

verkar i samma riktning är det regeringens uppfattning att en avfallsskatt

behövs för att skapa förutsättningar för ett acceptabelt omhändertagande

av vårt avfall.

Såväl hushållsavfall och annat konventionellt avfall som industrins

branschspecifika avfall bör omfattas av skatten. Att enbart beskatta

konventionellt avfall skulle ge en olycklig fokusering på detta avfall.

Dessutom är potentialen för att på olika sätt utnyttja det branschspecifika

avfallet i många fall stor bara de ekonomiska förutsättningarna ändras.

Att generellt undanta det branschspecifika avfallet bör därför inte komma

i fråga. Av avsnitten 9 och 13 framgår dock att vissa branschspecifika

avfallsslag av miljöskäl bör vara skattebefriade.

Deponiernas miljöpåverkan på lång sikt är ännu inte helt kända. Man

vet dock att metaller och stabila organiska ämnen med tiden läcker ut ur

deponierna. När organiskt avfall bryts ned i deponierna bildas metangas,

som har en stark växthusverkan. Nedbrytningen av det organiska

materialet leder även till ojämna sättningar, vilket gör det svårt att täcka

deponin och därigenom hindra metaller och andra giftiga ämnen att lakas

ut ur avfallet.

Det är regeringens uppfattning att ett av de viktigaste målen i dagens

avfallspolitik är att minska mängden avfall som deponeras. Alternativen

är då återanvändning, materialåtervinning, materialutnyttjande eller

förbränningmed energiutvinning. Återanvändning anses prioriterat

framför övriga alternativ. I de fall det är miljömässigt motiverat bör

materialåtervinning prioriteras framför energiutvinning.

När det gäller avfallsförbränning finns i dag 21 sådana anläggningar i

Sverige. Vid samtliga anläggningar utnyttjas energin till mer än 90 % för

värmeproduktion och tre av anläggningarna har dessutom elproduktion.

Sammanlagt produceras årligen ca 4 TWh värme och el vid

anläggningarna. Förbränningen sker vid tekniskt sett moderna

anläggningar och anläggningarna är utrustade med avancerad

rökgasrening för att ta hand om föroreningarna i avfallet. Enligt

regeringens bedömning finns det i dag inte skäl att låta avfall som går till

förbränningsanläggningar omfattas av en avfallsskatt. Frågan kan dock

komma att behöva analyseras på nytt i framtiden.

Som framgått ovan anser vissa remissinstanser att skatten skall

utformas som en avgift där insamlade medel går tillbaka till

avfallsbranschen för miljöförbättrande åtgärder. En sådan avgift är i

själva verket en specialdestinerad skatt. Eftersom intäkterna i fråga skulle

användas för en viss särskilt angiven utgift. Från samhällsekonomiska

och skattepolitiska utgångspunkter bör skatter inte specialdestineras. Ett

system med specialdestinerade skatter leder till misshushållning med

samhällets resurser. Varje utgiftskrona bör i stället användas där den vid

varje tillfälle gör mest nytta. En sådan prövning görs av regeringen och

riksdagen i den årliga budgetprocessen. Det finns inte skäl att frångå

principen att inte ha specialdestinerade skatter i det här fallet.

Regeringen har för avsikt att följa upp och utvärdera hur det nuvarande

systemet för avfallsbeskattning fungerat år 2004, och därefter vid behov

genomföra förändringar i systemet.

6 Skattepliktig anläggning och skattskyldig

6.1 Skattepliktig anläggning

Regeringens förslag: Skatteplikt skall gälla för avfallsanläggningar

där farligt avfall eller annat avfall till en mängd av mer än 50 ton per

år slutligt förvaras (deponeras) eller förvaras under längre tid än tre år.

Detsamma skall gälla om sådant omhändertagande sker vid

anläggningar där huvudsakligen annan verksamhet än avfallshantering

bedrivs, dvs. i praktiken industrianläggningar.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag. Regeringens förslag innebär dock en delvis annan lagteknisk

konstruktion, som bl.a. mer konkret behandlar industrianläggningar där

avfall deponeras. Regeringen föreslår dessutom att förvaring under

längre tid än tre år skall jämställas med deponering. Enligt utredningens

förslag skall tidsperioden vara ett år.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen eller

lämnar dem utan erinran. Samarbete om Skånskt Avfall anser att

begreppet deponering måste definieras och att avfall under en tid av ett år

skall få lagras på en anläggning innan avfallet anses deponerat. WMI

Sellbergs AB hävdar att det är olämpligt att låta deponier under 50 ton

vara befriade från skatteplikt, eftersom det av miljöskäl bör krävas att

dessa anläggningar lever upp till motsvarande krav som ställs på större

anläggningar. Sveriges Industriförbund påpekar vikten av att

processindustrin ges möjlighet att med i övrigt oförändrade villkor få

separat tillstånd för deponiverksamheten då miljötillståndet omfattar hela

den industriella verksamheten. Förbundet anser vidare att en gräns om 50

ton för skatteplikt kan ställa till med problem för anläggningar, för vilka

det är svårt att i förväg bedöma om de kommer att överskrida gränsen

eller ej. Förbundet förordar därför i stället ett grundavdrag motsvarande

50 ton. Jernkontoret anser att förslaget inte är praktiskt genomförbart för

industrier med egen deponering, eftersom flertalet stålverk har deponier

som är integrerade delar av verksamheten. Länsstyrelsen i Gävleborg

anser att lagtexten inte klart anger att skattskyldighet föreligger för egna

industrideponier. Enligt Riksskatteverket bör uttrycken anläggning

respektive avsedd för deponering förtydligas. Vägverket och Samarbete

om Skånskt Avfall avstyrker att asfalt som mellanlagras omfattas av

skatten.

Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 4.3 finns det

bestämmelser i miljöskyddslagstiftningen om tillståndsgivning för

hantering av avfall. Utredningen föreslår att skyldigheten att betala

avfallsskatt direkt knyts till tillståndsplikt för deponeringsverksamhet.

Detta skulle enligt utredningen innebära att beskattningsmyndigheten i

skatteärendet inte skulle behöva göra en närmare prövning av innebörden

av begreppet deponering. Avgörande skulle vara

miljötillsynsmyndighetens prövning i vad mån deponering fick ske på

anläggningen.

Enligt de kontakter som under beredningen av ärendet tagits med

företrädare för Naturvårdsverket och dåvarande Koncessionsnämnden för

miljöskydd har dock framkommit att det i miljötillstånden inte alltid

konkret specificeras vilken typ av avfallshantering t.ex. deponering

som får ske på en anläggning. Detta beror på att de krav som ur

miljösynpunkt ställs på en anläggning inte sällan är desamma för skilda

typer av omhändertagande av avfall. Regeringen anser mot den

bakgrunden att utredningens förslag om anläggningar som bör omfattas

av den nya lagen i viss mån måste förtydligas. Regeringen föreslår

således att miljöskyddslagstiftningens bestämmelser om tillståndsgivning

skall ligga till grund för vilka avfallsanläggningar som skall omfattas av

skatteplikt men det skall inte finnas någon uttalad lagteknisk koppling

mellan skatteplikt och miljötillstånd. I stället bör det avgörande för om en

avfallsanläggning omfattas av skatteplikt vara i vad mån avfall deponeras

på anläggningen eller där förvaras under längre tid än tre år. En fördel

med den nu föreslagna konstruktionen, inte minst ur

beskattningsmyndighetens synvinkel, är att det är vad som faktiskt sker

på en anläggning och inte en avsikt att göra något som är avgörande för

om skatteplikt skall föreligga. I praktiken innebär regeringens förslag

inte någon ändring i förhållande till utredningens förslag vad gäller

kretsen av anläggningar som skall omfattas av skatteplikten, men

oklarheter i utformningen av miljötillstånden får genom den föreslagna

konstruktion inte direkt betydelse för omfatt-ningen av skatteplikten.

Begreppen avfallsanläggning och avfall

Begreppet avfallsanläggning bör ges en relativt vid innebörd och bör

omfatta varje plats där någon form av hantering av avfall sker. Vad gäller

innebörden av begreppet avfall kan som vägledning användas den

definition som finns i 15 kap. 1 § första stycket miljöbalken. Enligt

denna definition avses med avfall varje föremål, ämne eller substans som

ingår i en avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser

eller är skyldig att göra sig av med. Av bestämmelsen framgår vidare att

regeringen ges rätt att meddela föreskrifter om avfallskategorier enligt

första stycket.

Definitionen i 15 kap. 1 § miljöbalken grundar sig på rådets direktiv

75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (EGT L 194, 25.7.1975, s.

47), senast ändrat genom rådets direktiv 91/692/EEG (EGT L 377,

31.12.1991, s. 48). I artikel 1 a i direktivet definieras avfall som varje

föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i bilaga

1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra

sig av med. Av artikeln framgår vidare att kommissionen skall upprätta

en förteckning över vilket avfall som tillhör de kategorier som anges i

bilaga 1 samt att förteckningen skall ses över periodiskt och vid behov

omarbetas. Kommissionen har genom beslut 94/3/EG den 20 december

1993 (EGT L 5, 7.1.1994, s. 15) antagit den förteckning (den s.k.

Europeiska avfallskatalogen) som anges i definitionen. Regeringen har i

renhållningsförordningen (1998:902) hänvisat till direktivets bilaga 1 vad

gäller innebörden av begreppet avfallskategori.

Det bör dock observeras att frågan om innebörden av begreppet avfall

vad gäller avfallsanläggningar vid tillämpningen av skattelagen endast

får betydelse för avgörandet av om det rör sig om en avfallsanläggning

eller ej. Nedan framgår att beskattningsförfarandet skall utgå från en

nettodeponimetod, vilket bl.a. innebär att allt dvs. oavsett om det rör

sig om något som definitionsmässigt är att anse som avfall eller ej blir

föremål för beskattning i och med att det förs in till en avfallsanläggning.

Avgörande för om skatt skall tas ut för det som förs in till anläggningen

är alltså vilken typ av anläggning det är fråga om. Det saknar därvid

betydelse om den som bedriver verksamheten på anläggningen köpt in

materialet eller mot betalning tagit emot materialet för omhändertagande

(i det senare fallet torde begreppet avfall vara ett i allmänt språkbruk

vedertaget begrepp).

Slutlig förvaring (deponering) eller förvaring under längre tid än tre år

För att skatteplikt skall gälla för en avfallsanläggning krävs att farligt

avfall eller annat avfall till en mängd av mer än 50 ton per år deponeras

eller förvaras där under längre tid än tre år.

Begreppet deponering förekommer inte i 9 kap. miljöbalken. Däremot

anges deponering under punkterna 90.004 och 90.006 i den uppräkning

som görs i bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och

hälsoskydd (1998:899) av de olika typer av anläggningar eller

verksamheter för vilka miljötillstånd skall sökas. Enligt 3 §

renhållningsförordningen (1998:902) anges att med deponering avses ett

bortskaffningsförfarande som innebär att avfall läggs på en deponi. Med

deponi anses dock inte en plats eller anläggning där avfall:

1. omlastas för att beredas för vidare transport till en annan plats där

det skall återvinnas, behandlas eller bortskaffas,

2. lagras innan det återvinns eller behandlas, om lagringen sker för en

kortare period än tre år, eller

3. lagras innan det bortskaffas, om lagringen sker för en kortare period

än ett år.

Enligt regeringens uppfattning bör i skattelagen med deponering i

första hand förstås uppläggning av avfall för slutlig förvaring. I syfte att

undvika gränsdragningsproblem bör dock förvaring av avfall under en

viss tid jämställas med deponering. Härigenom skapas en reglering som

omöjliggör för avfallsaktörerna att undgå skatt genom att enbart påstå att

avfallet inte deponeras utan endast ligger för tillfällig förvaring.

Under det hittillsvarande arbetet med lagen om skatt på avfall har det

ansetts att förvaring av avfall under längre tid än ett år skall jämställas

med deponering. Ettårsgränsen var bl.a. baserad på ett

kommissionsförslag till rådets direktiv om deponering av avfall, KOM

(97) 105 slutlig. Enligt artikel 2 f i förslaget ryms inte en plats där det

sker tillfällig förvaring av avfall under kortare tid än ett år i definitionen

av deponianläggning.

Denna ettårsregel har kritiserats av Betongvaruindustrins Riksförbund,

Svenska Fabriksbetongföreningen och Grus- och Makadamföreningen i

skrivelser som inkommit till regeringen efter det att lagrådsremissen

presenterades. De uppger att intresset för återvinning av rivningsbetong

tidigare har varit relativt litet. Trenden är dock på väg att brytas och

intresset för återvinning ökar. En förutsättning är dock att materialet får

lagras under tillräckligt lång tid för att göra återvinning lönsamt.

Betongvaruindustrins Riksförbund och Grus- och Makadamföreningen

föreslår en lagringstid på fem år.

Även D.A.[REDACTED_EFTERNAMN] AB har inkommit med en skrivelse till regeringen

efter lagrådsremissens behandling. Enligt bolaget skulle den föreslagna

ettårsregeln medföra att den schaktmassetipp som det bedriver skulle bli

skattepliktig på grund av att det på anläggningen samtidigt bedrivs

återvinning av stubbar. En sådan behandling kräver längre lagringstid än

ett år. Schaktmassetippar anses annars inte vara skattepliktiga.

Efter det att lagrådsremissen presenterades i juni 1997 har förslaget till

lydelse av rådets direktiv om deponering av avfall ändrats vad gäller

förvaringstiderna. Enligt rådets gemensamma ståndpunkt skall med

deponi anses en plats eller anläggning där avfall lagras innan det

återvinns eller behandlas, om lagringen sker för en kortare period än tre

år eller lagras innan det bortskaffas under kortare tid än ett år.

Kommissionens förslag återspeglas i den definition som numera finns för

deponering i 3 § renhållningsförordningen, som återgivits ovan.

För avfallsskattelagens vidkommande anser inte regeringen att det är

lämpligt med två olika lagringstider, eftersom det medför risk för

tillämpningssvårigheter.

Vid en bedömning av vad som kan betraktas som en lämplig tidsperiod

har regeringen tagit hänsyn till de praktiska problem som framförts av

olika aktörer. Samtidigt är det viktigt att betona att tidsgränsen inte bör

vara för lång eftersom det skulle skapa kontrollsvårigheter för

beskattningsmyndigheten. Vid en sammanvägning synes tre år vara en

rimlig tidsgräns. En tidsgräns på tre år stämmer också väl överens med

nuvarande ståndpunkt inom EU samt med 3 § renhållningsförordningen.

Mot bakgrund av det anförda anser regeringen således att förvaring under

längre tid än tre år bör jämställas med deponering.

Bedömningen att förvaring under längre tid än tre år bör jämställas

med deponering kan resa en del frågeställningar om t.ex. tillfällig

förvaring. Om det vid en avfallsanläggning förekommer såväl

deponering som tillfällig förvaring, s.k. mellanlagring, saknar dock

förvaringstiden betydelse för i vad mån skatteplikt uppkommer för det

mellanlagrade avfallet. Detta innebär alltså att avfall som förs in till en

avfallsanläggning beläggs med skatt, varefter avdrag för skatten får göras

vid senare utförsel av avfallet. En skatt skapar en drivkraft för snabbare

genomströmning av avfallet från anläggningen och för ökat utnyttjande

av avfallet. Regeringen finner mot den bakgrunden inte skäl att för något

avfallsslag införa några särregler i syfte att kompensera för eventuella

konkurrenssnedvridningar som kan uppkomma i förhållande till

fristående, icke skattepliktiga sorteringsanläggningar. För viss hantering,

som t.ex. balning av avfall i avvaktan på vidare transport till

förbränningsanläggningar, torde ett särskilt område kunna avsättas och

anmälas till kommunen i enlighet med bestämmelserna för uppläggning

av fast avfall enligt punkten 90.007-2 i bilagan till förordningen om

miljöfarlig verksamhet och hälso-skydd (1998:899). Det kan även i

sammanhanget påpekas att en anläggning där det endast sker

mellanlagring av avfall under en tid som understiger tre år inte kommer

att omfattas av skatteplikt.

Mellanlagring av asfalt har diskuterats av några remissinstanser. Även

mellanlagring av andra material för senare återvinning har tagits upp i

skrivelser som inkommit till regeringen efter det att lagrådsremissen

presenterades. Dessa synpunkter diskuteras nedan.

Med den nu föreslagna utformningen av skattepliktens omfattning är

det nödvändigt för beskattningsmyndigheten att i varje enskilt fall pröva i

vad mån deponering eller förvaring under längre tid än tre år sker inom

en viss anläggning. Det kan således förekomma att deponering i skattela-

gens mening föreligger, utan att verksamheten prövats som

deponeringsverksamhet enligt miljöskyddslagstiftningen. Detta är fallet

med s.k. schaktmassetippar, där endast rena massor deponeras. Det är

mot den angivna bakgrunden nödvändigt att söka lägga fast vad som vid

tillämpningen av skattelagen bör innefattas i begreppet deponering.

Exempel på verksamhet som inte betraktas som slutligt förvaring eller

deponering är verksamhet som under vissa omständigheter var

tillståndspliktig respektive anmälningspliktig enligt gamla punkten 92.04

i bilagan till miljöskyddsförordningen Den aktuella punkten har tidigare

tillämpats på i huvudsak dels lagring av slam hos lantbrukare under

kortare tidsperioder i avvaktan på möjlighet till spridning, dels

användning av avfall som utfyllnad vid anläggningsarbeten och liknande.

I ett fall som det sistnämnda är det helt uppenbart att avfallsskatt inte bör

aktualiseras, eftersom avfallet i detta fall nyttiggjorts och alltså funnit ett

alternativt användningsområde. Enligt regeringens uppfattning bör det

inte i något fall där en verksamhet ryms under den gamla punkten 92.04 i

bilagan till miljöskyddsförordningen i dess utformning före miljöbalkens

ikraftträdande komma i fråga att betrakta verksamheten som

skattepliktig.

Vad är inte att anse som en skattepliktig avfallsanläggning

Anläggningar där det endast förekommer sortering är inte att anse som en

skattepliktig avfallsanläggning. Inte heller sådana anläggningar där det

endast sker rötning eller kompostering bör i allmänhet anses vara

skattepliktiga avfallsanläggningar eftersom varken kriteriet för slutlig

förvaring eller kriteriet för förvaring under längre tid än tre år är uppfyllt.

Anläggningar som bedriver behandlingar, t.ex. rötning, där själva

rötningsprocessen tar längre tid än tre år kommer dock att bli

skattepliktiga.

Det förekommer att många moderna behandlingsanläggningar för

konventionellt avfall bedriver både deponeringsverksamhet och en rad

andra aktiviteter som t.ex. kompostering och rötning inom ramen för

samma anläggning. I sådana fall blir allt material som förs in till

anläggningen skattepliktigt, även för sådant som avses behandlas genom

kompostering, rötning eller dylikt. Undantag för vissa behandlingsformer

behandlas i avsnitt 10.

Anläggningar där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering

Inom industrin uppkommer i samband med produktionen

branschspecifikt industriavfall, varmed avses produktions- eller

processavfall vars mängd och sammansättning till huvudsaklig del beror

på de olika branschernas speciella verksamhet. Av det branschspecifika

avfallet går i princip allt gruvavfall och ca 70 % av övrigt

branschspecifikt avfall till industriernas egna deponier medan resten förs

till i huvudsak kommunala avfallsanläggningar. Inom

industriverksamheten uppkommer även konventionellt avfall (främst

hushålls-, grov-, bygg- och rivningsavfall). Ca 30 % av detta avfall

hamnar på industrins egna deponier.

Industrins egna deponier kan vara antingen fristående anläggningar

som är belägna utanför huvudverksamhetens tomt eller interna deponier

inom själva anläggningarna där den industriella verksamheten bedrivs.

Vid bedömningen av skatteplikten vad gäller det förstnämnda slaget av

anläggningar bör inga problem uppstå. De bör behandlas som

motsvarande typ av avfallsanläggningar där konventionellt avfall

omhändertas. Beträffande de interna deponierna finns dock, som

påpekats av några remissinstanser, anledning att skapa en särskild

reglering i syfte att åstadkomma en praktisk hanteringsordning för

beskattning av avfall på dessa anläggningar.

För den industriella verksamheten gäller tillståndsplikt eller

anmälningsskyldighet med stöd av bestämmelser i miljöbalken.

Hanteringen av uppkommet avfall ingår som ett led i miljömyndighetens

prövning av den industriella verksamheten. Hittills har

miljömyndighetens prövning vanligen inte resulterat i ett separat tillstånd

för deponering utan det sätt på vilket omhändertagandet av avfallet sker

har prövats inom ramen för prövningen av den industriella verksamheten.

I likhet med vad som föreslås beträffande avfallsanläggningarna, bör

avgörande för om skatteplikt skall gälla för de industriella

anläggningarna vara i vad mån det avfall som uppkommer deponeras

eller förvaras på den interna anläggningen under en längre tid än tre år.

Vad gäller innebörden av begreppet avfall bör till ledning för tolkningen

kunna användas definitionen på avfall enligt artikel 1 a i rådets direktiv

75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall samt den förteckning över

avfall som kommissionen beslutat om med stöd av den nämnda artikeln,

den s.k. Europeiska avfallskatalogen. Detta betyder att det som brukar

benämnas "restprodukt" vanligtvis omfattas av avfallsbegreppet.

En förutsättning för att ett föremål, ämne eller substans skall betraktas

som avfall i skattelagens mening bör således enligt regeringens

uppfattning, vad gäller de industriella anläggningarna, vara avfall som

verksamhetsutövaren inte kan visa en realistisk avsikt att inom normal

lagerhållningstid återvinna i sin verksamhet, t.ex. för energiutvinning.

Det rör sig således om något som utövaren av den industriella

verksamheten gör sig av med eller avser att göra sig av med eller är

skyldig att göra sig av med. Det bör alltså inte komma i fråga att ta ut

skatt på något som uppkommer som en följd av den industriella

hanteringen (biprodukter) och för vilka det bedöms finnas en rimlig

avsättningsmöjlighet, antingen genom avyttring till utomstående eller

genom intern återanvändning i industriverksamheten. Det bör inte bli

aktuellt att ta ut skatt på något som uppkommer till följd av den

industriella verksamheten om man redan när ämnet uppkommer vet att

det kan avyttras till en bestämd köpare. I detta fall bör ämnet, mot

bakgrund av definitionen i det nämnda rådsdirektivet, definitionsmässigt

inte vara att anse som avfall. Innehavaren har således inte för avsikt att

göra sig av med ämnet på ett sätt som han skulle ha gjort om det varit

fråga om en gängse avfallsprodukt. Motsvarande resonemang bör gälla

om verksamhetsutövaren kan visa en realistisk avsikt att inom normal

lagerhållningstid återanvända ämnet i sin verksamhet, t.ex. för

energiutvinning.

Den närmare innebörden av begreppen avfall respektive

 uppkommer torde i vissa fall kunna vara svårtolkade. Viss ledning bör

därvid kunna ges i form av Riksskatteverkets föreskrifter eller

rekommendationer.

Gränsdragningsproblem mellan avfalls- och industrianläggningar

Vissa anläggningar kan ha karaktären både av avfallsanläggning och en

sådan anläggning där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering.

Det förekommer inte sällan att det vid en anläggning tas emot material,

som i ett tidigare led betraktats som avfall men som nu avses användas

som råvara i anläggningens tillverkningsprocess, och där en del av det

material som tagits emot deponeras eller förvaras under längre tid än tre

år. Sådana anläggningar bör enligt regeringen inte betraktas som en

avfallsanläggning utan en anläggning som huvudsakligen bedriver annan

verksamhet än avfallshantering. Konsekvensen av detta är att för en

sådan anläggning omfattar inte skatteplikten det avfall som förs in på

anläggningen, men likväl för det avfall som uppkommer inom

anläggningen. Enligt detta resonemang skall t.ex.

bilfragmenteringsanläggningar som deponerar en del av det avfall som de

tar emot på det egna anläggningsområdet inte betraktas som

avfallsanläggningar utan som anläggningar där det huvudsakligen

bedrivs annan verksamhet än avfallshantering. Inte heller bilskrotar eller

andra skrotupplag bör anses utgöra avfallsanläggningar i skattelagens

bemärkelse.

Ovan nämndes mellanlagring av asfalt m.m., vilket också kan ses som

exempel på när gränsdragningsproblem uppstår. Numera förekommer i

icke obetydlig omfattning att gammal asfalt görs om till ny i anslutning

till pågående vägarbete. Det finns olika metoder att återvinna asfalt.

Hittills har kall och halvvarm återvinning varit de dominerande

metoderna på det statliga vägnätet. Detta innebär att gammal asfalt från

större vägar mellanlagras t.ex. i anslutning till Vägverkets

underhållsgrupper och återanvänds på mindre vägar i samma område.

Ofta är det beställaren som tillhandahåller upplagsplats och

mellanlagring sker under säsong eller under något eller några år. Efter

mellanlagringen återanvänds asfalten i enkla mobila verk med tillsats av

asfaltsemulsion respektive mjukbitumen. Det återanvända materialet har

något sämre kvalitet än motsvarande varmmassa men kan fortfarande

användas som slitlager på mindre trafikerade vägar och gator alternativt

som bindlager eller bitumenbundet bärlager. Metoden bedöms vara

miljömässigt effektiv.

Varm återvinning, som är en annan återvinningsmetod, kan ske dels i

traditionella stationära satsverk, dels i trumverk. Trumverken klarar av en

större inblandning och är ofta mer eller mindre mobila och kan flyttas

mellan olika byggobjekt eller täkter. Metoden ger under goda betingelser

massa av samma kvalitet som den ursprungliga massan och är ur denna

synvinkel attraktiv.

När det gäller traditionella stationära asfaltsverk anser regeringen att

dessa bör anses vara industrianläggningar som tar emot en råvara i form

av gammal asfalt och upparbetar den så att den kan återanvändas. Någon

skatteeffekt aktualiseras alltså inte när asfalt förs in till dessa

anläggningar. Det avfall som kan uppkomma till följd av hanteringen

inom de stationära verken beskattas dock.

När det gäller mobila verk är det däremot svårt att tala om en

industrianläggning i skattelagens bemärkelse. Den mellanlagring som

sker i väntan på behandling i mobila asfaltsverk bör därför inte betraktas

som annat än förvaring och bör således beskattas om asfalten lagras på

platsen under längre tid än tre år.

Om asfalt lagras på en sedvanlig avfallsanläggning inträder

skyldigheten att betala skatt i och med att avfallet förs in till

anläggningen. Det är enligt regeringens uppfattning en önskvärd

styreffekt att skatten kan bidra till en minskad deponering av asfalt på

avfallsanläggningarna och i stället stimulera till andra former av

omhändertagande.

Motsvarande resonemang bör tillämpas om det på en anläggning lagras

material, t.ex. olika typer av anläggningsmaterial, som senare skall

återanvändas som råvara vid t.ex. vägbyggen. I den mån det finns

stationära krossverk för återvinning av materialet bör det alltså vara fråga

om en industrianläggning där skatt endast behöver erläggas för sådant

avfall som uppkommer. Är det å andra sidan fråga om mobila krossverk

bör det inte anses vara fråga om en industrianläggning. Mellanlagringen

bör därför beskattas om materialet förvaras på platsen under längre tid än

tre år.

Antal anläggningar som beräknas omfattas av skatteplikten

Skatteplikten beräknas omfatta totalt ca 700 anläggningar, varav ca 280

deponier för konventionellt avfall, ca 300 anläggningar där

branschspecifikt industriavfall deponeras samt ca 120 s.k. slamtippar.

Merparten av de anläggningar där huvudsakligen konventionellt avfall

omhändertas ägs av kommuner, kommunala bolag eller gemensamt av

flera kommuner genom regionala avfallsbolag. Av den totala mängden

konventionellt avfall deponeras endast ca 10 % på privatägda

avfallsanläggningar.

Anläggningar som inte bör omfattas av skatteplikten

Anläggningar på vilka endast deponeras jord, grus, lera, skiffer,

kalkstoft, kalksten eller annan sten, bergrester eller avfallssand från

gruvindustriell verksamhet eller avfall från vattenrening vid sådan

verksamhet samt järnhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av

järnmalmspellets bör inte omfattas av skatteplikt. För skattefrihet i dessa

fall gäller att deponeringen sker uteslutande av ett eller flera av de

uppräknade avfallsslagen. Inte heller bör anläggningar där det enbart

deponeras radioaktivt avfall omfattas av skatteplikt. Skälen för dessa

undantag utvecklas närmare i avsnitt 10.

Undantag för anläggningar där små mängder avfall omhändertas

Avfallsanläggningar som tar emot mindre än 50 ton avfall per år omfattas

inte av tillståndsprövning enligt miljöskyddslagstiftningen. Enligt

utredningens uppskattningar kan det finnas mellan 100 200 sådana

avfallsupplag i Sverige. Den mängd avfall som totalt deponeras vid dessa

små avfallsupplag bedöms uppgå till ca 25 ton per år och anläggning.

Totalt motsvarar det ca 5 000 ton per år eller mindre än 1 promille av allt

avfall som deponeras vid anläggningar för konventionellt avfall.

Endast mindre mängder avfall förs således till dessa anläggningar,

vilket skulle resultera i förhållandevis ringa skatteintäkter. Beskattnings-

myndighetens hantering av dessa anläggningar torde, särskilt som de inte

är föremål för tillståndprövning enligt miljöskyddslagstiftningen, bli

mycket kostsam i förhållande till skatteintäkterna. Regeringen anser

därför, i likhet med utredningen, att anläggningar där det deponeras

mindre än 50 ton per år inte bör ingå i skattebasen. Anledning saknas att

genom en avdragsrätt införliva dessa små deponier i skattesystemet.

Risken bedöms som liten att större mängder avfall skulle komma att

tillföras denna typ av anläggningar eller att antalet skulle komma att öka

markant med anledning av att anläggningarna undantas från skatteplikt.

Om större mängder än 50 ton avfall deponeras årligen skall anläggningen

tillståndsprövas enligt miljöskyddslagstiftningen. Det är en del av

miljömyndigheternas arbete att utöva tillsyn över att så sker. Oavsett om

tillståndsprövning ägt rum är dock en sådan anläggning skattepliktig

enligt lagen om skatt på avfall.

Motsvarande mängdgräns bör gälla även för industrianläggningarnas

del. Antalet industrianläggningar där mindre än 50 ton avfall årligen

deponeras beräknas vara begränsat.

Anläggningar där farligt avfall deponeras är föremål för

tillståndsprövning oavsett vilken mängd avfall som deponeras inom

anläggningen. Skatteplikten bör därför gälla alla sådana anläggningar.

6.2 Skattskyldig

Regeringens förslag: Skattskyldig skall vara den som bedriver

verksamhet på anläggningen.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Riksskatteverket och WMI Sellbergs AB har

ifrågasatt om uttrycket ansvarar för verksamheten är tillräckligt

klargörande. Övriga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt miljöbalken är det den som

bedriver en verksamhet som skall söka tillstånd m.m. enligt balken. Det

är lämpligt att använda samma begreppsterminologi även inom

skatteområdet. Skattskyldighetsbegreppet bör därför knytas till den som

bedriver verksamheten på en skattepliktig anläggning. Den som har den

rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten bör också anses vara

den som bedriver verksamheten. Detta innebär alltså att om en

innehavare av ett tillstånd överlåter verksamheten till någon, på sådant

sätt att denne får den rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten,

inträder den till vilken verksamheten överlåtits som skattskyldig. Se även

kommentar till 7 § i avsnitt 16.

7 Förfarandet vid beskattning

7.1 Netto- eller slutdeponimetod

Regeringens förslag: Avfallsskatten skall tas ut efter en

nettodeponimetod. Detta innebär att skatt tas ut för i princip allt avfall

som förs till en skattepliktig avfallsanläggning. Skyldighet att betala

skatt skall inträda då avfallet förs in till avfallsanläggningen. För

avfall som förs ut från anläggningen skall avdrag medges. Vissa

behandlingsformer som bedrivs inom anläggningen skall undantas

från skatt.

 Vad gäller avfall som deponeras vid anläggningar där

huvudsakligen annan verksamhet än avfallshantering bedrivs, skall

skyldigheten att betala skatt inträda när avfallet uppkommer.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag. Utredningen föreslår dock ingen särskild reglering i skattelagen

av olika behandlingsformer som bedrivs på avfallsanläggningen.

Remissinstanserna: Riksskatteverket, Statens naturvårdsverk,

Skogsstyrelsen, Svenska Gjuteriföreningen och Svenska

Naturskyddsföreningen tillstyrker förslaget om nettodeponimetod.

Övriga remissinstanser som uttalar sig i frågan avstyrker förslaget och

förordar i stället en slutdeponimetod, som innebär att skyldigheten att

betala skatt inträder först när avfallet läggs upp för deponering på en

avgränsad yta.

Nettodeponimetoden innebär att i princip allt avfall och annat material

som förs in till en avfallsanläggning blir föremål för beskattning, men att

avdrag medges för skatten på det som förs ut från anläggningen. Den

framförda kritiken riktar sig mot de konsekvenser som förslaget innebär i

fråga om annan verksamhet än deponering som kan bedrivas inom

samma avfallsanläggning. Det rör sig i huvudsak om kompostering,

sorteringsverksamhet och tillfällig uppläggning av avfall. Närings- och

teknik-utvecklingsverket, Boverket, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus

län, Helsingborgs stad, Borås kommun, Borlänge kommun, Luleå

kommun, Göteborgsregionens Avfallsaktiebolag, WMI Sellbergs AB,

Svenska Fjärrvärmeföreningen, Svenska Renhållningsverksföreningen,

Sydvästra Skånes Avfallsaktiebolag, Västmanlands Avfallsaktiebolag,

Nässjö Affärsverk AB, Samarbete om Skånskt Avfall, Söderhalls

Renhållningsverk AB och Stor-Stockholms Energi AB anser att de

avfallsanläggningar som bedriver integrerad verksamhet med såväl

deponering som kompostering, sortering o.dyl. till följd av

nettodeponimetoden kommer att drabbas av konkurrensnackdelar i form

av ränte- och administrationskostnader i förhållande till de anläggningar

där enbart annan verksamhet än deponering bedrivs. Dessa fristående

anläggningar omfattas inte av det föreslagna skattesystemet. Utredningen

har, som ett alternativ för anläggningsägarna att undvika dessa

konsekvenser, pekat på möjligheten att ansöka om separat miljötillstånd

för t.ex. sorterings- och/eller komposteringsverksamhet. Dåvarande

Koncessionsnämnden för miljöskydd och Länsstyrelserna i Stockholms,

Skånes, Göteborgs och Bohus samt Gävleborgs län anser dock att en

sådan uppdelning av miljötillståndet har stora nackdelar, ur såväl miljö-

som kostnadssynpunkt, och avstyrker därför en sådan ordning. Svenska

Renhållningsverksföreningen anser att det endast är material som tillförs

en deponi i enlighet med den definition som finns i 3 §

renhållningsförordningen, som skall beskattas. Föreningen menar att

endast material som deponeras då skulle omfattas av skatten.

Skälen för regeringens förslag: Syftet med avfallsskatten är att den

skall belasta avfall som deponeras och härigenom vara ett verksamt

ekonomiskt styrmedel för att bidra till en minskning av den mängd avfall

som förs till deponering. Vid utformningen av skattemetoden, dvs. det

regelsystem som skall styra hur skatten beräknas och redovisas, har

utredningen övervägt två olika modeller. Båda modellerna medför att

skatten endast tas ut för deponering, men sättet att åstadkomma detta

resultat varierar beroende på val av skattemetod.

Avfallsanläggningar

Som närmare redovisats i avsnitt 6 skall enligt regeringens förslag

skatteplikt gälla för avfallsanläggningar där avfall deponeras eller

förvaras under längre tid än tre år. Med avfall jämställs vid lagens

tillämpning annat material som förs in till en avfallsanläggning. Vad

gäller den närmare innebörden av begreppet deponering vid

tillämpningen av skattelagen, hänvisas till vad som anförts i avsnitt 6.

Det ena av de modeller, som övervägts av utredningen, bygger på att

skatten tas ut som en nettodeponiskatt. Ett sådant system innebär i

princip att allt avfall som förs till en skattepliktig anläggning beskattas.

Skattskyldigheten inträder vid den tidpunkt då avfallet förs in till

anläggningen. För avfall som förs ut från anläggningen medges avdrag i

deklarationen. Enligt denna metod skall beskattning således ske av den

mängd avfall som utgör skillnaden mellan det som förs in och det som

förs ut från anläggningen, för vilket avdrag alltså får göras i

deklarationen.

Den andra modellen som förekommit i diskussionen är en slutdeponi-

skatt. Utgångspunkten för en slutdeponiskatt är att enbart avfall som

deponeras beskattas. Skattskyldigheten inträder alltså då avfallet

deponeras på en särskilt avgränsad yta inom anläggningen. Avfall som

komposteras eller behandlas på annat sätt inom anläggningen blir inte

föremål för beskattningsåtgärder. Detsamma gäller avfall som sorteras

inom anläggningen och sedan förs ut från den. Någon återbetalning

medges inte av skatt för avfall som i ett senare skede kan komma att

transporteras ut från den yta där det lagts för deponering.

Båda modellerna har, som utredningen redovisat, för- och nackdelar.

Det är enligt regeringens uppfattning viktigt att det skattesystem som

väljs är så enkelt att tillämpa som möjligt för såväl

beskattningsmyndigheten som de skattskyldiga samt utan större

omställningsåtgärder och praktiska olägenheter kan tillämpas av

branschen. Det är vidare av vikt att systemet möjliggör en god kontroll

av att skattereglerna följs.

Avsikten med den föreslagna avfallsskatten är att den endast skall

belasta avfall som deponeras. Rent principiella skäl talar därför för ett

beskattningsförfarande, som innebär att systemet endast omfattar avfall

som bortskaffas genom deponering, dvs. ett slutdeponisystem. Modellen

med ett sådant system medför dock, som utredningen påtalar, ett flertal

svårlösliga problem. Det krävs bl.a. att det finns en av beskatt-

ningsmyndigheten godkänd avgränsning av en väldefinierad yta på

vilken deponering skall ske. Det fordrar vidare att all annan hantering än

deponering inom avfallsanläggningen sker utanför deponiytan. Detta

leder till att ytor som är väl lämpade för t.ex. efterkompostering,

nedbrytning av oljeskadade jordmassor, balning av avfall för vidare

befordran till värmeverk m.fl. aktiviteter, inte kan användas för sådana

ändamål eftersom skatten kommer att belasta även sådan hantering.

Vidare måste en tidsgräns bestämmas för hur länge ett skattefritt avfall

skall få lagras inom ett upplagsområde innan det från skattesynpunkt

skall betraktas som skattepliktigt avfall.

En slutdeponiskatt medför, enligt regeringens bedömning, omedelbara

praktiska konsekvenser för de skattskyldiga i form av iordningställande

av slutdeponiytor, uppmätning av dessa och utveckling av

redovisningssystem som kan godtas från skattekontrollsynpunkt. Från

beskattnings-myndighetens sida krävs en omfattande kontroll, framförallt

när det gäller förekomsten av mellanlager. Det måste härvid anses vara

förenat med stora problem att få till stånd en så tillfredsställande kontroll,

att det med säkerhet kan avgöras hur länge ett visst avfall har lagrats.

Eftersom slutdeponimetoden inte medger återbetalning av skatten för

avfall som i framtiden kan komma att föras ut från deponiytan, ger den

inte heller något incitament för ökad materialutvinning genom nya

tekniker o.dyl.

Med hänsyn till de ovan redovisade nackdelarna bedömer regeringen, i

likhet med utredningen, att en nettodeponiskattemodell är att föredra. Ett

sådant system blir administrativt enkelt. Skyldigheten att betala

avfallsskatt inträder när avfall förs in till avfallsanläggningen. För varje

bestämd period redovisas invägd respektive utvägd mängd avfall.

Skillnaden mellan mängderna utgör, med avdrag för de mängder som

härrör från i lagen särskilt angivna skattebefriade avfallsslag (se vidare

avsnitt 11 13), den mängd som skall beskattas. I den mån visst avfall

under en och samma redovisningsperiod såväl förs in till som ut från en

anläggning uppkommer ingen skattekonsekvens. Vid deklarationen

tillämpas dock en bruttoredovisning, dvs. mängden avfall redovisas

under såväl posterna invägt som utvägt avfall.

En nackdel som nettodeponisystemet för med sig är att skatt måste

betalas för allt material som förs in till en anläggning där det bedrivs

både deponeringsverksamhet och andra typer av aktiviteter som

sortering, förbehandling, behandling, förädling, stabilisering, även om

det inte varit lagstiftarens avsikt att behandling av avfall skall beskattas.

Som åtskilliga remissinstanser påpekat kan ett renodlat

nettodeponisystem också medföra vissa konkurrensnackdelar i form av

ränte- och administrationskostnader för avfallsanläggningar, vars

verksamhet omfattar såväl deponering som t.ex. kompostering och

sortering, i förhållande till de anläggningar där enbart annan verksamhet

än deponering bedrivs. Vidare innebär vissa behandlingsmetoder, som

exempelvis kompostering, att den produkt som uppstår efter behandling

och som sedan förs ut från anläggningen, väger betydligt mindre än det

avfall som behandlats. Den komposteringsjord som erhålls väger ungefär

hälften av vad det ursprungliga avfallet väger.

En viktig aspekt vid utformandet av ett uppbördssystem för

avfallsskatt är att säkerställa att systemet inte bidrar till att motverka

användningen av miljömässigt bra behandlingsmetoder för vissa

avfallsslag i stället för deponering. Utredningen har övervägt dessa

problem och har, som ett alternativ för anläggningsägarna att undvika

dessa konsekvenser, pekat på möjligheten att ansöka om separat

miljötillstånd för t.ex. komposteringsverksamhet.

Företrädare för Finansdepartementet och Naturvårdsverket

sammanträffade under beredningen av lagrådsremissen med

representanter för dåvarande Koncessionsnämnden för miljöskydd.

Därvid framgick att några formella juridiska hinder mot särskild

tillståndsprövning visserligen inte finns, men att nämnden ansåg att

sådana åtgärder endast bör komma i fråga i undantagsfall med tanke på

dels det merarbete en omprövning av hela miljötillståndet innebär, dels

på eventuella praktiska problem för miljötillsynen som kan aktualiseras

vid en särskiljning av tillstånden.

Regeringens hållning i denna fråga har under det tidigare arbetet med

lagförslaget överensstämt med utredningens. Regeringens utgångspunkt

var då att sådana anläggningar som bedriver deponeringsverksamhet och

andra aktiviteter inom samma anläggning hade separata tillstånd för de

behandlingsformer som bedrevs på anläggningen eller att sådana tillstånd

kunde sökas. Enligt de uppgifter som fanns i samband med

lagrådsremissen skedde all förbränning och all kompostering, av annat

avfall än park- och trädgårdsavfall, med stöd av särskilda tillstånd. Dessa

uppgifter har sedermera visat sig inte vara helt korrekta. Exempelvis sker

förbränning av farligt avfall vid SAKAB:s anläggning inom ramen för

samma tillstånd som deponeringsverksamheten. Vid den anläggningen

framstår det som ytterst tveksamt om miljömyndigheterna skulle godta

att dela upp verksamheten på olika tillstånd.

Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att möjligheterna att

rättsligt särskilja de olika behandlingsformerna genom separata tillstånd

bör kompletteras. Svenska Renhållningsverksföreningen anser att

problemen kan lösas om endast avfall som tillförs en deponi i enlighet

med den definition som finns i 3 § renhållningsförordningen omfattas av

skatten. Enligt definitionen avses med deponi en upplagsplats för avfall.

En sådan lösning innebär emellertid inte någon nämnvärd skillnad mot

ett slutdeponisystem. De kontrollproblem som finns i ett

slutdeponisystem skulle även gälla för en sådan lösning. Regeringen

anser i stället att nettodeponimetoden bör kompletteras med uttrycklig

skattebefrielse för vissa behandlingsformer. I avsnitt 10.3 redogörs för de

behandlingsformer som skattebefrias. Genom dessa undantag får i stor

utsträckning de önskemål vad gäller hantering av det konventionella

avfallet, som under remissbehandlingen förts fram från främst

branschhåll, anses tillgodosedda.

Anläggningar där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering

Som redovisats i avsnitt 6 förekommer att det branschspecifika

industriavfallet tas om hand inom själva anläggningarna där den

industriella verksamheten bedrivs. Enligt regeringens uppfattning bör

principen med ett nettodeponisystem upprätthållas även vad gäller sådana

industrianläggningar. En förutsättning är dock att systemet i viss mån

modifieras i syfte att stämma överens med de faktiska förhållanden under

vilka avfallshantering bedrivs på de industriella anläggningarna. Det

föreslås därför att avfallsskatt i dessa fall skall betalas för avfall som

uppkommer inom en industrianläggning. Angående innebörden av

begreppet uppkommer och avfall hänvisas till avsnitt 6.

Skyldigheten att betala skatt bör inträda i och med uppkomsten av

avfallet.

7.2 Avdrag för sådant som förs ut från anläggningen

7.2.1 Inledning

I enlighet med vad som anförts i avsnitt 7.1 innebär tillämpningen av

nettodeponimetoden således att avdrag får göras i skattedeklarationen för

sådant som förs ut från anläggningen. Enligt allmänna principer får

avdrag dock endast avse skatt på sådant avfall som tagits upp till

beskattning. I enlighet med det resonemanget anser regeringen att avdrag

inte bör få göras för lakvatten som förs ut från anläggningen eller vid

utförandet av gas som har bildats vid nedbrytningen av organiskt avfall.

Utöver detta anser regeringen att rätten till avdrag inte bör gälla vid

utförande av reningsvatten. Dessa båda frågor utvecklas vidare nedan.

7.2.2 Lak- och reningsvatten

Regeringens förslag: Avdrag skall inte medges för lak- och

reningsvatten som förs ut från en avfallsanläggning.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag

beträffande lakvatten. Vad gäller reningsvatten framför inte utredningen

några specifika förslag.

Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har berört frågan.

Skälen för regeringens förslag: Lakvatten bildas när nederbörd eller

yt- och grundvatten infiltrerar avfallet och blir förorenat efter passagen

genom avfallet. Det kan även vara fråga om ytavrinning från avfallet.

Enligt regeringens uppfattning bör dock inte avdrag beviljas vid utförsel

av lakvatten eftersom vattnet av förklarliga skäl inte tagits upp till

beskattning.

Under ärendets beredning har bl.a. WMI Sellbergs AB och Svenska

Renhållningsverksföreningen framfört synpunkter om att reningsvatten

som uppkommer inom anläggningen skall befrias från skatt.

Reningsvatten är sådant vatten som härrör från en reningsprocess inom

anläggningen. Det kan t.ex. röra sig om rening av slam eller oljebemängt

vatten där vattnet och föroreningarna separeras. Föroreningarna

deponeras inom anläggningen medan vattnet antingen renas på

anläggningens reningsverk eller transporteras till ett kommunalt

reningsverk.

Som framgår av avsnitt 8 nedan föreslår regeringen att skatten bör

baseras på avfallets befintliga tillstånd och inte på dess torrvikt. Skälet

till detta är, förutom kontrollproblem, miljömässiga skäl. Vattenmängder

i avfallet medför att lakvattenproduktionen kommer igång tidigare och

blir större. Det bidrar även till sättningar i deponin vilket försvårar

sluttäckningsarbetet. För att undvika dessa effekter har regeringen gjort

bedömningen att det är bättre att vattnet skiljs ut före deponering.

Resonemanget torde även leda till mindre volymer avfall som deponeras.

För att i möjligaste mån styra mot avvattning av avfallet före

deponering anser regeringen att avdrag vid utförsel av reningsvatten

skulle motverka de styreffekter som eftersträvas. Avdrag vid utförsel av

reningsvatten skall alltså inte beviljas.

7.2.3 Gas som bildats vid nedbrytning av organiskt avfall

(deponigas)

Regeringens förslag: Avdrag skall inte medges för gas som bildats

vid nedbrytning av organiskt avfall som förs ut från en

avfallsanläggning (deponigas).

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Närings- och teknikutvecklingsverket,

Helsingborgs stad, Samarbete för Skånskt Avfall, Länsstyrelsen i Skåne

län, Nässjö Affärsverk AB, Skånes Naturvårdsförbund, Söderhalls

Renhållningsverk AB och Stor-Stockholms Energi AB anser att avdrag

skall få göras för deponigas som förs ut från en avfallsanläggning, i

likhet med vad som gäller för annat material som förs ut från

anläggningen. Enligt remissinstanserna kan en avdragsrätt för deponigas

ge incitament för ökade insatser för att samla in och utnyttja deponigas

och därmed minska de okontrollerade metanemissionerna från

deponierna.

Bakgrunden till regeringens förslag: Organiskt avfall utgör grunden

till huvuddelen av de miljöproblem som en deponi ger upphov till under

sin driftstid samt bidrar även i hög grad till de framtida problemen. I de

deponier som innehåller organiskt avfall sker en nedbrytning av avfallet,

varvid s.k. deponigas bildas. Deponigasen består av metan (40 60 %)

och koldioxid (25 40 %) samt spårämnen. Det allvarligaste

miljöproblemet med utsläpp av metangas är dess bidrag till

växthuseffekten. Nedbrytningen av organiskt avfall leder också till att

volymen minskar, vilket ger upphov till ojämna sättningar i deponin.

Sättningarna leder till svårigheter att täcka avfallsupplaget när det skall

avslutas, eftersom sättningarna gör att det bildas sprickor i täckskiktet där

vatten kan tränga ner i avfallet. Detta vatten lakar ur föroreningar ur

avfallet och sprider dessa i den omgivande miljön. Sättningarna leder

således till en ökad urlakning av metaller och stabila organiska ämnen till

den omgivande miljön.

Deponigas kan bildas under 40 50 år efter det att organiskt material

deponerats. Huvuddelen av deponigasen bildas dock inom ca 10 år efter

deponeringen. Gasinsamling sker i dag på drygt ett 50-tal av landets

deponeringsanläggningar. Gasen säljs och nyttiggörs som energikälla vid

uppvärmning eller framställning av elektrisk kraft. Uttaget uppgår för

närvarande till omkring 400 GWh per år.

Skälen för regeringens förslag: Konstruktionen av

nettodeponisystemet innebär att avdrag medges för material som förs ut

från en avfallsanläggning. En fråga som härvid uppkommer är om det

finns skäl att i detta sammanhang särbehandla utförsel av deponigas.

Deponigas uppkommer genom nedbrytning av organiskt avfall på

deponin. Deponigasen får därför anses inta en särställning i förhållande

till huvuddelen av annat material som förs ut från en avfallsanläggning,

eftersom det i dessa fall rör sig om avfall som förts in till anläggningen

och därefter i princip i oförändrad form förs ut från anläggningen, t.ex.

efter sortering. Redan av den anledningen kan skäl anföras mot att medge

avdragsrätt. Härtill kommer att en avdragsrätt skulle innebära att

organiskt avfall som långt innan lagens ikraftträdande förts in till en

deponi, genom återbetalning av skatt på den utvunna gasen, skulle

komma i åtnjutande av skattelättnader. Detta står i strid med den

allmänna princip som gäller vid tillämpningen av avdragsrätt enligt den

föreslagna lagen, nämligen att avdrag endast får avse skatt på sådant

avfall som tagits upp till beskattning.

Riksdagen har genom att anta prop. 1992/93:179 om åtgärder mot

klimatpåverkan som mål satt upp att metangasutsläppen från

avfallsupplag skall minskas med 30 % till år 2000. Det finns i princip två

sätt att uppnå detta mål, dels minska deponeringen av organiskt avfall,

dels öka uppsamlingen av deponigas från deponierna. En ändrad

hantering av organiskt avfall där man successivt går över till rötning,

med omhändertagande av gasen, förbränning eller kompostering torde ge

en betydande minskning av metanutsläppen. Regeringen har i prop.

1996/97:172 Hantering av uttjänta varor i ett uthålligt samhälle,

föreslagit att deponering av brännbart och organiskt avfall skall förbjudas

från och med år 2002 respektive 2005. Riksdagen har ställt sig bakom

förslaget (bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55). Förbudet är numera

infört i renhållningsförordningen (1998:902).

De större anläggningarna har redan i dag deponigasuttag av

kommersiella skäl. Något ytterligare incitament att öka uttaget av gas

torde inte behövas i dessa fall. Mindre anläggningar som inte har

deponigasuppsamling av kommersiella skäl kan i vissa fall ha

uppsamling som villkor för miljötillståndet. Något behov av ytterligare

styrmedel för att öka gasuttaget torde inte heller finnas i dessa fall.

Inom EU ställer rådets gemensamma ståndpunkt om ett

deponeringsdirektiv krav på att i princip alla deponier skall samla upp

och utnyttja eller fackla deponigasen. Reglerna om deponigasuppsamling

har inte ifrågasatts under diskussionerna av förslaget, varför

sannolikheten för att regler om detta kommer att ingå i det slutgiltiga

direktivet är hög.

Sammantaget anser regeringen att det arbete som bedrivs såväl

nationellt som inom EU innebär att kraftfulla styrmedel finns och

kommer att finnas i syfte att öka uttaget av deponigas. En möjlighet till

avdrag för avfallsskatt bedöms därför ha en mindre betydelse som

stimulans till åtgärder på området. Avdrag bör därför inte medges för

deponigas som förs ut från en skattepliktig avfallsanläggning.

7.3 Redovisningsperiod m.m.

Regeringens förslag: Redovisningsperioden för avfallsskatten skall

vara kalenderkvartal. Samma regler som för övriga punktskatter skall

gälla beträffande möjligheten att utnyttja avdrag som överstiger

skattens bruttobelopp för en redovisningsperiod.

Utredningens förslag: Stämmer vad gäller redovisningsperiodens

längd överens med regeringens förslag. Utredningen anser dock att

återbetalning till den skattskyldige av avdrag som överstiger skattens

bruttobelopp för en redovisningsperiod inte bör ske, utan föreslår att

överskjutande skattebelopp endast skall få utnyttjas under följande

redovisnings-perioder under innevarande eller nästföljande kalenderår.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen eller

lämnar dem utan erinran. Riksrevisionsverket anser att det inte är klarlagt

att övervägande skäl föreligger för frånsteg från kalendermånad som

redovisningsperiod. Riksskatteverket anser att möjligheten enligt lagen

(1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter, LPP, att medge

skattskyldiga som redovisar låga skattebelopp längre

redovisningsperioder inte bör gälla för avfallsskattens del samt att avdrag

från en tidigare redovisningsperiod endast skall få utnyttjas under

följande perioder i den mån utrymme finns sedan avdrag som hänför sig

till perioden har gjorts. Svenska Revisorssamfundet och Söderhalls

Renhållningsverk AB anser att begränsningen av möjligheten att utnyttja

avdrag medför oönskade konsekvenser i samband med uttag av material

från deponier som inte längre tar emot avfall.

Skälen för regeringens förslag: Kalendermånad är i dag regelmässigt

redovisningsperiod för de olika punktskatterna. Även om avfallsskatten

får ses som ett viktigt styrmedel i syfte att åstadkomma en snabbare

genomströmning av avfall som återvinns, kan dock många utövare av

deponeringsverksamhet drabbas av en viss ekonomisk belastning om

kalendermånad skulle väljas som redovisningsperiod. Mot bakgrund av

den modifiering av nettodeponimetoden som regeringen föreslår i

förhållande till utredningens förslag, kan detta komma att aktualiseras

främst för de aktörer som bedriver verksamhet med material som i

avvaktan på avsättningsmöjligheter lagras under längre tid på

anläggningen.

I likhet med utredningen anser regeringen därför att skäl finns att välja

en längre redovisningsperiod för avfallsskattens del. En sådan ordning

har också valts vid införandet av avfallsskatt i Danmark och Finland.

Kalenderkvartal är en lämplig period.

För punktskatterna gäller vidare enligt LPP att om avdragen för en

redovisningsperiod överstiger skattens bruttobelopp för perioden skall

det överskjutande beloppet utbetalas till den skattskyldige. Denna princip

medför visserligen att en skattskyldig som under en redovisningsperiod

för ut mer material än som kommer in skulle få pengar utbetalade till sig.

Utredningen bedömer, mot den bakgrunden och med tanke på den stora

mängd material som redan finns på anläggningarna, att det föreligger viss

risk för utförsel av obeskattat material efter lagens ikraftträdande i

svårkontrollerbar omfattning. Enligt regeringens uppfattning finns dock

inte belägg för att denna risk skulle vara alltför betydande. Den av

utredningen föreslagna särregleringen skulle också, som påpekats av

några remissinstanser, medföra praktiska problem i samband med

nedläggning av deponier. Någon begränsning i LPP:s bestämmelser om

möjligheter till utnyttjande av avdrag överstigande skattens bruttobelopp

för viss redovisningsperiod bör därför inte föras in i lagen om skatt på

avfall.

Riksskatteverkets förslag om ett slopande av tillämpningen av 2 kap.

3 § tredje stycket LPP beträffande förlängd redovisningsperiod synes

motiverad av en önskan att harmonisera regleringen med den av

utredningen föreslagna bestämmelsen om begränsning av rätten till

utnyttjande av avdrag. Med hänsyn till regeringens ställningstagande i

den delen saknas anledning att företa en ändring som begränsar

möjligheten till tillämpning av nämnt lagrum för avfallsskattens del.

8 Skattenivå och fastställande av skatten

Regeringens förslag: Skatten skall utgå med 250 kr per ton. Skatten

skall bestämmas på grundval av vägning. Om tillförseln sker i mindre

omfattning eller det av annan anledning finns särskilda skäl får

skatten bestämmas på annan grund än vägning.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen eller

lämnar dem utan erinran. Helsingborgs stad, Luleå kommun, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Sydvästra Skånes Avfallsaktiebolag och

Söderhalls Renhållningsverk AB förordar ett stegvist införande av

skatten. Svenska Renhållningsverksföreningen föreslår att skatten

inledningsvis sätts till 60 kr per ton. Sveriges Industriförbund anser att en

skatt på 50 kr per ton är tillräcklig. Vissa remissinstanser, bl.a.

Stockholms stad, påtalar att en differentierad skatt för olika avfall kan ge

en ännu bättre styreffekt.

Enligt Riksrevisionsverket bör beskattningsmyndigheten ges tydlig

vägledning i vilka fall som skatt skall kunna fastställas på annat sätt än

genom vägning. WMI Sellbergs AB är negativt till att skatten för

anläggningar som inte har våg skall kunna bestämmas på annat sätt än

genom vägning. Volymvikten varierar kraftigt vilket kan ge helt felaktiga

omräkningsfaktorer. Detta skulle gynna de mindre anläggningarna och

kraftigt minska kontrollmöjligheterna. Vägning borde i stället vara ett

tvingande krav. Kommunförbundet Västerbotten föreslår att det

skatteunderlag som levereras kvartalsvis skall baseras på en omräkning

från volym till vikt i de fall kommunen inte har annat underlag. Vart

annat år görs en inmätning av avfallsupplaget för att verifiera angivna

volymer.

Skogsindustrierna, Sågverkens Riksförbund och Vargön Alloys AB

anser att för avfall som innehåller vatten bör skatten baseras på vad

avfallet väger i torrt tillstånd.

Skälen för regeringens förslag: Grunden för utredningens förslag till

skattenivå har varit att skatten, i kombination med andra styrmedel på

avfallsområdet, skall leda till att deponeringen i stort sett halveras till år

2005. Enligt utredningens beräkningar kommer på grund av de olika

styrmedlen kostnaden för deponering per ton avfall att öka från i dag ca

200 kr till 600 700 kr per ton för företagen och till ca 800 kr per ton för

hushållen. För hushållen tillkommer även mervärdesskatt. Förutom

skatten påverkas kostnaderna av de högre miljökrav som i framtiden

kommer att ställas på avfallsanläggningarna. Utredningen bedömer att en

kostnad på den nivån kommer att innebära en kraftfull styrning från

deponering mot ökad återvinning och ökat energiutnyttjande.

Att till år 2005 uppnå en halvering av det avfall som deponeras anser

regeringen vara en rimlig ambitionsnivå. För att uppnå detta krävs enligt

regeringens bedömning en skatt i nivå med den som nu föreslås, alltså

250 kr per ton.

Beträffande frågan om en stegvis upptrappning av skattesatsen är

följande att beakta. Motiven för att börja på en låg skattenivå är att det

ger avfallsaktörerna en relativt lång förberedelse- och omställningstid för

att vidta åtgärder i syfte att minska deponeringen. En i förväg aviserad

skattesats skulle ge avfallsaktörerna en känd kostnad som kan vägas mot

investeringskostnader för att undvika deponering och därmed även

avfallsskatt. En stegvist införd avfallsskatt skulle också mildra effekten

av skatten på det branschspecifika avfallet och minska risken för ökad

illegal deponering.

Mot detta står att incitamenten för att vidta åtgärder för att minska

deponeringen kraftigt minskar om skattenivån blir för låg. Eftersom det

enligt regeringens bedömning krävs en skattenivå på 250 kr per ton för

att syftet med skatten skall uppnås finns det inte någon anledning att

inleda på en lägre nivå. En lägre nivå skulle tvärtom kunna leda till att

aktörerna misstolkar statsmakternas budskap med skatten. Den största

nackdelen med en låg skattesats är dock att drivkraften i arbetet med att

öka återvinningen och minska deponeringen uteblir. Utvecklingen mot

minskad deponering riskerar att försenas. Det kan för övrigt tilläggas att

diskussionerna om att införa en avfallsskatt har pågått i flera år. Bland

avfallsaktörerna bör därför ha funnits en sådan insikt om den kommande

utvecklingen att de har kunnat planera för och vidta åtgärder i syfte att

anpassa sig till den. Sammantaget anser regeringen att övervägande skäl

talar för att skatten redan nu bör bestämmas till 250 kr per ton.

Enligt regeringens bedömning finns i dag inget behov av att

differentiera skattesatsen för olika avfallsslag. Vid en framtida

utvärdering av skattens konsekvenser kan dock frågan åter bli aktuell.

Regeringen delar utredningens uppfattning att skatten skall vara

viktbaserad. För detta erfordras i princip att det finns våg vid

anläggningarna. I dag finns det våg vid 97 av landets ca 300 anläggningar

som tar emot hushållsavfall och annat konventionellt avfall. Våg finns

dock vid samtliga anläggningar som tar emot minst 50 000 ton avfall per

år. Det innebär att ca 80 % av det konventionella avfallet som deponeras

är invägt. Det är osäkert i vilken utsträckning som våg finns vid

industriernas deponier. Dock bör i vart fall någon fordonsmonterad våg

ofta finnas tillgänglig.

Totalpriset för att installera våg uppgår till 130 000 200 000 kr. Den

årliga driftskostnaden för en våg inklusive kröning och

registreringsutrustning kan beräknas till 60 000 kr. Följande kostnader

utslaget per ton invägt avfall vid olika anläggningar uppkommer då.

Maximal mottagning

Kostnad för vägning

50

ton/år

1 200

kr/ton

500

120

1 000

60

2 000

30

5 000

12

För de större anläggningarna är det inte oskäligt att installera våg.

Huvudregeln bör därför vara att skatten skall bestämmas på grundval av

vägning av det som förs in till anläggningen. Om tillförseln sker i mindre

omfattning eller det finns annan anledning, bör dock skatten få

bestämmas på annat sätt än genom vägning. I sista hand får skatten

beräknas efter vad som är skäligt. Det bör således inte ställas något

absolut krav på att våg installeras. Det är inte rimligt att kräva att en

anläggning som tar emot 50 ton per år, vilket medför en skatt på 12 500

kr, skall behöva vidta åtgärder för att väga avfallet till en kostnad av 60

000 kr per år. I de fall vägning av avfallet inte sker, bör det ankomma på

Riksskatteverket att genom föreskrifter eller rekommendationer lämna

närmare vägledning för hur skatten skall fastställas.

Om skatten skulle baseras på avfallets vikt i torrt tillstånd kan det

konstateras att en sådan ordning skulle medför stora kontrollproblem för

beskattningsmyndigheten. Vidare talar starka miljömässiga skäl mot

detta. Fysiskt instabila avfall, som slam, bör inte deponeras eftersom de

markant ökar risken för sättningar i deponin. Stora vattenmängder i

avfallet medför också att lakvattenproduktionen kommer igång mycket

tidigare och blir större totalt. Det är i normalfallet bättre att vattenfasen i

ett slam skiljs ut före deponeringen, och vid behov behandlas separat vid

källan, än att vattnet läcker ut från en deponi med risk för att mer

förorenat spridas till omgivningen. Den energimängd som behövs för att

avvattna slam blir dessutom allt mindre i takt med utvecklingen av ny

teknik och utrustning. Många gånger tillförs också onödigt stora

vattentillsatser till avfallet. Av dessa skäl anser regeringen att det inte bör

komma i fråga att fastställa skatten utifrån en beräkning av vad avfallet

väger i torrt tillstånd.

9 Allmänna utgångspunkter för skattefrihet

Regeringens förslag: Utgångspunkten för att medge skattefrihet för

vissa avfallsslag skall vara att det för dessa under överskådlig tid inte

finns några miljömässigt acceptabla alternativ till deponering och att

möjligheterna att minska avfallsmängderna genom

processförändringar, val av råvara etc. är avsevärt begränsade.

Skattens styreffekt skulle således i dessa fall vara mycket liten.

Utvecklingen på området skall kontinuerligt följas i syfte att

möjliggöra en omprövning av de beviljade fallen av skattebefrielse.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen till

utgångspunkter för omfattningen av skattefriheten eller lämnar dem utan

erinran. Många remissinstanser menar dock att fler avfallsslag än vad

utredningen har funnit faller in under de angivna kriterierna och därför

bör medges skattefrihet. Svenska Naturskyddsföreningen anser att de

flesta slag av avfall som skattebefrias i stället borde betala skatt efter en

lägre skattenivå. Enligt Söderhalls Renhållningsverk AB bör en annan

ordning än lagreglering skapas, eftersom den försvårar ändringar av

skattefrihetens omfattning vid teknikförändringar o.dyl.

Skogsindustrierna förordar en möjlighet till enskilda dispenser och

hävdar att skogsindustrins branschspecifika avfall generellt skall

skattebefrias. Länsstyrelsen i Gävleborgs län menar att avdrag endast bör

tillåtas om behörig myndighet intygar att avfallet inte kan hanteras på

annat sätt än genom deponering. Jernkontoret anser att branschspecifika

restprodukter från stålbranschen generellt skall skattebefrias. Svenska

Gruvföreningen och Sveriges Industriförbund menar att skattebefrielsen

för bl.a. slagger från metallurgiska processer bör åstadkommas genom

undantag från skatteplikt i stället för genom avdrag. Kemikontoret hävdar

att avfall från i koncessionsbeslut föreskriven reningsanläggning bör

befrias från skatt, eftersom miljöförbättrande åtgärder annars riskerar att

missgynnas.

Skälen för regeringens förslag: Deponering av avfall innebär en icke

önskvärd belastning av miljön och skatten utgör ett sätt att från

statsmakternas sida tydliggöra denna värdering. Skatten bör vidare för

den allt övervägande delen av såväl det konventionella som det

branschspecifika avfallet, kunna utgöra ett verksamt styrmedel mot

minskad deponering. Detta kan ske genom att avfall återanvänds,

återvinns för materialutnyttjande eller för energiändamål. En alternativ

möjlighet är, att på annat sätt än genom behandling som leder till

återvinning, minska mängden avfall som går till deponering. Ett exempel

kan härvid vara avvattning av slam. Skatten skall också styra mot

minskad uppkomst av avfall som inte kan utnyttjas på de angivna sätten.

Detta kan ske genom rimliga processförändringar, genom val av råvara

eller liknande åtgärder.

För vissa avfallsslag visar dock utredningens analyser sammantaget

med vad som framkommit under remissbehandlingen och därefter att

skatten, med utgångspunkt från vad som i dag är känt om

processtekniker, återvinningsmöjligheter och liknande, inte kommer att

kunna få någon styrande effekt. Detta gäller såväl beträffande

uppkomsten av avfall som för möjligheten att under överskådlig tid finna

acceptabla alternativ till deponering för annat än möjligen marginella

delar av det uppkomna avfallet. I dessa fall får deponering anses som den

för tillfället miljömässigt bästa lösningen och utgångspunkten för

regeringens ställningstagande beträffande enskilda avfallsslag är därför

att skattebefrielse skall gälla för sådana avfallsslag.

Tre olika metoder föreslås för att uppnå skattebefrielse. Anläggningar

där det uteslutande deponeras vissa särskilt uppräknade avfallsslag

undantas från lagens tillämpningsområde, se vidare avsnitt 10.

Skattefrihet för olika typer av avfall åstadkoms i vissa fall genom att

dessa avfallsslag undantags från skatteplikt, vilket innebär att

avfallsmängden inte redovisas i deklarationen och i andra fall genom att

avdrag får göras i deklarationen för skatt på vissa typer av avfall.

Skattefrihet för konventionella avfall behandlas i avsnitt 12, medan

skattefrihet för branschspecifika avfall tas upp i avsnitt 13.

Vad gäller två branschspecifika avfallsslag bedöms dock skatten i och

för sig kunna få en icke obetydlig styrande effekt. Det rör sig om avfall

dels från upparbetning av returpapper, dels från återvunnet glas. Risk

finns emellertid att en skatt kraftigt skulle fördyra hanteringen av

returpapper och återvunnet glas och därmed äventyra de miljö- och

naturresursskäl som är huvudsyftet bakom dessa åtgärder. Av miljö- och

naturresursskäl bör därför dessa avfallsslag skattebefrias.

Med de ovan angivna utgångspunkterna för när avfall inte skall

beskattas, bör skattebefrielse för samtliga avfallsslag från en viss bransch

inte förekomma. I stället får varje enskilt uppkommet avfallsslag

analyseras för sig.

Inom i stort sett all industriell verksamhet torde uppkomma mindre

mängder av ett eller flera avfallsslag, för vilka i dag med fog kan hävdas

att skatten saknar styrande effekt och att deponering är den miljömässigt

bästa formen av omhändertagande. Regeringen anser dock inte att det är

realistiskt att i lagen göra en så detaljerad bedömning, att i princip varje

slag av avfall vid enskilda tillverkningsprocesser blir föremål för

skattebefrielse om de angivna kriterierna är uppfyllda. Mot den

bakgrunden är det rimligt att skattebefrielse inte kommer i fråga för

avfallsslag, vars årsvolym uppgår till ringa mängder.

Flera remissinstanser har betonat behovet av enskilda dispenser. I det

sammanhanget bör det understrykas att det för såväl de skattskyldiga

som beskattningsmyndigheten är viktigt att lagstiftningen innehåller

klara och enhetliga regler för skattläggningen. Redan av den anledningen

bör regler om dispensgivning i enskilda fall undvikas. Vidare ankommer

det på riksdagen att genom lag meddela föreskrifter om skatt till staten.

Regler om skattebefrielse för enskilda avfallsslag är av sådan viktig

materiell beskaffenhet att det inte i skattelagen bör ges möjlighet för

regeringen eller enskild myndighet att bevilja dispenser i särskilda fall.

Ej heller bör avdragsrätten göras beroende av en enskild myndighets

bedömning.

Föreskrifter om skatt till staten skall alltså meddelas genom lag.

Eftersom utvecklingen inom avfallshanteringsområdet är dynamisk avser

regeringen att noga följa utvecklingen och kontinuerligt pröva i vad mån

förutsättningarna för skattebefrielse i lagen alltjämt föreligger. Det kan

också bli aktuellt att utvidga skattebefrielsen till att omfatta ytterligare

områden. Söderhalls Reningsverk AB:s krav på flexibilitet måste därför

anses tillgodosett.

Naturskyddsföreningen anser att de flesta undantag bör ersättas med

krav på lägre skatt. Som nämndes i avsnitt 8 bedöms en skattesats på 250

kr per ton vara rimligt för att de uppställda målen skall nås. Enligt

regeringens bedömning finns det inget behov av att differentiera

skattesatsen för olika avfallsslag. Om det vid den kontinuerliga

översynen av lagen framkommer att behov av differentiering föreligger

kan sådan övervägas.

Svenska Gruvföreningen och Sveriges Industriförbund framför att

skattebefrielse för t.ex. slagger från metallurgiska processer bör

åstadkommas genom undantag och inte avdrag. Regeringen anser

emellertid att det av kontrollskäl är angeläget att skattefrihet i flertalet

fall beträffande det branschspecifika avfallet uppnås genom avdrag i

deklarationen och inte genom undantag från skatteplikten.

När det gäller undantag för avfall från en i koncessionsbeslut

föreskriven reningsanläggning anser regeringen att det inte finns några

skäl att ur skattesynpunkt behandla sådant avfall annorlunda än annat

avfall. När det sker en tillståndsprövning av miljöfarlig verksamhet av

miljömyndigheterna förekommer det ofta att miljötillståndet villkoras av

att utövaren av verksamheten skall rena utsläppen så att vissa

gränsvärden iakttas. Verksamhetsutövaren har själv att välja den

reningsteknik, processförändring eller annan åtgärd som skall

åstadkomma att miljökraven uppfylls. Den omständigheten att utövaren

av en enskild verksamhet med stöd av miljölagstiftningen åläggs att rena

utsläppen på visst sätt och därigenom får ett avfall, utesluter inte enligt

regeringens uppfattning att miljöskatter kan skapas i syfte att t.ex. bidra

till en minskning av mängden sådant avfall som deponeras. Skäl saknas

därför för att behandla avfall som härrör från föreskriven

reningsanläggning på annat sätt än annat avfall.

10 Skattebefrielse för vissa anläggningar och

behandlingsmetoder m.m.

10.1 Anläggningar där deponering sker uteslutande av

vissa avfallsslag

Regeringens förslag: Lagen skall inte gälla för anläggningar där

deponering sker uteslutande av ett eller flera av följande avfallsslag,

nämligen

1. jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft, kalksten eller annan sten

2. bergrester från gruvindustriell verksamhet, eller

3. avfallssand från gruvindustriell verksamhet och avfall från

vattenrening vid sådan verksamhet samt järnhaltigt avfall från

rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets.

Vidare undantas anläggningar där radioaktivt avfall deponeras från

skatteplikt.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag. Utredningen föreslår dock, utöver för järnhaltigt stoft, ingen

skattebefrielse för avfall från vattenrening vid gruvindustriell

verksamhet. Utredningens koppling av skatteplikten till miljötillståndet

medför även att frågan om undantag från skatteplikt för radioaktivt avfall

inte aktualiseras.

Remissinstanserna: Enligt Stockholms stad bör även anläggningar där

endast inerta massor deponeras omfattas av skatten i syfte att öka

återanvändningen av sådana massor. Stor-Stockholms Energi AB anser att

slutdeponering av gråberg, jord, sten, grus etc. inte är verksamheter som

kan vara utan styrning. Om inte ekonomiska styrmedel är lämpliga i

dessa fall bör andra styrmedel användas. Länsstyrelsen i Göteborgs och

Bohus län anser att områden som i huvudsak används för uppläggning av

muddermassor bör behandlas lika som områden där lera och andra

naturmaterial läggs upp samt att tegel och betong inte bör omfattas av

skatten. Cementa AB menar att skattefrihet bör gälla för vissa rester som

uppkommer vid cementframställning, nämligen råmjöl och annat

råmaterial bestående av kalksten, märgel och sand samt vidare

hydrauliska material när dessa används för markstabilisering o.dyl.

Skälen för regeringens förslag: Det finns, vilket för respektive

avfallsslag närmare kommer att utvecklas i det följande, anledning att i

avfallsskattelagen göra undantag från skatteplikten för anläggningar där

uteslutande ett eller flera av vissa, särskilt angivna avfallsslag deponeras

eller förvaras under längre tid än tre år. Det bör för dessa undantag sakna

betydelse om flera av de angivna avfallsslagen deponeras tillsammans.

Särreglering föreslås dock för avfall från vattenrening vid gruvindustriell

verksamhet, järnhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av

järnmalmspellets samt för radioaktivt avfall.

Jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft, kalksten eller annan sten

Vid schaktning för bl.a. bygg- och anläggningsarbeten uppkommer i

varierande omfattning massor som inte kan utnyttjas i samband med det

pågående arbetet och som därför måste föras bort från arbetsområdet.

Dessa s.k. schaktmassor omfattar allt från sten och block från

sprängningar och tunneldrivningar till organiska jordar med höga

fukthalter. Skälen till att jord- och bergmassorna inte kan utnyttjas är

olämpliga tekniska egenskaper, som t.ex. hög lerhalt eller stora mängder

organiskt material som gör dem svåra att använda i anläggningsarbeten.

För den som vill göra sig av med schaktmassor finns det i dag tre

huvudvägar att gå. Rör det sig om rena sprängstensmassor kan dessa

användas som råvara vid ballasttillverkning. Massorna kan i befintlig

form avyttras för utfyllnad eller till bullervallar. Den tredje möjligheten

är att massorna förs till deponering. I viss utsträckning förs massorna till

anläggningar som är tillståndspliktiga med stöd av bestämmelser i 15

kap. miljöbalken. Vanligast torde dock vara att massorna förs till

särskilda upplag, för vilka vare sig tillståndsplikt eller

anmälningsskyldighet för verksamheten föreligger enligt

miljöskyddslagstiftningen. I den mån endast rena naturmaterial

deponeras på en anläggning är denna endast samrådspliktig med stöd av

12 kap. 6 § miljöbalken. Det rör sig om vad som i dagligt tal kallas

schaktmassetippar. Antalet schaktmassetippar i landet är inte känt. En

mycket grov uppskattning, som redovisas av utredningen, ger dock vid

handen att det kan finnas ett 100-tal sådana anläggningar.

Det förekommer vidare vid industriell verksamhet, i synnerhet inom

mineral- samt jord- och stenvaruindustrin, att i princip rena avfall från

produktionen återförs till de täkter varifrån de utvunnits eller till separata

deponier där endast dessa avfallstyper tas emot. Äger avfallshanteringen

rum inom ramen för den industriella verksamheten gäller tillståndsplikt

eller anmälningsskyldighet enligt miljöskyddslagstiftningen för den

industriella verksamheten. Hanteringen av uppkommet avfall ingår

därvid som ett led i prövningen av den industriella verksamheten. I den

mån kalksten och skiffer läggs upp på separata anläggningar torde dessa,

i likhet med andra schaktmassetippar, endast vara samrådspliktiga enligt

12 kap. miljöbalken.

De nu nämnda slagen av rena massor läggs således huvudsakligen upp

separat på särskilda anläggningar. Det rör sig i praktiken endast om en

omflyttning av massor från en plats till en annan, där dessa t.ex. med

anledning av pågående anläggningsarbete eller liknande inte kan ligga

kvar. Beroende på behovet av massor för utfyllnad o.dyl. inom

transportavstånd kan massorna bli liggande under en längre tid. Ett

sådant omhändertagande sker utan att massorna blandas samman med

andra slag av avfall och är det lämpligaste från miljösynpunkt.

Anläggningar där enbart jord, grus, lera, skiffer, kalksten eller annan sten

läggs upp bör därför undantas från skatteplikt.

Rester från cementframställning består bl.a. av kalksten, märgel

(lerblandad kalksten) och sand i form av mjöl eller i krossade

beståndsdelar. Sådana rester bör alltjämt anses som kalksten och

eftersom sådant avfall utan skada för miljön kan återföras till kalkbrotten

eller annan plats bör det inte beskattas.

Svenska Kalkföreningen har inkommit med en skrivelse om att även

kalkstoft bör omfattas av det ifrågavarande undantaget. Vid bränning av

kalksten uppkommer ca 45 000 ton avfall per år. Det rör sig

huvudsakligen om filterstoft med låg andel kalksten. Vid start av ugnarna

uppkommer halvbrända rester, som i början håller höga halter kalksten

(90 %) men vartefter ugnen kommer igång blir lägre och lägre.

Filterstoftet är ett pulver som inte lämpar sig förförbränning. En liten

del, ca 2 000 ton per år, har man kunnat finna avsättning för som

jordförbättringsmedel respektive markstabilisering. Det finns dock f.n.

endast en liten marknad, beroende på få vägarbeten.

Filterstoftet förs tillbaka till brotten och deponeras där tillsammans

med den rena kalkstenen. Kalksten är av sådan beskaffenhet att detta inte

medför negativa konsekvenser för miljön. Om inte kalkstoft också

omfattas av undantaget skulle det innebära att allt, dvs. även den rena

kalkstenen, skulle beskattas när den deponeras i brotten. Mot den

bakgrunden anser regeringen att även kalkstoft bör omfattas av

undantaget.

I den mån det i övrigt är nödvändigt med närmare definitioner av de

aktuella avfallsslagen, bör det ankomma på Riksskatteverket att efter

samråd med Naturvårdsverket ange sådana i föreskriftsform. Det bör

dock inte bli aktuellt med en vid tolkning av begreppen. Sålunda bör

material som är resultatet av förädling av de uppräknade avfallsslagen,

t.ex. betong och tegel, inte omfattas av undantaget från skatteplikt. Det är

av miljöskäl inte lämpligt att deponera sådana massor tillsammans med

jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft, kalksten eller annan sten.

Bergrester och avfallssand m.m.

Vid gruv- och mineralutvinning i Sverige uppkommer, framförallt vid

malmbrytning, årligen ca 24 miljoner ton bergrester och ca 27 miljoner

ton jord och andra massor som återförs till gruvor och dagbrott eller till

separata upplag. Bergrester (upp till meterstora block) som uppkommer

vid sprängning och jord och andra massor schaktas bort för att frilägga

malmfyndigheterna. Ca 2 miljoner ton berg och jord används för lokala

anläggningsarbeten men det lokala behovet är avsevärt mindre än

tillgången. Vid bortforsling från malmfälten i Kiruna och Malmberget

begränsas möjligheten av att järnvägen måste utnyttjas för

malmtransporter. Vidare uppstår ca 25 miljoner ton avfallssand från

oxid- och sulfidmalmsbrytning. Detta avfall deponeras i anslutning till

anrikningsplatsen. Avfallssanden uppstår efter en anriknings- och

avskiljningsprocess där malmen i vattenbad mals ned till kristallstorlek.

Vid gruvdrift i Sverige finns ett behov att pumpa bort grundvatten ur

gruvorna. I vissa fall har detta vatten en sådan kvalitet att det kan släppas

ut direkt eller utnyttjas som processvatten, medan det i andra fall först

måste pH-justeras och renas från slam och metaller. Reningen kan ske

genom att vattnet pumpas direkt till ett närliggande sandmagasin eller i

ett separat reningsverk. Vid rening i reningsverk uppkommer ett

metallhaltigt slam som normalt har en hög vattenhalt. Slammet deponeras

regelmässigt. Så vitt framkommit sker detta i form av deponering

tillsammans med avfallssanden, antingen genom återföring till gruvan

eller på de fristående sandmagasinen. Mängden deponerat slam från

gruvvat-tenrening från gruvor som för närvarande är i drift uppgår till

drygt 20 000 ton per år.

Vid tillverkning av järnmalmspellets uppkommer ett stoft och gaser

vid förbränning samt vid övriga steg i tillverkningsprocessen. Dessa

flöden har sedan länge varit föremål för stoftrening. Denna rening görs

med fördel genom att flödena leds till en våtavskiljare (skrubber). I denna

används vatten för att separera partiklar från gas, vilket medför att ett

järnhaltigt stoft i slurryform uppkommer. Mängden järnhaltigt stoft i

slurryform uppgår till 100 000 ton per år. Härav är det möjligt att återföra

ca 30 % till pelletiseringsprocessen medan de övriga 70 % deponeras.

Bakgrunden till att det endast är 30 % som kan återföras till processen är

att resten utgörs av i huvudsak omagnetisk järnmalm som är olämplig att

tillföra LKAB:s nuvarande anrikningsprocesser. Utöver en ojämn

sammansättning varierar också mängden över tiden vilket medför

störningar på processstyrningen och därmed kan produktkvaliteten

äventyras. Eftersom de föroreningar som avfallet innehåller i huvudsak

är desamma som finns i avfallssanden samt att de till sitt innehåll gör

alternativ användning olämplig, deponeras den järnhaltiga slurryn på

sandmagasin tillsammans med avfallssanden. Vattnet renas i

sandmagasinen och möjliggör återföring av vattnet till processen.

Särskilda omständigheter gäller beträffande slam från gruvvattenrening

från nedlagda gruvor, som t.ex. Falu gruva. Detta specialfall behandlas

under avsnitt 12.3.2.

Bergrester från gruvbrytning kan vara allt från rent bergmaterial till

material som innehåller så låga mineralhalter att det inte är lönsamt att

utvinna dessa. Bergrester från järnmalmsbrytning innehåller i och för sig

inte sådana föroreningar att de är olämpliga för anläggningsarbeten men

de lokala avsättningsmöjligheterna är begränsad. Som nämndes ovan är

eventuell bortforsling med järnväg begränsade. För vidaretransport av

massorna skulle då krävas annan transport, t.ex. med lastbil. Eftersom de

aktuella gruvorna ligger i norr och de flesta anläggningsarbeten bedrivs

mer söderut skulle det kräva långa transporter. Även mängden transporter

blir omfattande om anläggningsbehoven söderut skulle täckas. Detta

skulle enligt regeringen resultera i andra belastningar på miljön som är

mindre acceptabla än de miljöeffekter som deponering av bergresterna

innebär. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att deponering är det

miljömässigt bästa alternativet.

Vad gäller bergrester från koppar-, zink- och blybrytning innehåller

dessa föroreningar av svavel. Om dessa massor kommer i kontakt med

vatten och syre lakas tungmetaller ut i naturen. Den enda miljömässigt

acceptabla hanteringen av massorna är att de deponeras. Mot den

bakgrunden anser regeringen att skatt inte heller bör tas ut på sådana

bergrester.

Det rör sig om mycket stora mängder bergrester som årligen

deponeras. Deponeringen sker i princip uteslutande i anslutning till

gruvorna. Med hänsyn till administrativa skäl och kostnadsaspekterna är

det omotiverat att föra in hanteringen av bergresterna i skattesystemet.

Regeringen anser därför att skattefriheten i detta fall kan uppnås genom

att de anläggningar där sådant avfall deponeras undantas från skatteplikt.

Ett sådant omhändertagande är som nämndes ovan även lämpligt ur

miljösynpunkt. Vanligen deponeras även jord och andra s.k.

avrymningsmassor från gruvhanteringen på de anläggningar där

bergrester deponeras. Som framgått ovan föreslås dock även undantag

från skatteplikt för jord och vissa andra rena avfallsslag, varför en sådan

samdeponering inte innebär något hinder för skattefrihet.

Mängden avfallssand som uppstår ökar i takt med att gruvindustrin

utvecklar mer rationella metoder som gör det möjligt att utvinna malm

även ur fyndigheter med låga malmhalter. Därmed uppkommer ökade

mängder avfall från anrikningen men samtidigt uppnås en bättre

hushållning med tillgängliga naturresurser. Grövre sand återförs till

gruvschakten, vilken möjlighet utnyttjas fullt ut. Den större sandmängden

uppstår vid dagbrott och denna sand måste deponeras. Deponeringen

måste ske på ett från miljösynpunkt säkert sätt så att de metaller som

finns kvar i sanden efter anrikningen inte lakas ut i naturen. Möjlighet att

vid nuvarande malmbrytning ytterligare minska volymen avfallssand

synes inte finnas inom nu överblickbar tid. Det enda rimliga sättet från

miljöskyddssynpunkt att ta hand om överbliven avfallssand är således

deponering. En skatt skulle därför inte få någon styrande effekt på

deponeringen av avfallssand. Skatt bör därför inte tas ut på detta

avfallsslag.

Av miljöskäl är det ofta lämpligt att slam och annat avfall som uppstår

efter genomförd rening av vattnet från den gruvindustriella verksamheten

och sådant järnhaltigt avfall som uppkommer från rökgasrening vid

tillverkning av järnmalmspellets deponeras tillsammans med

avfallssanden. Skälet till att detta är lämpligt är att metallerna i slammet

är desamma som finns i avfallssanden och till stor del binds genom

samdeponering. Det avfall som tas om hand på detta sätt bör därför

skattemässigt behandlas på samma sätt som avfallssand och alltså inte

beskattas.

Deponering av avfallssand sker i dag vid anläggningar som finns hos

det företag som bedriver den anriknings- och avskiljningsverksamhet

varigenom avfallssanden uppkommer. Det finns därför inte av

debiteringsskäl behov av att väga detta material. Såvitt framkommit finns

heller inte andra skäl som i dag föranleder att avfallssanden vägs. Då det

ur skattekontrollsynpunkt inte bedöms nödvändigt, skulle det mot den

angivna bakgrunden te sig onödigt krångligt och arbetskrävande för

företagen att åstadkomma den föreslagna skattefriheten genom avdrag i

deklarationen. Administrativa, tekniska och kostnadsmässiga skäl gör

således att det, i likhet med vad som är fallet för bergrester, är omotiverat

att föra in hanteringen av avfallssand i skattesystemet. De anläggningar

där enbart avfallssand och i förekommande fall avfallssand och

gruvvattenslam eller sådant järnhaltigt avfall som uppkommer från

rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets deponeras, bör

därför inte omfattas av skatteplikt.

Radioaktivt avfall

Med radioaktivt avfall avses i detta sammanhang både sådant kärnavfall

som uppkommer vid drift av kärnkraftverk och sådana radioaktiva ämnen

som används inom t.ex. sjukvården, i mätinstrument, inom industrin samt

vid forskning vid universitet och högskolor. Som framgått av avsnitt 6

föreslår regeringen, till skillnad från utredningen, inte någon direkt

koppling mellan skatteplikt och miljötillstånd. Deponering av radioaktivt

avfall omfattas inte av miljöskyddslagstiftningen utan säkerhetskrav och

liknande frågor regleras i särskild lagstiftning, se lagen (1984:3) om

kärnteknisk verksamhet och strålskyddslagen (1988:220). Med den av

regeringen föreslagna utformningen av skatteplikten enligt

avfallsskattelagen torde dock även deponering av radioaktivt avfall

komma att omfattas. Mot bakgrund av den särreglering som finns

beträffande detta avfallsslag bör inte avfallsskatt tas ut i dessa fall.

Muddermassor

Länstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att områden som i

huvudsak används för uppläggning av muddermassor bör behandlas på

samma sätt som beskrivits ovan.

Muddermassor uppkommer till följd av arbeten med fördjupning eller

restaurering av vattenområden. Som närmare framgår i avsnitt 12.2.2,

föreslår regeringen att skattebefrielse skall gälla för muddermassor från

sanering och fördjupning av vattenområden och att denna skattebefrielse

skall åstadkommas genom avdrag i skattedeklarationen. Den som utövar

verksamheten på en anläggning där deponering sker av muddermassor

blir alltså skattskyldig och får i sin deklaration göra avdrag för skatten på

muddermassorna. Avdragsrätten är utformad på sådant sätt att såväl rena

som förorenade muddermassor kan komma i fråga.

I möjligaste mån bör undvikas att skattefrihet för ett avfallsslag kan

uppnås genom tillämpning av såväl undantag från skatteplikt som

avdragsrätt. Av skäl som närmare utvecklas i avsnitt 12.2.2 anser

regeringen att såväl rena som förorenade muddermassor bör omfattas av

skattefrihet. En sådan skattefrihet bör åstadkommas genom en

avdragsmöjlighet. Regeringen finner därför inte skäl att införa en

bestämmelse om undantag från skatteplikt för anläggningar där enbart

rena muddermassor deponeras.

10.2 Material för driften av avfallsanläggningen

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte betalas för material som

är avsett att användas för driften av avfallsanläggningen eller som förs

in till anläggningen utan direkt samband med avfallshanteringen.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Till avfallsanläggningar förs, förutom

avfall, in material för drift och underhåll av byggnader, fordon och

arbetsredskap. Vidare behövs drivmedel, kontorsutrustning och annat

förbrukningsmaterial. Dessa är nödvändiga för den dagliga driften av

anläggningen och bör givetvis inte beläggas med skatt. Den föreslagna

nettodeponimetoden för avfallsanläggningarna innebär dock att allt,

oavsett om det kan betecknas som avfall eller material, som förs in till en

anläggning är skattepliktigt. Det är därför nödvändigt att göra undantag

från skatteplikten för driftsmaterial. I den mån det förekommer att avfall

eller annat material som beskattats därefter kommer till användning för

driften av anläggningen kan en avdragsbestämmelse av motsvarande

innehåll utnyttjas. Vidare skall självfallet inte material som förs in till

anläggningen utan att ha ett direkt samband med avfallshanteringen, t.ex.

de anställdas personliga tillhörigheter, beskattas.

Vad gäller industrideponierna föreslås, som framgått av avsnitt 6, att

skatteplikten endast skall omfatta avfall som uppkommer inom

anläggningen. Det kan därför i dessa fall inte bli aktuellt att ta ut skatt på

material och något behov finns inte att för dessa anläggarnas del göra

undantag från skatteplikten för driftsmaterial. Om beskattat avfall senare

kan komma till användning för detta ändamål, bör i likhet med vad som

nyss påpekats beträffande avfallsanläggningarna skattefrihet för detta

kunna uppnås genom tillämpning av motsvarande avdragsbestämmelse.

10.3 Vissa behandlingsformer

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte betalas för avfall som är

avsett att inom en anläggning behandlas genom

1. kompostering eller reaktorbaserad rötning,

2. förbränning,

3. användning för tillverkning av fast lagringsbart bränsle.

Avfallsskatt skall dock betalas för de rester som uppstår efter

genomförd behandling. Några särskilda undantagsregler för

sorteringsverksamhet införs inte.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår inga särskilt reglerade

undantag från skatteplikten beträffande vissa behandlingsformer.

Remissinstanserna: Beträffande synpunkter från Närings- och tek-

 nikutvecklingsverket, Boverket, Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus

län, Helsingborgs stad, Borås kommun, Borlänge kommun, Luleå

kommun, Göteborgsregionens Avfallsaktiebolag, WMI Sellbergs AB,

Svenska Fjärrvärmeföreningen, Svenska Renhållningsverksföreningen,

Sydvästra Skånes Avfallsaktiebolag, Västmanlands Avfallsaktiebolag,

Nässjö Affärsverk AB, Samarbete om Skånskt Avfall, Söderhalls

Renhållningsverks AB och Stor-Stockholms Energi AB rörande

konsekvenser av utredningens förslag för kompostering och andra typer

av behandlingsmetoder inom de konventionella avfallsanläggningarna

hänvisas till avsnitt 7.1.

Bakgrunden till regeringens förslag: Som närmare har utvecklats i

avsnitt 7.1 kan det föreslagna nettodeponisystemet medföra vissa

problem för den som bedriver deponering parallellt med andra

behandlingsformer inom en och samma anläggning. I synnerhet gäller det

behandlingsformer som medför stora viktförluster. Gemensamt för dessa

behandlingsformer är att det sker en stor avgång av framförallt vatten

men även andra ämnen som gör att avfallet efter behandling kan minska i

vikt med upp till 50 %. Eftersom den produkt som förs ut från

anläggningen väger betydligt mindre än det avfall som förts in skulle

skattefrihet i form av avdragsrätt innebära att behandlingsformerna trots

allt belastades med avfallsskatt till viss del. Under remissbehandlingen

har också framförts att sortering och mellanlagring av vissa avfall skulle

missgynnas av systemet.

Behandling genom rötning innebär biologisk förgasning av avfall. Det

är fråga om biologisk nedbrytning av organiskt avfall i syrefattig miljö,

s.k. anaerob process. Ursprungsmaterialet kan vara gödsel, latrin,

matrester, park- och trädgårdsavfall, avloppsvatten från industrier, slam

från reningsverk, avfall från livsmedelsindustrin samt restaurang- eller

slaktavfall.

Rötningsprocesser förekommer dels i rötningsreaktorer, dels under

enklare förhållanden i t.ex. bioceller och rötceller. Med reaktorrötning

avses rötning i slutna kärl. Vid reaktorrötning går processen att styra på

ett mer omfattande sätt jämfört med t.ex. rötning i rötceller. Den första

fullskaleanläggningen i Sverige för rötning av bl.a. hushållsavfall

invigdes 1994. Utöver den anläggningen finns en handfull rötreaktorer

som är i drift eller under uppförande.

Den rötrest som uppkommer efter genomförd rötning kan användas

som jordförbättringsmedel. Den metangas som uppstår vid rötning tas till

vara, t.ex. som uppvärmningsbränsle eller fordonsbränsle.

Kompostering är liksom rötning en behandling som innebär biologisk

förgasning av organiskt avfall. Till skillnad från rötning är det dock fråga

om biologisk nedbrytning i syrerik miljö, s.k. aerob process.

Ursprungsmaterialen vid kompostering kan vara desamma som vid

rötning.

Kompostering kan vara antingen öppen eller reaktorbaserad.

Kompostering av mer eller mindre källsorterat hushållsavfall sker för

närvarande vid ca 20 anläggningar. Park- och trädgårdsavfall

komposteras vid ett 60-tal av landets ca 300 anläggningar och vid drygt

20 anläggningar förekommer kompostering av övrigt avfall, som t.ex.

bark, slam och gödsel. Reaktorbaserad kompostering förekommer

åtminstone vid en pilotanläggning i Uppsala.

De rester som uppkommer efter genomförd kompostering kan

användas som insatsmaterial vid framställning av jordförbättringsmedel.

Ett annat sätt att behandla avfall är att förbränna det och utnyttja

energin för värmeproduktion. Utöver de 21 anläggningar i landet där

avfall förbränns för värmeproduktion, finns det förbränningsanläggningar

i anslutning till anläggningar där deponering sker. Det exakta antalet

sådana anläggningar har dock inte kunnat klarläggas.

Tillverkning av fast lagringsbart bränsle kan ske på olika sätt. Vid

vissa anläggningar sker flisning av träavfall. Vid i vart fall en

anläggning, Kovik i Gustavsberg, förekommer det att hushållsavfall

används för tillverkning av en typ av pellets. Avfallet torkas,

komprimeras och formas till pellets.

Såväl flis som pellets kan lagras under en längre tid och sedan avsättas

eller användas när behov av energiproduktion uppstår. På så sätt kan det

avfall som uppkommer under sommarhalvåret förbrännas under

vinterhalvåret när behovet av energi är som störst.

Sortering och mellanlagring av industriavfall, förbehandling av

specialavfall och mellanlagring av farligt avfall är exempel på ytterligare

verksamheter som kan äga rum på avfallsanläggningar där deponering

sker. Enligt Renhållningsverksföreningens statistik sker sortering av

industriavfall på 102 anläggningar, medan 11 upplag förbehandlar

specialavfall. Mellanlagring av farligt avfall sker på 130

avfallsanläggningar. Vid 93 deponier finns s.k. akutplattor där förorenade

jordmassor och liknande kan tas emot. Mellanlagring av återvinningsbara

material sker på 175 deponier.

Skälen för regeringens förslag: För att inte anläggningar som

bedriver såväl deponering som annan behandling skall missgynnas, bör

vissa behandlingsformer vara föremål för skattefrihet. De

behandlingsformer som bör komma i fråga är enligt regeringens

bedömning kompostering, reaktorbaserad rötning, förbränning och

tillverkning av fast lagringsbart bränsle. Gemensamt för dessa

behandlingsformer är att avfallet minskar väsentligt i vikt. Dessutom

resulterar dessa behandlingar, förutom förbränning, regelmässigt i en

produkt som anläggningarna finner avsättning för.

När det gäller rötning bör endast den mer utvecklade reaktorbaserade

rötningen komma i fråga för undantag. Förutom energiutvinning

resulterar denna metod i en slutprodukt i form av jordförbättringsmedel

som kan avyttras. Detta till skillnad mot t.ex. bioceller som i stort liknar

vanlig deponering och där det i dagens läge är tveksamt om avfallet

någonsin kommer att lämna anläggningen. För det fall att andra

rötningsmetoder än reaktorbaserad rötning i framtiden kan visa sig

medföra slutprodukter som regelmässigt lämnar anläggningarna kan

dessa tas med bland undantagen.

För rester som uppstår efter genomförd behandling skall skatt betalas.

Det kan röra sig om sten och metallföremål som sållas bort från

kompostjord eller aska från förbränning.

Enligt Renhållningsverksföreningen fördes ca 7 % av invägd mängd ut

från upplagen i förädlad form under 1994 när det gäller konventionellt

avfall. Mängderna utfört material torde visserligen, till följd av önskemål

om ett ökat materialutnyttjande, komma att öka i framtiden. Under

överskådlig tid bedöms ändock, enligt nu tillgängliga beräkningar, den

mängd material som på deponianläggningarna hanteras vid sidan om

deponering vara liten i förhållande till den totala mängd avfall som förs

in till deponierna för omhändertagande.

Det framfördes under utredningsarbetet farhågor om att

sorteringsverksamhet och tillfällig uppläggning av avfall i mellanlager på

andra platser än i anslutning till deponeringsanläggningen gynnas genom

ett nettodeponiskattesystem eftersom dessa fristående anläggningar inte

skulle bli skattepliktiga.

Sorteringsåtgärder, helst redan vid källan, bör stimuleras.

Omfattningen och typen av sortering vid dessa fristående anläggningar

bedöms normalt inte utgöra ett hot mot sorteringen vid

avfallsanläggningarna. Den allt överväganden delen av den

förekommande sorteringsverksamheten vid deponier torde dessutom

bedrivas på sådant sätt att merparten av inkommet avfall strömmar

igenom anläggningen inom loppet av en redovisningsperiod, dvs. ett

kalenderkvartal. De räntekostnader som kan uppstå för sorterat material

bör nästan undantagslöst uppvägas av de ränteintäkter som

anläggningarna kan göra genom den föreslagna redovisningsperioden.

Slutligen kan här pekas på den möjlighet som ändå torde finnas att

genom tillstånd rättsligt särskilja sorteringsverksamheten om

miljömyndigheterna finner detta godtagbart.

11 Skattebefrielse för konstruktionsarbeten m.m.

Regeringens förslag: Avfall och annat material som används för

konstruktionsarbeten inom anläggningen eller för att åstadkomma en

miljösäker deponering på anläggningen skall befrias från skatt.

Skattebefrielsen åstadkoms genom en rätt till avdrag när materialet

använts för avsett ändamål. Rätt till avdrag skall dock inte föreligga

vid s.k. mellantäckning.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget

eller lämnar det utan erinran. Riksskatteverket efterlyser ett förtydligande

av begreppet konstruktionsarbeten. Närings- och teknikutvecklingsverket

anser att det material som används för konstruktionsarbeten måste

uppfylla vissa kvalitetskrav. Kemikontoret och GANSCA Deponi AB

menar att skattefrihet skall gälla för konstruktionsmaterial såsom tegel

för dränering, flygaska för botten-, sid- och topptätning samt annat

material som successivt inlemmas i olika behandlingsprogram för att

reducera avfallens förorening. Svenska Renhållningsverksföreningen

anser att skattebefrielse för täckmassor och konstruktionsmaterial bör

medges redan när materialet införskaffas till anläggningen. Länsstyrelsen

i Norrbottens län, Luleå kommun, WMI Sellbergs AB och Söderhalls

Renhållningsverk AB anser att avdrag skall medges även för

mellantäckning. Länsstyrelserna i Stockholms, Skånes och Gävleborgs

län anser att skattebefrielse bör medges för mellantäckning om särskilda

miljökrav ställs på massorna som används. Svenska Gjuteriföreningen

anser att gjuterisand som används för mellantäckning bör vara

skattebefriat.

Skälen för regeringens förslag: På avfallsanläggningarna vidtas en

rad åtgärder för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett korrekt och

ändamålsenligt sätt. Det rör sig om konstruktions- och

anläggningsarbeten, t.ex. vägar inom anläggningen, sluttäckning och

stabilisering av askor.

Avfallsupplag behöver successivt avslutas och därvid påföras en

topptätning för att minska vatten- och gastransporten till och från

avfallet. Därmed minskar risken för oacceptabel miljöpåverkan. Denna

topptätning behöver vara beständig, vilket fordrar att tätskiktet skyddas

mot uttorkning, rotpenetration, sönderfrysning m.m. Vidare bör

möjligheter till god växtetablering skapas. En sluttäckning kan därför

behöva bestå av flera delskikt, såsom tätskikt, dräneringsskikt och

skyddsskikt, med olika kvalitetskrav. Med hänsyn till nämnda

kvalitetskrav kan inte vilka täckmaterial som helst accepteras.

Definitionsmässigt är sluttäckningen alltså den avslutande

täckningsåtgärd, som krävs för att deponin skall kunna utgöra ett säkert

långsiktigt förvar samt för att den skall kunna anpassas till det

omgivande landskapet och för den framtida markanvändning som

planerats. Dessa material bör inte beskattas eftersom de vanligen t.o.m.

utgör en kostnad för deponiägaren. Även vissa avfallsslag bör utifrån

dagens kunskap bli aktuella för skattefrihet. Det gäller avfall som

används för sluttäckning, släntbeklädnad samt planterings- och

vegetationsytor. Det gäller vidare avfall som används för att bygga

permanenta vägar, vallar och ledningar m.m. inom deponianläggningen

och avfall som används för att stabilisera och solidifiera avfall som

deponeras.

Till konstruktionsarbeten som medför rätt till skattebefrielse bör även

räknas när avfall används för utfyllnad av mark och vatten i syfte att

skapa ny mark. Detta förekommer huvudsakligen på industrideponier.

Skälet till att medge skattebefrielse är att avfallet i dessa fall utnyttjas och

får ses som ersättningsmaterial till jungfruliga råvaror, t.ex. naturgrus.

Det föreligger en viss risk för att anläggningarna utnyttjar rätten till

skattebefrielse för konstruktionsarbeten genom att använda mer avfall än

som är nödvändigt. För permanenta vägar, vallar, ledningar o.dyl. bör

dock regelmässigt finnas konstruktionsritningar som getts in i samband

med tillståndsprövningen. Av tillståndshandlingarna för

industrianläggningarna bör också framgå när avfallet har godtagits som

utfyllnadsmaterial. Vidare finns i plan- och bygglagen (1987:10) regler

om att marklov krävs inom detaljplanelagt område för schaktning eller

fyllning som medför att höjdläget för tomter ändras avsevärt. Om ett

visst höjdläge för markytan anges i planen, krävs dock inte marklov för

att höja eller sänka markytan till denna nivå, se 8 kap. 8 § nämnda lag.

Av tillstånden enligt 15 kap. miljöbalken och i förekommande fall enligt

plan- och bygglagen bör således framgå i vilken utsträckning olika

åtgärder är att betrakta som konstruktionsarbete. Tillämpningen av

skattelagen får utvisa om problem kommer att uppstå och om så är fallet

får inskränkningar i möjligheten till skattebefrielse övervägas.

Svenska Renhållningsverksföreningen och Trestadsregionens

Aktiebolag har framhållit att det i många områden är ont om lämpliga

massor för täckning och olika konstruktioner. Det är därför ofta

fördelaktigt att ta in stora mängder lämpligt material i samband med att

vägbyggnader eller omfattande schaktningsarbeten sker i närheten av

avfallsanläggningen. Materialet lagras sedan under flera år på

anläggningen i avvaktan på att det skall användas. Som exempel anges

att Vägverket och Banverket planerar vägbyggen respektive ny

järnvägssträckning bara några hundra meter från en avfallsanläggning,

vilket givit upphov till behovet av att lagra rena schaktmassor på

avfallsanläggningen.

Regeringens förslag innebär att skattebefrielsen för material för

konstruktionsarbeten m.m. medges först i och med att materialet faktiskt

används för angivet ändamål. Detta medför att den som bedriver

verksamhet vid en avfallsanläggning får betala in skatt direkt när

lämpligt material införskaffas om det lagras på anläggningen och skatten

återbetalas först när åtgärder vidtas som ger rätt till avdrag. Förutom att

den som bedriver verksamheten eventuellt kan få vissa likviditetsproblem

medför det också räntekostnader. Regeringen anser dock att

kontrollaspekter gör att skattebefrielsen bör inträda först när man vet att

materialet använts på det sätt som motiverar befrielse. Det framstår som

mycket svårt för beskattningsmyndigheten att avgöra om visst material är

avsedda för konstruktionsarbeten eller inte och allt möjligt avfall skulle

kunna påstås vara avsett för skattebefriat ändamål. Även om besvärande

konse-kvenser i vissa fall kan uppstå för en anläggning väger

möjligheterna för en effektiv skattekontroll över för den valda lösningen.

Som angetts ovan finns också en risk för att anläggningarna hänför mer

avfall än nödvändigt till skattebefriade konstruktionsarbeten.

Skattebefrielse genom rätt till avdrag, som redovisas i deklarationen,

ökar möjligheterna för beskattningsmyndigheten att kontrollera att

missbruk inte sker.

Mellantäckning (arbetstäckning) sker i princip dagligen på upplag där

hushållsavfall deponeras, för att minska olägenheterna av lukt,

nedskräpning och skadedjur, främst fåglar. Mellantäckning kan också ske

för att minska risken för brand samt öka möjligheterna att samla upp gas.

Rent definitionsmässigt är denna täckning alltså att anse som tillfällig,

eftersom den relativt snart kommer att överlagras av nytt avfall. Avfall

med för ändamålet lämpliga egenskaper bör kunna utnyttjas men de bör

inte undantas från beskattning. Kvalitetskraven är inte högre än att, om

detta inte skulle betraktas som beskattningsbart avfall, större delen av

deponin skulle kunna sägas vara mellantäckning.

För att undvika att annat material än avfall t.ex. naturgrus används

för mellantäckning, bör allt material som används för sådan täckning

vara föremål för beskattning. Avsikten är i stället att styra mot att avfall

som omhändertas används för mellantäckning, vilket med dagens teknik

är fullt möjligt. Mot den bakgrunden anser regeringen det inte motiverat

att medge skattebefrielse för vissa typer av material. Det saknar också

betydelse om det material som används för mellantäckning köpts in eller

om det är avfall som har omhändertagits mot betalning.

12 Skattebefrielse för vissa konventionella avfall

m.m.

12.1 Inledning

Konventionellt avfall används här som en beteckning på avfall som

består av uttjänta produkter, varor, förpackningar och annat avfall som

inte är en direkt följd av industriell produktionsprocess eller verksamhet.

Konventionellt avfall omfattar bl.a. hushållsavfall och därmed jämförbart

avfall från offentlig och privat verksamhet. I det här avsnittet behandlas

frågor om skattebefrielse för vissa typer av konventionellt avfall, dels

sådana som diskuteras av utredningen, dels sådana som tagits upp av

olika remissinstanser. Regeringens ställningstagande till de uppkomna

frågorna redovisas, dvs. i vissa fall föreslås att skattebefrielse medges

och i andra fall finner regeringen inte skäl till detta.

12.2 Sanering av mark- och vattenområden

12.2.1 Förorenad jord från marksanering

Regeringens förslag: Förorenad jord från marksanering skall

skattebefrias.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Vägverket, Statens naturvårdsverk och Ragn-

Sells AB anser att förorenad jord skall omfattas av skatten. Länsstyrelsen

i Gävleborgs län menar att skattebefrielse endast skall komma i fråga för

jord och sediment som har behandlats. Västmanlands Avfallsaktiebolag

anser att någon generell skattebefrielse inte skall införas, utan att en

prövning från fall till fall bör ske genom en särskild dispensregel. Enligt

WMI Sellbergs AB bör huvudprincipen vara att förorenad jord skall vara

skattepliktig, men att avdrag skall kunna göras i de fall då det inte finns

något alternativ till deponering. Kemikontoret menar att det är tveksamt

om ny teknik som gör att deponering inte blir nödvändig finns tillgänglig

redan år 2002 och anser att avdraget för skatt på förorenad jord i stället

skall vara föremål för den kontinuerliga omprövning, som föreslås gälla

för huvuddelen av de skattebefriade avfallsslagen.

Skälen för regeringens förslag: Naturvårdsverket har tillsammans

med länsstyrelser och kommuner genomfört en nationell kartläggning av

förorenade områden, s.k. efterbehandlingsobjekt. Kartläggningen

omfattar deponier, markområden och sediment som förorenats av

industriell eller annan verksamhet. Hittills har ca 2 000 misstänkt eller

bekräftat förorenade områden identifierats. Utöver dessa beräknas

ytterligare ett antal tusen områden att identifieras i de inventeringar som

nu pågår. Många av dessa områden är så förorenade att de behöver

efterbehandlas (saneras). De efterbehandlingar som hittills genomförts

har framför allt inneburit uppschaktning och deponering av obehandlade

massor, vilket i praktiken innebär att man flyttar problemen.

Strävan efter hushållning och återanvändning bör i stället styra val av

saneringsmetod. Metoder som möjliggör återanvändning av jord bör

prioriteras framför schaktning och deponering. För att efterbehandlingen

skall vara effektiv och meningsfull bör föroreningarna i massorna i första

hand destrueras så att jorden kan återanvändas. Deponering av

obehandlade massor bör endast förekomma när det inte finns någon

fungerande behandlingsteknik. Tillgång till behandlingsteknik och

behandlingskapacitet är en förutsättning för en utveckling i linje med

kretsloppsprincipen. Den avgörande faktorn för en etablering och

utveckling av behandlingstekniken är dock den faktiska efterfrågan på

behandling.

Deponering är i dagsläget betydligt billigare än behandling. Ett

införande av en avfallsskatt på förorenad jord skulle å ena sidan positivt

kunna stimulera efterfrågan på behandlingsmetoder som reducerar

mängden massor som behöver deponeras. Det skulle vara en tydlig signal

till såväl de företag som innehar de förorenade massorna som

behandlingsföretagen att kretsloppsprincipen bör gälla även på detta

område. Det skulle vidare vara ett incitament för företag med

efterbehandlingsproblem att aktivt söka efter och stödja forskning och

utveckling av behand-lingsteknik samtidigt som behandlingsföretagen

skulle ha lättare att konkurrera med deponering.

En avfallsskatt skulle å andra sidan kunna leda till att intresset för att

överhuvudtaget genomföra saneringar minskar. Om den tänkta åtgärden

endast är att flytta den förorenade jorden till en deponi, kan det dock i

många fall ifrågasättas om man ändå inte bör avvakta med åtgärden. Med

tanke på att det vid behandling är fråga om ny teknik och att resultatet av

åtgärden inte är helt klarlagt, riskerar man trots behandling att få

deponera jorden och därmed belastas av en skatt. Detta kan leda till att

efterfrågan på behandlingsteknik ändå uteblir. Även om

Naturvårdsverket har presenterat riktvärden för förorenad jord, kan

alltjämt finnas en osäkerhet om möjligheterna att återanvända behandlad

jord.

Sammantaget anser regeringen att det visserligen finns starka skäl för

att skatt skall tas ut på förorenad jord som deponeras men den osäkerhet

som föreligger om bl.a. möjligheten att återanvända behandlad jord

medför dock att skatten kan tas som intäkt för att inte nu vidta

nödvändiga saneringar respektive investeringar i ny teknik. Förorenad

jord från marksanering, som t.ex. efterbehandling av områden som

förorenats genom industriell verksamhet, föreslås därför bli skattebefriad.

Senast vid utgången av år 2002 bör dock ny och tillgänglig teknik finnas

som gör att förorenad jord inte längre behöver deponeras. Skattefriheten

bedöms då kunna upphöra. Som nämnts ovan avser dock regeringen att

noga följa avfallshanteringens utveckling och kontinuerligt pröva

förutsättningarna för skattebefrielse.

Eftersom det är av vikt både för skattskyldiga och

beskattningsmyndigheten att skattelagstiftningen innehåller klara och

enhetliga regler för skatteläggning bör regler om dispensgivning i

enskilda fall undvikas. Det bör inte heller i skattelagen ges möjlighet för

regeringen eller enskild myndighet att bevilja dispenser i särskilda fall.

Ej heller bör avdragsrätt göras beroende av en enskild myndighets

bedömning. Vikten av att undvika individuella dispenser och

myndigheters skönsmässiga bedömning beträffande avdragsrätt har

understrukits redan ovan i avsnitt 9.

12.2.2 Muddermassor

Regeringens förslag: Muddermassor från sanering och fördjupning

av vattenområden skall befrias från skatt.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan

erinran. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att endast

oförorenade muddermassor skall vara skattefria samt att lagtexten bör

omformuleras så att även massor från fördjupningsmuddring omfattas.

Skälen för regeringens förslag: Med muddring avses åtgärder för att

fördjupa eller restaurera ett vattenområde. De muddermassor som

uppkommer till följd av sanering av sjöar, hamnar m.m. kan många

gånger vara kraftigt förorenade. Ibland muddras vattensystemen som en

efterbehandlings- eller saneringsåtgärd, men hittills har det oftast skett av

anläggnings- och farbarhetsskäl. Beroende på syfte sker hanteringen med

olika ambitionsnivå från miljösynpunkt.

Med tanke på eventuellt föroreningsinnehåll i muddermassorna bör

dessa deponeras, i stället för att som i dag alltför ofta sker, åter tippas i

vattnet på annan plats. En skatt på muddermassor riskerar att motverka

detta syfte. Muddermassor som deponeras bör därför av miljöskäl vara

skattebefriade. Skattebefrielsen bör omfatta såväl rena som förorenade

muddermassor, eftersom det annars finns risk för att rena muddermassor

transporteras bort från arbetsområdet och tippas i annat vattenområde. En

sådan ordning är inte lämplig ur miljösynpunkt.

Lagtexten har i förhållande till utredningsförslaget givits en tydligare

utformning. Massor från såväl saneringsmuddring- som fördjupnings-

muddring omfattas alltså av skattefrihet.

12.2.3 Omdeponering av avfall från sanering av upplag för

farligt avfall

Regeringens förslag: Avfall från sanering av upplag för farligt avfall

skall skattebefrias.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte problem i samband

med omdeponering av farligt avfall.

Remissinstanserna: WMI Sellbergs AB anser att omdeponering av

avfall bör vara skattebefriat eftersom material som redan är deponerat

endast flyttas av miljömässiga skäl. En skatt på dessa massor skulle

kraftigt motverka incitamentet för en förbättrad deponering av massorna.

Skälen för regeringens förslag: Av en inventering gjord 1993 av

Naturvårdsverket (projektnummer 93123) framgår att det runt om i

landet finns ett flertal upplag för farligt avfall. I många fall förvaras

avfallet på ett otillfredsställande sätt, exempelvis i containrar. I rapporten

framhålls att upplagen kan karaktäriseras som långtidsförvar och att

beständigheten i konstruktionerna är låg. Läckage av vatten förekommer

såväl i toppskikt som i bottenskikt.

Det är önskvärt att denna typ av avfall flyttas till deponier med från

miljösynpunkt godtagbar standard. En skatt på dessa omdeponerade

avfall kan medföra en risk för att nödvändiga åtgärder inte vidtas. Av

miljöskäl bör därför avfall från sanering av upplag för farligt avfall

skattebefrias. Däremot anser regeringen inte, av vare sig miljöskäl eller

andra skäl, att det är miljömässigt motiverat att generellt undanta all

omdeponering från beskattning.

12.3 Vissa fall av vattenrening

12.3.1 Slam från behandling av lakvatten från anläggning där

gips deponeras

Regeringens förslag: Slam från behandling av lakvatten från

anläggning där gips deponeras skall skattebefrias.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om

skattebefrielse för slam från behandling av lakvatten från anläggningen

där gips deponeras.

Remissinstanserna: Kemikontoret och Hydro Agri AB anser att slam

från en vattenreningsanläggning till den gipsdeponi som Hydro Agri AB

anlagt i anslutning till en ö i Öresund skall befrias från skatt.

Bakgrunden till regeringens förslag: Hydro Agri AB drev t.o.m. maj

1992 en fosforsyrafabrik i Landskrona. Gips uppkom som biprodukt vid

den industriella hanteringen. Eftersom det inte fanns någon marknad för

gips deponerades den från 1978 fram till 1992 inom ett ca 32 ha stort

invallat grundområde i Öresund i anslutning till ön Gråen. Före 1978

pumpades och löstes gipsen i Öresund. På grund av gipsens innehåll av

fosfater (rest av fosforsyra), fluorider samt mindre mängder av

metallerna arsenik, krom, kadmium, kvicksilver, zink, nickel och bly

beslutades att skapa en ny anläggning där gips kunde deponeras.

Dåvarande Koncessionsnämnden för miljöskydd gav tillstånd till detta

1975.

Mellan åren 1978 1992 deponerades totalt 4 miljoner m3 gips inom

området. Så länge fosforsyrafabriken var i drift togs allt lakvatten om

hand och användes i fabriken som processvatten. Systemet var således

slutet på vattensidan.

När fabriken stängdes och deponeringen av gips upphörde 1992,

innehöll deponin porvatten samt vatten i diken och bassänger. Detta

vatten innehöll urlakade lättlösliga föroreningar såsom fosfat, fluorid

samt vissa metaller (arsenik, kadmium, krom, nickel och bly). Vattnets

pH-värde var ca 1,5.

Efter tillstånd från dåvarande Koncessionsnämnden för miljöskydd

under 1993 uppfördes en vattenreningsanläggning för behandling av dels

upplagrat vatten på ön, dels framtida bildat lakvatten från fallen

nederbörd över området. I tillståndet meddelades rätt att dels behandla

och släppa ut renat lakvatten, dels att deponera bildat slam innehållande

samma typ och mängd föroreningar men nu överförda i en svårlöslig

form.

I vattenreningen behandlas 150 000 200 000 m3 vatten per år med

kalk. Därvid fälls de lättlösliga föroreningarna i lakvattnet ut till

svårlösliga föreningar av typen kalciumfosfat och kalciumfluorid.

Metallerna bildar svårlösliga hydroxider. Reningsgraden är mycket hög

eller större än 99 %. Det renade vattnet släpps ut i Öresund. Det från

reningsprocessen bildade slammet pumpas tillbaka till bassänger på

gipsdeponin. Slammet innehåller samma typer av föroreningar som tagits

ut via lakvattnet dock att de föreligger i en svårurlakad form. Den årliga

mängden slam utgör för närvarande 30 000 40 000 ton.

Enligt koncessionsvillkor skall Hydro Agri AB senast i april 1999 till

länsstyrelsen inge en plan för avställning av deponin. Enligt bolaget

kommer planen att innehålla en kort redovisning av genomförda

avställningsåtgärders (släntlutningar, täcknings- och dräneringsföretag

m.m.) nuvarande status inklusive slamdeponier, redovisning av

genomförda utredningar och en strategiplan för framtida

avställningsåtgärder. Bolaget gör bedömningen att det under överskådlig

framtid (minst 10 år) kommer att finnas behov att behandla lakvatten från

gipsdeponin och deponera bildat slam på ön.

Skälen för regeringens förslag: Det slam som uppkommer vid

behandlingen av lakvatten från gipsdeponin är till sitt ursprung

jämförbart med slam från lakvattenrening på exempelvis kommunala

deponier. Sådant slam omfattas inte av den föreslagna avfallsskatten,

eftersom det inte förs in till avfallsanläggningen utan uppkommer vid

behandlingen på deponin. I fallet med gipsdeponin i Landskrona sker

lakvattenbehandlingen på annan plats, dvs. utanför den skattepliktiga

avfallsanläggningen, varefter det uppkomna slammet förs tillbaka till

deponin. Det finns enligt regeringens uppfattning inga avgörande skäl för

att i skattehänse-ende behandla de båda fallen olika.

Föroreningshalterna i lakvattnet beräknas minska under den

kommande tioårsperioden. Därav följer att producerade slammängder

också kommer att minska. Det är dock inte möjligt att med säkerhet ange

inom vilken tidsram denna utveckling kommer att kunna ske. Möjlighet

finns dock att deponeringen av slammet helt upphör i framtiden.

Regeringen kommer att följa arbetet med avställning av den aktuella

deponin och pröva i vad mån det alltjämt finns behov av skattebefrielse.

12.3.2 Avfall från rening av kommunalt avloppsvatten som

förorenats på grund av verksamhet vid Falu koppargruva

Regeringens förslag: Skatt skall inte tas ut på avfall från rening av

kommunalt avloppsvatten som förorenats på grund av verksamhet vid

Falu koppargruva.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om

skattebefrielse för avfall från rening av kommunalt avloppsvatten som

förorenats av gruvvatten.

Remissinstanserna: Svenska Gruvföreningen och Falu kommun anser

att rester från rening av vatten från den nu nedlagda Falu koppargruva

bör skattebefrias. Falu kommun menar att skattebefrielse bör gälla även

rester från rening av kommunalt avloppsvatten som förorenats av avfall

från gruvindustriell verksamhet.

Bakgrunden till regeringens förslag: Gruvverksamheten i Falu

koppargruva är numera nedlagd, men av bl.a. kulturhistoriska skäl sker

alltjämt länspumpning av vatten från gruvans övre delar för att

möjliggöra att gruvan hålls öppen för besökare. Länshållningsvattnet

avleds till kommunens reningsverk. Eftersom vattnet innehåller höga

halter av järn och sulfat har kommunen valt att utnyttja det som

fällningskemikalie i det kommunala reningsverket.

Gruvavfall, sand och stenmaterial har under årens lopp lagts upp på ett

stort antal områden och använts som utfyllnadsmaterial vid

uppbyggnaden av Falu stad. Stora mängder metaller, bl.a. järn och zink,

finns bland dessa utfyllnadsmassor, vilket får till följd att metallbemängt

grundvatten läcker in till avloppsledningsnätet.

Vid det kommunala reningsverket avskiljs metaller vid rening av det

kommunala avloppsvattnet och länshållningsvattnet från gruvan. Det

slam som uppkommer är så förorenat att det klassas som farligt avfall.

Mängden uppgår till ca 13 000 ton per år. Hälften av slammet härrör från

länshållningsvattnet och hälften från det vanliga avloppsvattnet.

Skälen för regeringens förslag: Det är av kulturhistoriska skäl

betydelsefullt att den nerlagda koppargruvan i Falun hålls öppen för

besökare. Även om det av miljöskäl kan resas vissa invändningar mot att

man med länshållningsvattnet förfar på sådant sätt att det påverkar det

kommunala slammet, kan det enligt regeringens uppfattning inte anses

rimligt att i detta fall utarbeta nya former för rening av

länshållningsvattnet.

Det kommunala avloppsvattnet i Falun förorenas genom oavsiktligt

inläckande mängder förorenat vatten som härrör från avfall från äldre

tiders gruvhantering i staden. Slammet klassa som nämnts ovan som

farligt avfall.

Sammantaget anser regeringen att de speciella omständigheter som

föreligger i det aktuella fallet bör medföra att skatt i nuläget inte skall tas

ut på avfall från rening av kommunalt avloppsvatten som förorenats på

grund av verksamhet vid Falu gruva.

Lagrådet har i sitt yttrande ifrågasatt om inte bestämmelsen bör få en

mer allmän räckvidd, så att den gäller även beträffande verksamhet vid

andra nedlagda gruvor än Falu koppargruva. Det har under ärendets

beredning inte framkommit att motsvarande problem skulle finnas i

andra kommuner. Det finns vidare en risk att en mer generell formulering

innebär att även andra platser eller kommuner som faktiskt har möjlighet

till alternativ hantering av sitt avfall omfattas av skattebefrielse. Mot den

bakgrunden anser regeringen trots allt att bestämmelsen bör begränsas till

sådant avfall som uppstår på grund av verksamhet vid Falu koppargruva.

12.4 Asbesthaltigt avfall

Regeringens förslag: Asbesthaltigt avfall skall skattebefrias.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Asbestavfall, bestående av

omhändertagna takplattor, rör, isoleringsmaterial m.m. från ombyggnader

och rivningsarbeten, skall av hälsoskyddsskäl snarast möjligt deponeras

och täckas. Regler för denna hantering har utarbetats av

Arbetarskyddsstyrelsen och Naturvårdsverket. Asbest får inte blandas

med annat avfall och kräver dessutom en specialhantering. Avgiften för

denna uppgår till mellan 300 och 500 kr per ton. En avfallsskatt ovanpå

denna avgift ökar risken för att asbestavfallet inte omhändertas på rätt

sätt eller på rätt anläggning. Av miljöskäl bör således asbesthaltigt avfall

skattebefrias.

12.5 Bygg- och rivningsavfall

Regeringens förslag: Skatt skall tas ut på bygg- och rivningsavfall.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Byggentreprenörerna hävdar att skattefrihet skall

gälla för bygg- och rivningsavfall, eftersom branschen åtagit sig ett

frivilligt producentansvar med målsättningen att halvera byggsektorns

avfall till deponering.

Skälen för regeringens förslag: Med bygg- och rivningsavfall menas

avfall från nyproduktion, renovering, ombyggnad o. dyl. av byggnader

och andra anläggningar samt avfall från rivningsarbeten. Rena jord- och

schaktmassor omfattas inte.

Det underlag som presenterats av utredningen visar att det finns goda

förutsättningar att mängden bygg- och rivningsavfall som deponeras

kommer att minska markant under de närmaste åren. Byggsektorn har

åtagit sig ett frivilligt miljöansvar avseende bygg- och rivningsavfall.

Detta innebär bl.a. att utarbeta byggvarudeklarationer, att bättre

omhänderta farligt avfall, att källsortera avfallet och att till år 2000

halvera den avfallsmängd som deponeras. Det frivilliga miljöansvaret

innebär dock inte att en skatt skulle sakna styrande effekt vad gäller

möjligheterna att finna alternativ till deponering. I likhet med

utredningen anser därför regeringen inte skäl föreligga att medge något

undantag från beskattning beträffande bygg- och rivningavfall.

12.6 Kommunalt avloppsslam

Regeringens förslag: Skatt skall tas ut på kommunalt avloppsslam.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Svenska Vatten- och Avloppsverksföreningen

anser att det kommunala avloppsslammet bör undantas från skatten och

pekar bl.a. på risken för att skatten leder till ökad, energikrävande

slamförbränning. Kommunförbundet Västerbotten föreslår att oavvattnat

slam från reningsverk som inte är försedda med avvattningsutrustning

och slam från enskilda anläggningar skall vara befriade från avfallsskatt

fram till år 2005. Därigenom kan glesbygdskommunerna bygga upp

hanteringssystem och anläggningar som står i samklang med de

övergripande målsättningarna att avfallsmängden skall minska och det

organiska materialet återföras till kretsloppet.

Skälen för regeringens förslag: I kommunalt avloppsslam ingår slam,

rens och sand från kommunal avloppsrening men också slamvatten från

enskilda avloppsanläggningar som tillförs avloppsreningsverken via

slamsugningsfordon.

Den totala mängden slam kan minska genom effektivare avvattning. I

dag används ca en tredjedel av slammet inom jordbruket. Den

användningen kommer att kunna öka efterhand som allt mer slam uppnår

en miljökvalitet som motsvarar vad som överenskommits mellan

Naturvårdsverket, Lantbrukarnas Riksförbund och Svenska Vatten- och

Avloppsverksföreningen. Vidare kan samkompostering ske av slam med

bark, torv och liknande strukturmaterial för framställning av slamjord.

Sammantaget medför detta att den mängd slam som deponeras kan

minska väsentligt, enligt utredningens bedömning med drygt 60 %. Mot

den angivna bakgrunden bör kommunalt avloppslam vara föremål för

beskattning.

Som framgått av avsnitt 8 anser regeringen att fysiskt instabila avfall,

som slam, inte bör deponeras eftersom de markant ökar risken för

sättningar i deponin. Stora vattenmängder i avfallet medför också att

lakvattenproduktionen kommer igång mycket tidigare och blir större

totalt. Det är därför i normalfallet bättre att vattenfasen i ett slam skiljs ut

före deponeringen, och vid behov behandlas separat vid källan, än att

vattnet läcker ut från en deponi med risk för att då mer förorenat spridas

till omgivningen.

Det är således från miljösynpunkt befogat att avvattna slammet innan

det deponeras och avfallsskatten är ett effektivt instrument för att

åstadkomma detta. Det finns enligt regeringens bedömning inte

tillräckligt starka skäl för att tidsmässigt uppskjuta beskattningen av

oavvattnat avloppsslam jämfört med den tidpunkt då andra avfallstyper

skall beskattas.

Regeringen finner inte skäl att befria enskilda anläggningar på det sätt

Kommunförbundet Västerbotten föreslår.

Beträffande risken för ökad slamförbränning framgår av avsnitt 5 att

frågan om skatt på avfallsförbränning kan komma att analyseras på nytt

om utvecklingen går mot en omotiverad ökning av sådan förbränning.

12.7 Avfall från energiutvinning

12.7.1 Biobränsleaska

Regeringens förslag: Skatt skall tas ut på biobränsleaska.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Skogsstyrelsen anser att den skattesats som

utredningen föreslår inte är tillräckligt högt satt för att en marknad för

kompensationsgödsling av skogsmark skall uppstå på kort sikt. En rad

institutionella trögheter bidrar till att försvåra askåterföring till

skogsmark i stor skala. Skogsindustrierna menar att biobränsleaskor

under en treårsperiod bör vara skattebefriade eftersom det saknas

riktlinjer för hur storskalig spridning i skogsmark skall ske. Även

Svenska Kraftverksföreningen, Sågverkens Riksförbund och Stor-

Stockholms Energi AB anser att man av motsvarande skäl bör avvakta

med en skatt på biobränsleaskor.

Skälen för regeringens förslag: En viktig förutsättning för att uppnå

en uthållig biologisk produktion är i många fall att näringsämnen kan

återföras till marken där biobränsle har skördats. Därmed kan

deponeringen av biobränsleaskor minska. Intresset för återföring av

biobränsleaskor till skogsmark har ökat under de senaste åren. Askan

innehåller näringsämnen, som i vissa områden kan ge ökad skogstillväxt

och motverka markförsurning. Årligen uppkommer ca 300 000 ton

biobränsleaska.

Askornas kvalitet är en avgörande förutsättning för askåterföring.

Stabilitet, långsamlöslighet och tungmetallinnehåll är viktiga egenskaper

att ta hänsyn till vid storskalig och rationell återföring av aska.

Skogsstyrelsen, Närings- och teknikutvecklingsverket och

Naturvårdsverket presenterade i maj 1997 en rapport, Storskalig

askåterföring, förutsättningar och hinder. Av rapporten framgår att det

krävs förtydligande av de regler som styr verksamheten. Bl.a. nämns att

det krävs ett klargörande av behovet att justera riktlinjerna beträffande

askkvaliteter, doser och spridning. I lagrådsremissen om skatt på avfall

angav regeringen att en förutsättning för att beskatta deponering av

biobränsleaskor är att riktlinjer finns som gör det möjligt att återföra

aska.

Skogsstyrelsen har beslutat om allmänna råd och tagit fram tagit fram

rekommendationer för askåterföring. Detta skall kompletteras med

tillåtna halter av tungmetaller. Det innebär att det vid införandet av

skatten kommer att finnas det beslutsunderlag som behövs för

askåterföring.

Eftersom skogsbränslehanteringen är under utveckling ger de allmänna

råden och rekommendationerna dock relativt stort handlingsutrymme.

För storskalig och rationell hantering av askorna krävs det fortsatt

utveckling av teknik och metoder. Härutöver finns det också behov av

fortlöpande informationsinsatser inom området.

Statens strålskyddsinstitut kommer att besluta om en policy avseende

cesiumhaltiga askor. I denna kommer förutsättningarna för återföring av

cesiumhaltiga askor till skogen att anges.

Regeringen aföreslår mot denna bakgrund att biobränsleaskor omfattas

av avfallsskatten. Skatten kommer att stimulera teknikutvecklingen bl.a.

vad gäller framställning av aska och askornas kvalitet. Men främst

stimulerar den till angelägen återföring av näringsämnen till skogen och

därmed en minskad deponering.

Eftersom det inte finns något alternativt omhändertagande som kan

främjas genom avfallsskatten, skulle det vara önskvärt att de askor, vars

egenskaper inte ryms inom ramen för Strålskyddsinstitutets policy,

undantas från beskattning. Ett sådant undantag kommer dock att medföra

betydande kontrollproblem. Dessutom rör det sig om mycket små

volymer i förhållande till den totala mängden biobränsleaskor, enligt

uppgifter från Strålskyddsinstitutet 750 3000 ton per år. Mot den

bakgrunden är det inte rimligt att undanta dessa askor.

12.7.2 Övrigt avfall från energiutvinning

Regeringens förslag: Även övrigt avfall från energiutvinning bör

omfattas av skatten.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Göteborgsregionens Avfallsaktiebolag anser att

stabiliserade rökgasreningsprodukter bör skattebefrias. Svenska

Kraftverksföreningen menar att restprodukter som inte kan eller får

återanvändas bör befrias från skatt. Stor-Stockholms Energi AB anser att

aska och slagg från eldning av fossilbränslen och avfall bör undantas från

skatten.

Skälen för regeringens förslag: Som tidigare framhållits skall

avfallsskatten styra mot minskad deponering. Detta kan ske genom att

avfallet återanvänds, materialåtervinns eller utnyttjas för energiändamål.

Skatten skall emellertid också styra mot minskad uppkomst av avfall som

inte kan användas på dessa sätt. Det kan ske genom realistiska

processförändringar, val av råvaror eller andra åtgärder.

Svenska Kraftverksföreningen anför att skattefrihet bör gälla för avfall

som inte kan eller får användas på grund av avfallets egenskaper eller på

grund av att myndigheterna inte lämnar tillstånd till återanvändning.

Vidare bör, enligt föreningen, skattefrihet gälla för avfall som inte kan

avsättas eftersom det saknas marknad för avfallet i Sverige.

Den bedömning som föreningen gör baseras endast på en analys av

avfallet och dess användning men inte hur avfallskatten kan vara

styrande vad gäller val av råvara, processförändringar etc. Om inte

hänsyn tas till t.ex. val av råvara skulle avfallsskatten kunna få en motsatt

styreffekt där rent avfall från energiutvinning skattebeläggs medan

förorenade restprodukter skattebefrias. Skatten skulle kunna leda till att

man prioriterar sameldning av exempelvis kol och biobränslen varvid

avfallet då blir skattebefriat, medan användande av enbart biobränsle

skulle ge upphov till ett beskattat avfall. Detta ligger inte i linje med

intentionerna bakom skatten och inte heller i linje med Sveriges tidigare

nämnda strävan mot en uthållig energiförsörjning.

För kolaskor, i första hand bottenaskor, kan återanvändning som

fyllnadsmassa vid t.ex. vägbyggen bli aktuell. Kraftverksföreningen

påpekar att tillståndsgivingen är komplicerad med särskilt tillstånd för

varje användningstillfälle och ofta så långa handläggningstider att

avsättningsmöjligheterna hinner bli överspelade innan tillstånd erhållits.

Det är viktigt att ambitionen med skatten, att styra mot minskad

deponering och ökad återvinning, inte motverkas av en omständlig

tillståndsgivning. Det är därför angeläget att berörda myndigheter tar

fram generella kriterier så att beslut om tillståndsgivning kan tas utan

onödig tidsutdräkt.

Någon skatt föreslås inte på avfall som förs till förbränning. Däremot

beskattas det avfall, i form av slagg och aska, som uppstår efter

förbränningen om det deponeras. Mängden sådant avfall uppgår till ca

15 25 % av det ursprungliga avfallets vikt. Även om avsättning i stor

utsträckning skulle komma att saknas för slaggen och askan är en faktisk

skattebelastning på 15 25 % rimlig. Dels för att det stimulerar till

avfallsminskning och dels med tanke på den miljöbelastning som

deponering av dessa avfall ger.

Sammanfattningsvis finner regeringen inte skäl att medge

skattebefrielse för avfall från energiutvinning. Det är dock, som tidigare

framhållits, önskvärt att berörda myndigheter tar fram kriterier som gör

det möjligt att i högre utsträckning än i dag utnyttja detta avfall.

13 Skattebefrielse för vissa branschspecifika

avfall

13.1 Inledning

Med begreppet branschspecifikt avfall avses avfall som uppkommer som

en direkt följd av företagens produktion. Avsnitt 13 behandlar frågor om

skattebefrielse för vissa typer av branschspecifikt avfall. Det rör sig om

sådana som behandlats av utredningen men även om sådana som tagits

upp av vissa remissinstanser samt skattebefrielser som yrkats efter det att

lagrådsremissen presenterades. I avsnittet redovisar regeringen i vilka fall

den anser att skattebefrielse bör medges och de fall som regeringen inte

funnit motiverade för skattebefrielse.

13.2 Avfall från gruvor och mineralutvinning

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte tas ut på fluor- och

svavelhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av

järnmalmspellets.

Utredningens förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens

förslag. Utredningen föreslår dock endast att fluorhaltigt slam från

tillverkning av järnmalmspellets skall skattebefrias.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Svenska

Gruvföreningen menar att med den av utredningen föreslagna lydelsen av

undantaget omfattas inte visst avfall från rökgasrening vid en anläggning

i Kiruna. Föreningen yrkar att undantaget ändras och formuleras på så

sätt att avfallet omfattas.

Skälen för regeringens förslag: LKAB driver de pelletsverk som

finns i Sverige. De är belägna i Kiruna, Svappavaara och Malmberget.

Vid tillverkning av järnmalmspellets avgår stoft och en gas. Gasen renas

från stoftet, vilket medför att en järnhaltig slurry uppkommer. Detta

avfallsslag har behandlats i avsnitt 10.

Den gas som återstår efter det att det järnhaltiga stoftet avlägsnats har

tidigare ansetts vara harmlös. På senare tid har det emellertid upptäckts

att gasen innehåller stora halter av fluor och svavel, varpå ett nytt steg i

reningsprocessen införts. Gasresterna renas således ytterligare före

utsläpp. Från denna reningsprocess uppkommer ett fluor- och

svavelhaltigt stoft som deponeras. Mängden uppgår till ca 17 200 ton per

år. Stoftet deponeras på separata deponier. Det fluor- och svavelhaltiga

stoftet härrör således från gasreningen.

Det saknas för närvarande kunskap om i vilken grad det fluor- och

svavelhaltiga stoftet skulle kunna återvinnas. En avfallsskatt kan ha viss

pådrivande effekt för en sådan utveckling. Det är dock inte troligt att mer

än en mindre del av de uppkomna mängderna kan återtas före år 2005.

För huvuddelen återstår då deponering som enda alternativ, vilket från

miljömässiga aspekter måste anses vara den bästa lösningen för

närvarande. Regeringen finner därför att det fluor- och svavelhaltiga

stoftet från rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets bör

skattebefrias.

Beträffande frågan om skattebefrielse för bergrester och avfallssand

från gruvindustriell verksamhet hänvisas till avsnitt 10.1.

13.3 Avfall från trävaruindustrin

Regeringens förslag: Branschspecifikt avfall från trävaruindustrin

skall omfattas av skatten.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Sågverkens Riksförbund anser att spillbark och

aska från biobränslen bör undantas från avfallsskatt. Om skatt tas ut på

spillbark bör den beräknas efter den torra vikten bark, varvid hänsyn tas

till andelen vatten, jord, sten och grus m.m.

Skälen för regeringens förslag: Inom trävaruindustrin uppkommer ca

6 miljoner ton branschspecifikt avfall per år. Huvuddelen av detta avfall

går redan i dag till återvinning och energiproduktion. Den spillbark som

deponeras är ofta blöt eller förorenad med jord, sten och dylikt.

Tendensen är dock att spillbark till deponering minskar. Ökad

förbränning och kompostering blir möjlig om sten, grus och sand avskiljs

från barken och om våt bark torkas eller pressas så att den får ett högre

energivärde. Utredningen har också bedömt att deponeringen av spillbark

bör kunna minska med 50 % före år 2005. Mot den bakgrunden finner

regeringen inte skäl att undanta barken från beskattning. Som framgått av

avsnitt 8 anser regeringen att det bl.a. av kontrollskäl inte bör komma i

fråga att fastställa skatten efter en beräkning av vad avfallet väger i torrt

skick. Någon avräkning för vatten m.m. bör således inte förekomma.

Av avsnitt 12.7.1 framgår att regeringen anser att biobränsleaska bör

vara föremål för beskattning.

13.4 Avfall från massa- och pappersindustrin

13.4.1 Generell skattebefrielse för avfall från massa- och

pappersindustrin

Regeringens förslag: Generell skattebefrielse för branschspecifikt

avfall från massa- och pappersindustrin skall inte medges.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Skogsindustrierna anser att inget av det

branschspecifika avfallet från skogsindustrin skall omfattas av skatten.

Skälen för regeringens förslag: Inom massa- och pappersindustrin

uppkommer ca 2,5 miljoner ton branschspecifikt avfall per år, varav ca 1

miljon ton deponeras i dag. Som framgått av avsnitt 5 anser regeringen

inte det finnas skäl att generellt undanta branschspecifikt avfall. I stället

får avfallsslagen bedömas var för sig. Enligt regeringens mening finns

också stora möjligheter för skogsindustrin att ytterligare minska

deponeringen av branschspecifikt avfall. Något generellt undantag bör

därför inte komma i fråga.

13.4.2 Grönlutslam

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte tas ut för grönlutslam.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Grönlutslam är en restprodukt som

genereras i sulfatmassafabrikers system för återvinning av kemikalier.

Det uppkommer i stor mängd och är svårt att reducera. Allt grönlutslam

deponeras i dag, i regel tillsammans med kalkgrus och mesa på brukens

egna deponier. Mängden slam uppskattas till ca 100 000 ton per år.

Grönlutslammets innehåll av tungmetallerna kadmium, krom, nickel

och zink anses vara relativt högt. De halter som förekommer överstiger

redan nu exempelvis de gränsvärden som gäller för att kommunalt

avloppsslam skall kunna återföras till jordbruksmark. En ökad slutning

av processerna leder till att grönlutslammets metallinnehåll höjs

ytterligare. Att återföra grönlutslam till skog, i likhet med vad som

eftersträvas för biobränsleaskor, bedöms inte vara realistiskt i dagsläget.

Förutom ett högre metallinnehåll saknar grönlutslammet också bioaskans

värdefulla näringsämnen som ju utgör ett starkt motiv till att askorna bör

återföras till skogen eller annan lämplig odlingsmark.

Regeringen anser således att grönlutslam skall skattebefrias.

13.4.3 Avfall från upparbetning av returpapper

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte tas ut för returfiberavfall

och avsvärtningsslam från upparbetning av returpapper.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Bakgrunden till regeringens förslag: Returpapper samlas in runt om

i landet och upparbetas vid drygt ett tiotal olika pappersbruk. Vid

pappersbrukens hantering av returpapper uppkommer dels

returfiberavfall, dels avsvärtningsslam.

Returfiberavfallet består av fiber, sand, plast, ståltråd, lim och andra

föroreningar som förekommer i det insamlade pappersavfallet. Mängden

returfiberavfall uppgår årligen till ca 250 000 ton, varav i dag 70 000 ton

återvinns, 30 000 ton förbränns och resterande 150 000 ton deponeras.

Utredningen beräknar att mängden returfiberavfall till deponering bör

kunna minskas med 50 % till år 2005. För att kunna förbränna materialet

krävs i regel förbehandling med rivare, magnetavskiljare och sikt. Detta

innebär att det i dag endast förekommer förbränning av delar av

returfiberavfallet på de större pappersbruken. Då pappersåtervinningen

ökar framöver medför detta att även mängden returfiberavfall kommer att

öka.

Avsvärtningsslam uppstår vid massatillverkning baserad på

returpapper och består huvudsakligen av oljehaltigt färgpigment.

Mängden avsvärtningsslam uppgår till ca 220 000 ton per år, varav 120

000 ton i dag går till förbränning och resterande 100 000 ton deponeras.

Utredningen beräknar att den avfallsmängd som deponeras bör kunna

minskas med 50 % till år 2005.

Metallhalterna är visserligen relativt låga, men slammet har låg kväve-

och fosforhalt och är därför mindre intressant som jordförbättringsmedel.

Returpappersbruken deponerar i regel avsvärtningsslammet medan bruk

med egna lämpliga fastbränslepannor om möjligt eldar upp slammet efter

avvattning. Slammet har ett högt fiberinnehåll och används ofta för att

underlätta avvattningen av andra slam. Slammet kan innehålla höga

halter organiskt och oorganiskt material och vara blandat med fines och

fyllmedel. I synnerhet slam som härrör från upparbetning av

veckotidningspapper innehåller mycket oorganiskt material,

huvudsakligen kaolin och kalciumkarbonat.

Skälen för regeringens förslag: Som utredningen redovisar finns

goda möjligheter att fram till år 2005 avsevärt minska avfallsmängderna

inom returpappersindustrin. Detta torde särskilt gälla

avsvärtningsslammet, där en ökad grad av förbränning i kombination

med möjligheter att använda aska som fyllnadsmaterial bör innebära att

deponeringen kan minska. Även vad gäller returfiberavfallet torde dock

finnas möjligheter att genom sortering och andra åtgärder minska den

mängd sådant avfall som deponeras. En skatt bör i och för sig kunna

verka pådrivande i den riktningen.

En av de grundläggande principerna för statsmakternas syn på

avfallshanteringen är att avfallet tas om hand utifrån sina egenskaper,

vilket förutsätter att uppkommet avfall delas upp i fraktioner med

lämpliga egenskaper och att dessa styrs till rätt omhändertagandemetod.

Hushållens källsortering av papper har goda möjligheter att medföra en

ökad pappersåtervinning, vilket av miljö- och resursskäl bör stimuleras

och också utgör en viktig del av det kretsloppsanpassade samhället.

Retur-pappersindustrin befinner sig dock ännu i ett uppbyggnadsskede

och en skatt på avsvärtningsslam och returfiberavfall riskerar att leda till

en minskad användning av returpapper och därmed minskade möjligheter

till pappersåtervinning. Mot bakgrund härav anser regeringen att miljö-

och naturresursskäl medför att skattebefrielse i vart fall i ett

inledningsskede bör ges för avsvärtningsslam och returfiberavfall som

uppkommer vid returpappersbrukens upparbetning av returpapper.

Regeringen har för avsikt att noga följa utvecklingen mot minskat

deponeringsbehov inom branschen och gör den bedömningen att

skattebefrielsen på sikt bör kunna upphöra.

13.5 Askor från eldning av avsvärtningsslam

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte tas ut för askor från

eldning av avsvärtningsslam.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Bakgrunden till regeringens förslag: Av avsnitt 13.4.3 framgår att

120 000 ton av det avsvärtningsslam som uppkommer vid

massatillverkning baserat på returpapper går till förbränning i brukens

fastbränslepannor. Sådana pannor finns främst vid de bruk som använder

såväl färskfiber som returfiber.

Askhalten är hög vid förbränning av avsvärtningsslam på grund av den

höga halten av oorganiskt material (fyllmedel). Nästan all aska deponeras

i dag. För att kunna hanteras lättare, fuktas askan före deponering. Enligt

utredningen uppgår den totala mängden aska från förbränning av

avsvärtningsslam till ca 45 000 ton per år.

Som framgått ansåg utredningen att denna aska inte borde beskattas.

Frågan kom dock inte att uttryckligen behandlas i lagrådsremissen. Detta

har påpekats av Skogsindustrierna och Stora Kopparbergs Bergslags AB.

Skälen för regeringens förslag: Det pågår ett antal försök att utnyttja

olika askor från skogsindustrin. Bland de intressantaste alternativen är

användning som fyllnadsmaterial, antingen direkt vid vägbyggen eller

som ballast i betong. En skatt bör i och för sig kunna verka pådrivande i

riktning mot alternativ användning av askan.

Bränslevärdet på avsvärtningsslam är dock lågt varför det finns en

överhängande risk att förbränning av slammet skulle upphöra om

deponering av askorna beskattades. I stället för att förbränna

avsvärtningsslammet skulle slammet sannolikt deponeras eftersom

deponering av slammet i sig är skattebefriat. Som framgått av avsnitt 5

anser regeringen att förbränning i förbränningsanläggningar är ett bättre

alternativ än deponering av avfall. Mot den bakgrunden anser regeringen

att askor från eldning av avsvärtningsslam skall skattebefrias åtminstone

i ett inledningsskede.

13.6 Avfall från kemisk industri

13.6.1 Slam från framställning av dikalciumfosfat,

kalciumklorid och natriumfosfat

Regeringens förslag: Slam från framställning av dikalciumfosfat,

kalciumklorid och natriumfosfat skall vara skattebefriat.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Bakgrunden till regeringens förslag: I Sverige bedrivs industriell

framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och natriumfosfat av ett

företag, Kemira Kemi AB i Helsingborg. Vid dessa processer

uppkommer rester i form av ett oorganiskt, metallhaltigt slam.

Dikalciumfosfat är ett mineralfoderfosfat som används inom

husdjursnäringen. Framställningen av denna produkt grundar sig på en

speciell typ av råfosfat, s.k. Marockofosfat. I processen upplöses

råfosfatet i saltsyra och därefter följer olika processteg, som bl.a. innebär

utfällning av fluor samt kadmium, arsenik och andra tungmetaller. Vid

företaget sker även framställning av andra fosfatprodukter, såsom

natriumpolyfosfat. Användningsområdet för denna produkt är som

tvättmedelskomponent. Kalciumklorid används för dammbindning på

grusvägar, inom oljeborrningsindustrin m.m. Vid tillverkningen av

kalciumklorid utnyttjas restlösningar från dikalciumfosfatprocessen.

Avfallsslammet från dikalciumfosfatproduktionen förs till en s.k.

slamstation, där neutralisation och filtrering sker. Avfallsslammet

blandas där med avfallsslam från natriumfosfatproduktionen. Efter denna

blandning och neutralisering med kalk erhålls ett filtrerbart slam som kan

avskiljas i s.k. filterpressar. Mängden fosfatslam uppgår till ca 55 000 ton

per år och deponeras vid företagets egen deponeringsanläggning. Den

deponerade mängden motsvarar ca 25 000 ton fast substans.

Även vid produktionen av kalciumklorid måste en rening ske, vilket

ger upphov till ett avfallsslam som deponeras under samma förhållanden

som fosfatslammet. Kalciumkloridslammet uppgår till ca 10 000 ton per

år, vilket motsvarar 2 300 ton fast substans. Slammet innehåller

tungmetaller av olika slag.

Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att

dikalciumfosfat, kalciumklorid och natriumfosfat skall kunna framställas

är att de föroreningar som ingår i råvarorna avskiljs genom olika

reningssteg. De föroreningar som via råvarorna tillförs processerna är

bl.a. tungmetallerna kadmium, arsenik och krom. Dessa föroreningar

anrikas i avfallet och omöjliggör en användning av avfallet i t.ex.

gödselmedel. Framställningen av dikalciumfosfat grundar sig på en

speciell typ av råfosfat, varför möjligheterna till en minskning av

avfallsmängden via ändringar av råvaruflödet synes vara begränsade.

Slammet innehåller vidare stora mängder halogener (exempelvis fluor

och klor), vilka hittills har förhindrat möjlig-heterna till att finna tekniska

lösningar för en återanvändning av avfallet i någon form. Sammantaget

anser regeringen att deponering i dag får anses vara det miljömässigt

bästa sättet att ta om hand de slammängder som härrör från kemiska

processer avseende framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och

natriumfosfat. Dessa avfallsslag bör därför medges skattebefrielse.

13.6.2 Kalciumfluoridslam från framställning av

aluminiumfluorid

Regeringens förslag: Kalciumfluoridslam från framställning av

aluminiumfluorid skall vara skattebefriat.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Bakgrunden till regeringens förslag: Endast ett företag, Alufluor AB

i Helsingborg, bedriver framställning av aluminiumfluorid i Sverige.

Aluminiumfluorid kan tillverkas enligt två olika metoder. Enligt den ena

metoden, som tillämpas av Alufluor AB, används fluorkiselsyra som

fluorkälla. Enligt den andra metoden används jungfruliga mineraler som

fluorkälla.

Den producerade aluminiumfluoriden används som flussmedel vid

produktion av primäraluminium. Den smältelektrolys varigenom primär-

aluminium utvinns ur aluminiumoxid kräver normalt en mycket hög

temperatur, ca 2 000oC, men genom tillsats av bland annat

aluminiumfluorid ändras vissa parametrar med följd att temperaturen kan

sänkas till ca 980oC. Härigenom kan energiförbrukningen vid

aluminiumframställningen väsentligt minskas.

Skälen för regeringens förslag: När aluminiumfluorid tillverkas av

fluorkiselsyra, vilket är en biprodukt från en annan tillverkningsprocess,

sparas naturresurser. Om inte fluorkiselsyran användes för detta ändamål

skulle den deponeras eftersom den är miljö- och kanske hälsofarlig,

vilket gör den olämplig för all annan användning.

Användandet av fluorkiselsyra vid tillverkningen av aluminiumfluorid

framstår således i sammanhanget som mer eftersträvansvärd eftersom

dels ett annars oanvändbart material faktiskt kommer till användning,

dels att mineraler inte behöver brytas i naturen, vilket alltså är en

besparing av naturresurserna.

Då fluorkiselsyra används som råvara vid framställningen av

aluminiumfluorid uppkommer ett avfall i form av ett slam med

fluorhaltig moderlut, som efter neutralisering bildar kalciumfluorid.

Varje år uppkommer 10 000 12 000 ton sådant slam.

Fluorförlusten beror på de kemiska förhållandena under processen och

någon realistisk processförändring som skulle kunna förbättra detta är för

närvarande inte känd. Inte heller byte av råvaror påverkar detta

förhållande.

Kalciumfluoridens fysikaliska egenskaper och dess kemiska

beståndsdelar gör att möjligheterna att finna alternativ till deponering av

slammet får anses som små. Det finns inga möjligheter att avsätta den

kalciumfluorid som uppkommer som avfall vid

aluminiumfluoridtillverkning. Med hänsyn till slammets metallinnehåll

anser regeringen att deponering är den miljömässigt bästa formen av

omhändertagande av detta avfall och att skattefrihet därför bör medges.

13.6.3 Gipsslam från framställning av uppkolningsmedel

Regeringens förslag: Skatt skall inte tas ut på gipsslam från

framställning av uppkolningsmedel.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om

skattebefrielse för gipsslam från framställning av uppkolningsmedel.

Remissinstanserna: Kemikontoret och Superior Graphite Europe

Swedish Bransch AB anser att gipsslam från framställning av

uppkolningsmedel bör skattebefrias, eftersom alternativ till deponering

av avfallet saknas och skatten i detta fall alltså skulle sakna styrande

effekt.

Bakgrunden till regeringens förslag: Superior Graphite Europe

Swedish Branch AB är en filial till ett amerikanskt bolag. Verksamheten

i Sverige sker i Sundsvall och har bedrivits sedan 1994. I dag tillverkas

en enda produkt, ett uppkolningsmedel som levereras till gjuteri- och

stålindustrin i främst Europa. Så vitt framkommit är företaget ensamt i

Sverige om att framställa sådant uppkolningsmedel.

Tillverkningen går till på så sätt att petroleumkoks med en svavelhalt

om ca 3 % hettas upp i en inert atmosfär till 2500oC. Vid den

temperaturen drivs svavel och andra föroreningar bort och kvar blir ett

kolmaterial med en mycket hög renhetsgrad, ca 99,8 %. Föroreningarna

drivs bort i gasform och gasen måste renas innan den släpps ut till

atmosfären. Reningen sker i en venturiskrubber och föreningen gips

bildas. Gipset avvattnas och ett gipsslam uppkommer som består till 50

% av vatten och 50 % av en mängd olika föroreningar. Slammet

deponeras sedan. Mängden gipsslam beräknas under 1998 uppgå till ca 7

000 ton.

Skälen för regeringens förslag: Enligt vad som framkommit finns det

endast mycket begränsade möjligheter att inom en överskådlig framtid

genom realistiska processförändringar på ett markant sätt minska

mängden uppkommet gipsslam från framställning av uppkolningsmedel.

Inte heller bedöms skatten kunna utgöra ett verksamt styrmedel så till

vida att mängden deponerat avfall härigenom skulle kunna minskas

genom återanvändning, återvinning för materialutnyttjande eller

energiutnyttjande. Eftersom miljömässigt acceptabla alternativ till

deponering för närvarande saknas, bör således skattebefrielse medges för

det aktuella avfallssla-get.

13.6.4 Elfilterstoft och andra rester från framställning av

kalciumkarbid m.m.

Regeringens förslag: Elfilterstoft från framställning av

kalciumkarbid skall vara befriat från skatt. Skattebefrielse skall inte

medges för sot och kiseljärn från sådan framställning, inte heller för

kloratslam från framställning av natriumklorat.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om

skattebefrielse för rester från framställning av vare sig kalciumkarbid

eller natriumklorat.

Remissinstanserna: Kemikontoret och Casco Products AB anser att

elfilterstoft, sot och kiseljärn från framställning av kalciumkarbid samt

kloratslam från framställning av natriumklorat bör undantas från skatten,

eftersom det i dag saknas miljömässigt acceptabla alternativ till

deponering för dessa avfallsslag.

Bakgrunden till regeringens förslag: Kalciumkarbid är en produkt

som främst används för avsvavling av råjärn och vid framställning av

acetylen. Casco Products AB är i Sverige det enda företag som

framställer kalciumkarbid. Produktionsanläggningen är belägen i

Stockvik utanför Sundsvall.

Kalciumkarbid framställs i en elektrisk reduktionsugn, där bränd kalk

och koks smälts ihop med elektrisk kraft som energikälla. Gaserna från

ugnen renas från stoft i ett elektrofilter. Elfilterstoftet består till största

delen av kalcium- och magnesiumoxider och innehåller en mindre mängd

kol. Mängden elfilterstoft vid nuvarande produktionsvolym uppgår till ca

1 700 ton per år. Stoftet innehåller stora mängder föroreningar från

råvarorna. Föroreningarna består av magnesium, järn, kisel, cyanid och

aluminium och är av så stor omfattning att återföring till karbidugnen

skulle störa processen.

Sot tas ut manuellt via manluckor från den övre delen av karbidugnen.

Egenskapsmässigt liknar sotet elfilterstoft, men det innehåller dock högre

halter av kol och kalciumoxid än detta. Innehållet av kisel och aluminium

är så högt att en återföring till karbidugnen är utesluten. Hög cyanidhalt

gör alternativa användningar ointressanta. Mängden sot från karbidugnen

uppgår till ca 70 ton per år.

Kiseljärn uppkommer som en slagg i karbidugnen genom att förore-

ningarna kisel och järn reagerar. Kiseljärn tappas ut tillsammans med

karbidsmältan. Efter kylning och krossning kan kiseljärn avskiljas med

magnetseparator. Mängden kiseljärn uppgår för närvarande till 50 ton per

år. Kisel och järn finns i råvarorna kalksten och koks. Råvaror med låga

halter kisel och järn används av företaget och det bedöms inte som

realistiskt att ytterligare kunna minska mängden kiseljärn. Kiseljärn kan

inte återföras i processen. Det kiseljärn som avskiljs har så dålig och

ojämn kvalitet att inget stålverk har varit intresserat av att ta hand om det.

I Casco Products AB:s regi sker även framställning av natriumklorat

genom elektrolys av koksalt i lösning. Processlösningen renas från järn-

oxider genom filtrering i en kammarfilterprocess. Som tillsatsråvara i

kloratprocessen finns ett kromat, som kontaminerar slammet. Mängden

kloratslam uppgår till ca 10 ton per år. Slammets innehåll av krom och

andra ämnen, som t.ex. klorider och natrium begränsar alternativa

användningsområden.

Skälen för regeringens förslag: Så vitt framkommit kan inte

mängden elfilterstoft minskas genom ändrad ugnsdrift eller val av andra

råva-ror. Eftersom stoftet innehåller en hög halt cyanid (ca 0,5 %

totalcyanid) saknas alternativa användningsområden för stoftet. Mot

bakgrund av vad som framkommit rörande elfilterstoftet anser regeringen

att deponering får anses vara den miljömässigt bästa formen av

omhändertagande för detta avfallsslag samt att en skatt skulle sakna

styreffekt. Elfilterstoft från framställning av kalciumkarbid bör därför

skattebefrias.

Motsvarande skäl kan visserligen, i vart fall i viss utsträckning, anföras

även beträffande sot och kiseljärn från karbidtillverkningen samt

kloratslammet. Det rör sig dock i samtliga dessa fall om ringa mängder

avfall. Regeringen har i avsnitt 9, som en allmän utgångspunkt för

beviljande av skattefrihet, angett att skattebefrielse inte bör komma i

fråga för avfallsslag, vars årsvolym uppgår till ringa mängder. Mot den

bakgrunden finner inte regeringen skäl att medge skattebefrielse för vare

sig sot och kiseljärn från karbidtillverkningen eller för kloratslam. Inte i

något av dessa fall beräknas avfallsmängden överstiga 100 ton per år; för

kloratslammets del är mängden endast 10 ton per år.

13.7 Avfall från järn-, stål- och metallindustrin

13.7.1 Inledning

Inom järn- och stålindustrin uppkommer en rad olika avfall med

varierande egenskaper. Bl.a. uppkommer slagger vid olika slag av

metallurgiska processer. Utöver dessa finns det avfallsslag som inte

härrör från järn- och stålindustrin men från övrig metallindustri. Samtliga

avfallsslag som tagits under övervägande behandlas nedan.

13.7.2 Slagger från metallurgiska processer

Regeringens förslag: Skatt skall inte tas ut på slagger från

metallurgiska processer.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

Bakgrunden till regeringens förslag: Metallurgiska processer

förekommer inom järn- och stålindustrin. Vidare hör framställning av

ickejärnmetaller och ferrolegeringar till de metallurgiska processerna.

Vid samtliga de nu nämnda processerna uppkommer avfall i form av

slagger.

Järn- och stålindustrin

Stål är en legering av järn och kol samt olika legeringsmetaller. Vanligen

skiljer man mellan verk som utgår från malm, s.k. integrerade verk

(syrgasstålverk) och de som använder skrot som råvara (elektrostålverk).

I ett integrerat verk kan tillverkningsprocessen delas upp i

råjärnsframställning (koksverk, sintring och masugn), stålframställning

samt varm- respektive kallbearbetning (valsning och efterföljande

färdigställnings-operationer av stålet).

I de malmbaserade verken kan man utgå från två olika typer av sinter,

antingen pellets (kulsinter) eller pannsinter. Den svenska järn- och

stålindustrin använder sig numera uteslutande av pellets som råmaterial

för råjärnsframställningen. Pellets framställs av ett svenskt företag,

LKAB. I övriga europeiska stålverk används både pannsinter och pellets.

De helt dominerande mängderna avfall från järn- och stålindustrin,

drygt 1 miljon ton per år, utgörs av slagger från raffineringen av olika

smältor. Slagger uppkommer dels vid masugnsprocessen, dels vid

vidareförädlingen i stålverket. Mängden slagg beror på

föroreningsmängden i ingående råvaror. Av den uppkomna

slaggmängden deponeras drygt 300 000 ton årligen.

Masugnsslagg

I masugnen tillsätts sinter, kalk och koks i ugnens övre del varefter järn-

oxiden reduceras till råjärn. I masugnens nedre del sker slutreduktionen

av malmen. Vid hanteringen i masugnar uppkommer avfall i form av

slagger. Mängden uppgår totalt till ca 510 000 ton per år. Ingen

deponering sker av denna typ av slagg, utan den kan i sin helhet

återanvändas externt. Masugnsslaggen är stabil och har även en viss

isolerande förmåga. Den används främst som vägbyggnadsmaterial och

ersätter därvid naturmaterial, såsom t.ex. naturgrus.

Stålugnsslagg

Det råjärn som erhålls genom masugnsprocessen förädlas vidare i

stålverk. I syrgasstålverken finns s.k. LD-ugnar, vari kolhalten i råjärnet

sänks med hjälp av syrgas. Genom denna process utvinns råstål. Slagg

från syrgasstålverken recirkuleras till masugnen för återvinning av

metall- och kalkinnehåll. Ingen extern användning sker för närvarande,

vilket beror på att denna typ av slagg innehåller höga kalkhalter.

Kalkhalterna gör slaggen mindre hållfast och därför mindre lämpad som

utfyllnadsmaterial. Totalt uppkommer årligen ca 250 000 ton slagg från

syrgasstålverken, varav 29 % eller 72 500 ton deponeras. Det rör sig om

de slaggrester som blir över efter recirkuleringen i masugnen, dvs. efter

återvinningen av metall- och kalkinnehåll.

I de skrotbaserade verken (elektrostålverk) erhålls råstål genom en

smältprocess i ljusbågsugn (LB-ugn). Ca 270 000 ton slagg från sådana

processer uppkommer årligen och ungefär 84 % eller 227 000 ton

deponeras. Det förekommer i viss mindre utsträckning att denna slagg

används för marktäckning inom industriområden och liknande, där

kraven på hållfasthet inte är lika stora som vid vägbyggen. Ingen intern

återanvändning är möjlig. Man försöker dock att så effektivt som möjligt

utnyttja slaggens kemiska kapacitet för att ta hand om ämnen som inte är

önskvärda i stålet. Det är därefter inte möjligt att återföra slaggen till

ugnen ytterligare en gång eftersom dess reningskapacitet redan är

utnyttjad. Någon annan användning för slaggen i processerna finns inte.

Slaggernas föroreningsinnehåll m.m.

Slaggens sammansättning och miljöegenskaper varierar med stålprodukt

och processer. Stålugnsslaggen består huvudsakligen av oxider såsom

FeO, CaO, SiO2, Al2O3 och MgO och har genom de fysikaliska

/mekaniska egenskaperna likheter med naturliga berg- och krossmaterial.

Men slaggen innehåller också spårmetaller och andra föroreningar från

framförallt metallskrot. Många slagger innehåller stora mängder kalk,

som gör att slaggen vid eller efter stelnandet antingen expanderar eller

faller sönder som stoft. Kalken är det viktigaste ämnet för att ta hand om

föroreningar och möjligheterna att ändra kalkinsatsen är begränsade.

Visserligen har slaggerna oftast materialegenskaper som gör dem

intressanta att använda som anläggningsmaterial, men avsättningen har

hittills varit begränsad och varierande i tiden. Med tanke på

föroreningsinnehållet i en del av slaggerna har det ansetts tveksamt från

miljösynpunkt att i dagsläget alltför kraftigt styra mot ett utnyttjande

utanför kontrollerade deponier.

Raffineringen av olika smältor sker för att minska

föroreningsmängderna i dessa och kräver tillsats av slaggbildare samt

förbrukning av energi. Det ligger därför i företagens intresse att begränsa

slaggmängderna så långt som bedöms möjligt. Slaggmängderna har

ungefär halverats under de senaste 20 30 åren och Sverige ligger långt

före de flesta andra länder i detta avseende. En skatt skulle möjligen

bidra till att slaggmängderna kunde reduceras ytterligare en del.

Reduktionen torde dock inte stå i paritet till de processförändringar som

skulle krävas.

En minskning av framtida slaggmängder kommer troligen framförallt

att bero på förbättrade konstruktioner av produkter som innehåller stål,

som medger bättre skrotsortering och därigenom innehåller mindre

mängder av icke järnhaltigt material.

Framställning av ferrolegeringar

Ferrolegeringar är legeringar av järn med ämnen som ger stål de speciella

egenskaper som erfordras för vissa användningsområden. Tillverkningen

av ferrolegeringar sker genom elektrotermisk reduktion av oxidiska

malmer i elektriska ljusbågsugnar. Som reduktionsmedel tillförs koks.

Krominnehållande malm eller koncentrat används som råvara.

Krområvaran, som alltid innehåller mineralet kromit, kan variera i sin

sammansättning varför varierande mängder av olika slaggbildare som

kvarts, dolomit och bauxit tillsätts. I Sverige är det i dag endast ett

företag, Vargön Alloys AB, som bedriver framställning av

ferrolegeringar. Företaget framställer två typer av ferrolegeringar,

ferrokisel och ferrokrom.

I ugnen reagerar kol från koksen med krom- och järnoxider i malmen.

Resultatet blir en järn-kromlegering med ca 5 % kol. Från

framställningen av ferrokrom uppkommer slagg. Framställningen av

ferrokiesel ger inte upphov till slaggrester. I medeltal uppkommer årligen

ca 150 000 ton ferrokromslagg. I viss mindre utsträckning sker återföring

av ferrokromslaggen till ugnen för utvinning av metallrester.

Ingen deponering sker av ferrokromslagg, utan slaggen finner

avsättning för väg- och husbyggnadsändamål. Ferrokromslagg har en

mycket låg kalkhalt, vilket innebär att produkten har en hög hållfasthet

och alltså inte som fallet är med stålugnsslagg lätt vittrar sönder.

Framställning av ickejärnmetaller

Koppar, zink och bly samt i viss mindre utsträckning ädelmetaller som

guld och silver framställs oftast i integrerade anläggningar bestående av

ett flertal olika verk. Avfall i form av slagg uppkommer i

kopparsmältverk, slaggfumingverk samt i blykaldoverk.

Kopparframställning kan ske såväl från malmer som genom

återvinning och omsmältning av skrotmaterial. I kopparsmältverket

börjar processen med att kopparsmältmaterial i huvudsak anrikad

kopparmalm, s.k. kopparsliger passerar genom en rostningsprocess, där

bl.a. delar av råmaterialets svavel oxideras bort. Det varma rostgodset

smälts sedan i en elektrisk motståndsugn (kopparhytta), som innehåller

elektroder av grafit. I den mån koppar återvinns från skrotmaterial, torkas

skrotmaterialet vid behov i elektriska torkugnar och följer därefter

rostgodset genom processen.

Under smältningen bildas två skikt; ett övre som består av slagg och ett

undre av skärsten. Den flytande skärstenen transporteras till

konverterhallen där materialet genomgår en konvertering. Detta innebär

att kopparsulfid omvandlas till metallisk koppar. Till följd av

konverteringen erhålls råkoppar. Efter reducering av syremängden i

anodugnar och uppgjutning till anoder raffineras råkopparen på

elektrolytisk väg. Härigenom erhålls högren koppar i form av plattor.

Den slagg som uppkommer i samband med den ovan nämnda

smältningsprocessen innehåller gråberg och järn samt mindre mängder

zink och bly. Slaggen förs i flytande form till ett slaggfumingverk, där

zinken, järnet och blyet avskiljs. Slagg kommer också från

blykaldoverket. I fumingugnen reduceras zinkoxiden till zinkmetall

samtidigt som järnoxiden reduceras till järn. Från fumingugnen faller

zinken ut som stoft. Stoftet avskiljs i elektrofilter i en

gasreningsanläggning och raffineras vidare i en roterande klinkerugn.

Oönskade ämnen avskiljs och till följd av behandlingen i klinkerugnen

erhålls zinkklinkers, som förädlas till zinkmetall i ett zinkverk.

All fallande slagg från kopparsmältugnen upparbetas i

slaggfumingverket för återvinning av metaller. Utgående slagg från

fumingen granuleras i vatten, varvid en produkt som kallas järnsand

uppstår. Järnsanden är en glasartad, kemiskt stabil förening. En

betydande andel säljs och används som fyllnadsmaterial vid vägbyggnad

och grundläggning. En mindre del säljs som blästermedel.

Under 1996 producerades ca 265 000 ton granulerad slagg, varav ca

165 000 ton såldes och resten, dvs. ca 100 000 ton deponerades.

Anledningen till att en större andel inte kan avyttras är att det

kopparsmältverk som finns i Sverige är beläget i norra delen av landet

och att transportkostnaderna blir alltför höga om avyttringen skall ske

långt bort från kopparsmältverket. Möjligheten till avsättning inom

rimliga transportavstånd från kopparsmältverket är begränsad, vilket

motiverar att endast en begränsad avsättning är möjlig.

Framställning av bly uppvisar betydande likheter med

kopparframställningen. Blysliger upparbetas i ett blykaldoverk till råbly,

som sedan transporteras till raffineringsavdelningen där slutlig rening

sker. Råbly erhålls till följd av processen i en smältugn och råblyet

raffineras innan det slutligen gjuts till tackor. Det finns två blykaldoverk

i Sverige, varav ett är en del av en integrerad anläggning med bl.a.

kopparsmältverk.

Vid blykaldoverken uppkommer årligen ca 21 500 ton blyslagg som i

sin helhet deponeras. Det metallinnehåll som finns i slaggen är inte

möjligt att upparbeta av ekonomiska och kvalitetsmässiga skäl, eftersom

slaggen innehåller en hög andel andra föroreningar.

Avfall i form av slagger uppkommer även vid sådana

ickejärnmetallverk, som uteslutande använder skrot som råvara. Det finns

ett 10-tal sådana mindre, skrotbaserade verk i Sverige. Endast mindre

mängder slagg uppkommer dock vid deras hantering, uppskattningsvis

sammanlagt 10 000 ton per år. Av dessa torde merparten deponeras.

Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av vad som anförts i

ovanstående avsnitt anser regeringen att skattebefrielse bör gälla för

slagger från metallurgiska processer, åtminstone i ett inledningsskede.

Skattebefrielsen skulle innebära att samtliga företag som har

produktion av järn och stål omfattas (14 stycken). I praktiken kommer

skattebefrielsen att aktualiseras vad gäller stålugnsslaggen, medan

masugnsslaggen i sin helhet avyttras och således inte deponeras.

Vad gäller ickejärnmetallindustrin berörs ett företag av skattefriheten

för den s.k. granulerade slaggen, medan blyslagg uppkommer vid

processerna hos två företag. Härtill kommer ett tiotal mindre företag,

som sysslar med metallåtervinning vid skrotbaserade verk, som i

varierande grad kan komma att beröras av skattefriheten.

Framställning av ferrolegeringar är en metallurgisk process, vilket

innebär att de slagger som uppkommer i processen i och för sig faller in

under den skattefria posten "slagger från metallurgiska processer".

Eftersom någon deponering av ferrokromsslagg inte sker torde dock

undantaget i praktiken inte komma att aktualiseras för denna typ av

slagger.

Ett ökat utnyttjande av slaggerna bör dock eftersträvas. Det största

hindret för att en marknad skall skapas torde vara det motstånd som finns

att utnyttja restprodukter och avfall, dels av miljöskäl, men också på

grund av variationer i teknisk kvalitet och tillgång. Stor betydelse får

härvid, i synnerhet vad gäller stålugnsslaggen, om sektors- och

miljömyndigheterna kan ena sig om miljökriterier för återvinning av

slagg i vägkroppar och i andra utfyllnader. En skatt borde kunna öka

intresset hos producenterna för att övervinna dessa hinder och "övertyga"

marknaden. Av skäl som ovan angivits har regeringen dock bedömt att

man bör avvakta med skatt på nämnda avfallsslag.

13.7.3 Stoft och slam från rening av gaser från framställning av

råjärn och råstål

Regeringens förslag: Stoft och slam från rening av gaser från

framställning av råjärn och råstål skall inte beskattas.

Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag skall skattefrihet

för stoft och slam från rening av gaser från framställning av råjärn och

råstål inte gälla.

Remissinstanserna: Jernkontoret anser att skattefrihet skall gälla för

stoft och slam från rening av gaser från framställning av råjärn och råstål.

Bakgrunden till regeringens förslag: Vid tillverkningen av råjärn

och råstål avgår stora mängder stoft. Normalt ligger stoftmängden på 10

20 kg per ton råjärn/råstål. Avskiljningen av detta stoft sker i filter och

emissionen till luft är i dag ca 0,1 0,3 kg per ton råjärn/råstål.

Avskiljningen sker oftast i torra filter, men på grund av explosionsrisk

används ibland våta filter. Det avskilda stoftet består av oxider som

återspeglar vilken produkt som har tillverkats och vilket järnhaltigt

material som använts.

Masugnsslam

Vid våtrening av avgaser från masugnen uppkommer slam. Det rör sig

årligen om ca 21 000 ton masugnsslam. Hela den mängden deponeras i

dag. Slammet är problematiskt p.g.a. låg torrsubstanshalt, men framför

allt p.g.a. zinkhalten. Detta gör det svårt att återta slammet eftersom

masugnen bara klarar en viss zinkmängd innan den "kladdar igen".

Zinkhalten i det slam som genereras är betydligt högre än i stoftet, vilket

försvårar ett återtagande.

När de svenska stålverken tidigare använde pannsinter gick processen

till på så sätt att man hällde ut finkornig malm till kakor (pannsinter).

Detta skedde i anslutning till stålverket och det var en bra process för att

ta hand om och återvinna finkorniga restprodukter. Inte minst av

miljöskäl har de svenska malmbaserade stålverken numera gått över till

att basera stålframställningen på pellets. Någon möjlighet att återvinna

det finkorniga slammet i sinterverk finns alltså inte längre i Sverige.

Inga verk med pelletsugnar återtar masugnsslammet. Vissa begränsade

försök pågår dock med att undersöka möjligheterna av att göra briketter

av det zinkfattiga slammet.

Försök pågår också vid ett par verk i Europa att separera slammet i en

zinkrik och en zinkfattig fraktion genom hydrocyklonering. Inom

överskådlig tid ses dock ingen möjlighet att generellt kunna återanvända

masugnsslammet. Även om separationsförsöken i framtiden lyckas måste

ändå den zinkrika delen av slammet deponeras.

Ett alternativ att göra masugnsslammet återtagbart till masugnarna är

att övergå till användning av zinkfritt kylskrot. Skrot används i LD-

ugnarna för kylning. Huvuddelen av zinken i dagens masugnsslam härrör

från zinkhaltigt kylskrot. En stor del av de svenska stålföretagens egna

produkter rostskyddas främst med zink. Zink förekommer inte naturligt i

råvarorna utan kommer in genom stålskrot, eftersom stålet belagts med

zink som korrosionsskydd.

En tänkbar styrning vore att de malmbaserade verken använder

zinkfritt kylskrot, medan skrotstålverken, eller endast några av dessa, tar

hand om det zinkrika skrotet. Härigenom får man höga zinkhalter som

skulle kunna möjliggöra utvinning av zink på ett effektivt sätt. Det finns

dock begränsningar även för skrotstålverken. Alltför mycket zink i

skrotmixen kan innebära driftsstörningar bl.a. i stränggjutningsprocessen.

Det finns exempel på skrotbaserade verk på kontinenten som har

begränsat hur mycket zink de tillåter. Bekymret i Sverige är att när det

gäller stora mängder olegerat skrot finns det bara ett stålverk som kan ta

hand om dessa. Övriga stålverk tillverkar specialstål av olika slag och har

ofta särskilda krav på skrotet.

Masugnsstoft

I masugnen kombineras våt- och torrening av de stoftbemängda

avgaserna. De torra stofterna kallas masugnsstoft. Det finns två olika

typer av masugnsstoft. Den ena är det stoft som samlas upp i cykloner,

som ett första reningssteg för masugnsgasen. Det andra slaget av

masugnsstoft kommer från reningen av utsugen luft från gjuthallen etc.

Totalt uppkommer ca 7 000 masugnsstoft per år, varav 5 700 ton

deponeras.

Masugnsstoftet innehåller järn och kol, som är attraktiva ingredienser i

de briketter som återförs till masugnen. Generingen av stoft orsakas till

största delen av sönderfallande beskickning, vilket innebär att de fysiska

egenskaperna hos pellets, koks och slaggbildare har stor betydelse.

Övergången från användning av pannsinter till pellets har medfört en

annan kvalitet på stoftet, vilket gör det svårt att blanda in i briketter.

Stoftet sänker hållfastheten på briketten, vilket ger materialsönderfall i

ugnen och ökar masugnarnas förbrukning av kol och koks.

Utvecklingsarbete pågår dock i syfte att söka få fram en hållfast och

funktionsduglig brikett, där en större andel av masugnsstoftet kan

återanvändas.

LD-slam och LD-stoft

I syrgasstålverkens LD-ugnar utvinns råstål från råjärn. Syrgasstålverken

är alltså malmbaserade s.k. primära stålverk. Vid rening av avgaser

från LD-ugnen uppkommer slam och stoft. Slammet uppkommer vid

våtrening av avgaserna, medan stoftet uppkommer vid kombinerad våt-

och torrening av stoftbemängda avgaser. Mängden LD-slam som

uppkommer årligen är ca 48 000 ton. Allt LD-slam deponeras i dag. Vad

gäller LD-stoftet sker en intern återanvändning av 28 000 ton, medan

resterande 2 800 ton deponeras.

Zinkhalterna är av sådan nivå att slammet inte kan återtas. Inom

överskådlig tid ses ingen lösning hur zinkrening kan ske av slammet.

Forskning pågår vad gäller minskad stoftavgång. Flera möjligheter att

behandla slammet har undersökts och den mest lovande är insmältning av

slammet i flytande LD-slagg. Försök har även gjorts att söka smälta in

LD-stoft i den flytande LD-slaggen. Vidare har mindre provkvantiteter

LD-slam och LD-stoft lämnats för omhändertagande till ett integrerat

verk för framställning av koppar, zink och bly. Det är ännu för tidigt att

utvärdera resultatet av dessa provkörningar.

Ett alternativ är att företagen endast utnyttjar zinkfritt eller zinkfattigt

skrot för kylning. Härigenom skulle det zinkrika skrotet gå till sekundära

verk där halterna zink i genererat stoft kan bli högre och underlätta en

upparbetning av zink. Som utvecklats ovan beträffande masugnsslam är

dock en sådan övergång praktiskt svårgenomförbar för de svenska

stålverken beroende på dess inriktning på framställning av högkvalitativt

specialstål.

LB-stoft

I de skrotbaserade stålverken (elektrostålverk) erhålls råstål genom en

smältprocess i ljusbågsugn (LB-ugn). Till följd av processen uppkommer

ett stoft, vars sammansättning beroende på föroreningar i tillsatt skrot

och producerad stålkvalitet kan variera mycket. Ett stoft från ett

handelsstålverk innehåller höga halter av bly och zink samt en del

kadmium medan ett stoft från tillverkning av rostfritt stål innehåller höga

halter av nickel, krom och molybden. Alla stofterna innehåller så mycket

tungmetaller att utlakningen av metaller kan bli omfattande.

Totalt uppkommer årligen ca 35 500 ton LB-stoft, varav i dag

deponeras ca 11 000 ton.

Tillverkning av rostfritt stål sker i dag vid tre svenska stålverk. Stoft

från den rostfria produktionen innehåller krom och nickel och går till

återvinning hos ett svenskt företag där dessa metaller samt järn och zink

utvinns. Allt stoft från rostfri stålproduktion återvinns på detta sätt,

varför alltså inget deponeras.

Stoft från tillverkning av olegerat stål, vilket har en hög zinkhalt,

skickas till ett integrerat verk för framställning av koppar, zink och bly

för upparbetning av zinkinnehållet. Sådant stoft erhålles vid tre verk.

Övriga stålverk har stoft med alltför låga halter av olika metaller för att

det skall vara rimligt med en termisk upparbetning. Dessa stoft kommer

från olika specialstålverk. Dessa specialstålverk står för en mindre del av

LB-stoftet.

Det lågzinkhaltiga stoftet (mindre än 10 % zink) och stoft från

låglegerad ståltillverkning är det inte befogat att upparbeta, p.g.a.

energianvändningen vid upparbetningen, transporter m.m. Det rör sig om

olegerat stål (armeringsjärn och liknande) och endast ett fåtal stålverk

sysslar med detta, varför det lågzinkhaltiga stoftet står för en mindre del

av LB-stoftet totalt sett.

Skälen för regeringens förslag: Vad gäller huvuddelen av de

avfallsslag som redovisats i detta avsnitt pågår i varierande grad

försöksverksamhet i syfte att bl.a. söka utveckla möjliga sätt att utvinna

värdefulla metaller ur avfallet och därigenom minska den mängd som

slutligen går till deponering. Ännu har dock inte försöken nått så långt att

någon entydig utvärdering kan göras av dem. Regeringens bedömning är

därför att situationen för närvarande är sådan att det generellt sett får

anses saknas realistiska alternativ till deponering av de angivna

avfallsslagen. De bör därför inledningsvis undantas från skatten. Vid

utgången av år 2004 bör dock prövas om ny och tillgänglig teknik finns

som gör att avfallsslagen inte längre behöver deponeras. Skattebefrielsen

bedöms då kunna upphöra.

13.7.4 Oljehaltigt glödskalsslam

Regeringens förslag: Oljehaltigt glödskalsslam skall befrias från

skatt.

Utredningens förslag: Enligt utredningens förslag skall oljehaltigt

glödskalsslam beskattas.

Remissinstanserna: Jernkontoret anser att skatteavdrag skall kunna

göras för oljehaltigt glödskalsslam.

Bakgrund till regeringens förslag: Vid stränggjutning och valsning

bildas på stålytan ett oxidskikt eftersom materialtemperaturen är hög.

Detta skikt, som kallas glödskal, måste sitta ganska löst för att kunna

avlägsnas. En hel del lossnar i samband med hanteringen av stålet vid

gjutningen och valsningen. Återstoden tas bort genom bl.a. betning i

syror.

Reningsanläggningen för processvatten från stränggjutning och

varmvalsning av stål består normalt av flera steg. Till att börja med

samlas det rena glödskalet upp i en glödskalsgrop och över 90 % av detta

kan återvinnas i dag. Nästa reningssteg är sedimentationsbassänger där

huvuddelen av oljan avlägsnas från ytan. De fasta och ganska finkorniga

partiklarna, som är glödskal bemängda med olja, sjunker däremot till

botten. Detta är oljehaltigt glödskalsslam.

Glödskalsslammet består av metalloxider (50 65 %), olja (5 30 %)

och vatten. Oljan kommer från fett och olja från smörjning av maskiner. I

slammet som kommer från stränggjutningen finns dessutom

gjutpulvsrester, som innehåller alkali. Årligen uppkommer det 5 700 ton

oljehaltigt glödskalsslam och allt deponeras.

Skälen för regeringens förslag: Oljan och alkaliinnehållet gör att

glödskalsslammet inte kan returneras till masugnarna. Slammets innehåll

av såväl oxider som olja gör det också olämpligt att återta i stålugnarna.

Elektrostålugnar som smälter skrot är inte heller lämpade för reducering

av oxider till metall och oljeinnehållet kan även ge upphov till

driftsstörningar i ugnen och utsläpp av kolväten. Någon teknisk möjlighet

att återanvända glödskalsslammet synes inte finnas för närvarande och

inte heller möjligheter att i någon nämnvärd omfattning minska

uppkomsten av detta avfall. Deponering får därför anses vara det från

miljösynpunkt bästa sättet att hantera dessa slammängder och oljehaltigt

glödskalsslam bör därför inledningsvis vara undantaget från skatten. Vid

utgången av år 2004 bör dock prövas om ny och tillgänglig teknik finns

som gör att avfallsslagen inte längre behöver deponeras. Skattebefrielsen

bedöms då kunna upphöra.

13.7.5 Metallhydroxidslam

Regeringens förslag: Metallhydroxidslam skall befrias från skatt.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår ingen skattebefrielse för

metallhydroxidslam.

Remissinstanserna: Jernkontoret anser att det är angeläget att

skatteavdrag gäller för metallhydroxidslam.

Bakgrunden till regeringens förslag: Vid upphettning av stål till

höga temperaturer bildas ett oxidskikt på ytan som måste avlägsnas innan

efterföljande ytbeläggning eller bearbetning. Detta görs genom ett

betningsförfarande, varvid oxidskiktet behandlas med syra eller genom

elektrolys. Betat material sköljs i vatten. Betbaden har begränsad

livslängd eftersom ökad koncentration av metalljoner och minskad andel

fri syra hämmar betningsprocessen.

Vid tillverkning av kolstål och olegerade stål sker betningen i saltsyra

eller svavelsyra. De förbrukade baden innehåller förutom syra även löst

järn och lägre koncentrationer av mangan och kisel. Möjligheten till

återvinning av syra från betbad är god vid denna tillverkning. Saltsyran

återvinns nästan fullständigt. Av metallinnehållet tillverkas järnoxid som

kan utnyttjas bl.a. inom färg- och elektronikindustrin. Även förbrukade

svavelsyrabad kan regenereras. Järninnehållet fälls ut som järnsulfat som

senare kan användas bl.a. som fällningskemikalie vid avloppsrening. Det

återstår dock även efter dessa processer sköljvatten och förbrukade

betsyrarester som inte kan regenereras. Dessa neutraliseras med kalk

varvid metallhydroxidslam fälls ut och slammet deponeras därefter.

Vid tillverkning av rostfritt stål används vanligen en blandning av

salpetersyra och fluorvätesyra vid betningen. Förbrukade bad innehåller

förutom järn även krom, nickel och molybden. I vissa fall kan den fria

syran tas till vara från förbrukade bad. Metallerna hålls dock fortfarande i

lösning vilket innebär att mängden metallhydroxidslam inte kan minskas

i den efterföljande processen för avloppsvattenrening. I vattenreningen

leds en vätskefas bestående av metallkomplex. bl.a. metallfluorider,

tillsammans med övriga förbrukade betbad och sköljvatten till en

anläggning för neutralisering med kalk. Där fälls metallhydroxider och

kalciumfluorid med flera föreningar ut.

Landets 14 stålverk genererar tillsammans 50 000 ton

metallhydroxidslam per år. Dessutom uppkommer metallhydroxidslam

inom verkstadsindustrin. Mängderna inom verkstadsindustrin är dock

små.

Skälen för regeringens förslag: Det finns i dag fungerande och

etablerade metoder för upparbetning av saltsyra- respektive

svavelsyrabad vid tillverkning av kolstål och olegerade stål. Trots detta

måste vissa bad samt allt sköljvatten neutraliseras vilket medför att

metallhydroxidslam bildas vid reningen.

Beträffande tillverkning av rostfritt stål finns försök med att återvinna

metaller från betbad och att upparbeta slammet så att metallinnehållet

kan upparbetas. I Sverige finns en anläggning för plasmareduktion men

anläggningens process medger inte behandling av hydroxidslam på grund

av höga kalcium- och fluoridhalter. Några fullskaleanläggningar finns

utomlands, i första hand utanför Europa, men de måste anses som

försöksanläggningar.

Det pågår således försöksverksamhet i syfte att utnyttja

metallhydroxidslammet. För närvarande är dock situationen sådan att det

får anses saknas realistiska möjligheter att återvinna material ur

metallhydroxid-slammet eller att minska den uppkomna mängden.

Eftersom miljömässigt acceptabla alternativ till deponering saknas bör

skattebefrielse således medges, i vart fall i ett inledningsskede. Vid

utgången av år 2004 bör dock prövas om ny och tillgänglig teknik finns

som gör att avfallsslagen inte längre behöver deponeras. Skattebefrielsen

bedöms då kunna upphöra.

13.7.6 Stoft och slam från rening av rökgaser och processvatten

vid framställning av koppar, zink och bly

Regeringens förslag: Stoft och slam från rening av rökgaser och

processvatten vid framställning av koppar, zink och bly skall befrias

från skatt.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att stoft och slam från

rening av rökgaser eller processvatten vid framställning av koppar, zink

och bly skall beskattas.

Remissinstanserna: Svenska Gruvföreningen och Boliden AB anser

att skattefrihet skall gälla för stoft och slam från rening av rökgaser och

processvatten vid framställning av koppar, zink och bly.

Bakgrunden till regeringens förslag: I avsnitt 13.7.1 har redogjorts

för processen vid framställning av icke-järnmetaller och hur avfall i form

av slagg uppkommer. Förutom slagger medför också processerna avfall i

form av stoft och slam i samband med rening av rökgaser och

processvatten. Vid rening av rökgaser vid framställning av koppar, zink

och bly uppkommer avfall i form av stoft från fumingverk (3 500 ton per

år), stoft från konverter (4 000 ton per år), rostugnsstoft (500 ton per år)

och 100 ton gasreningsslam. Dessutom uppkommer vid rening av

processvatten 1 200 ton avfall i form av fluoridslam. Avfallet genereras

vid ett verk i Sverige, Bolidens AB:s anläggning Rönnskärsverken.

Beträffande stoft från fumingverk och konverter har

upparbetningsalternativ med syfte att tillvarata stofternas värdemetaller

och samtidigt undvika ytterligare oönskad avfallsgenering undersökts

under den senaste 10-årsperioden. Flera olösta problem har dock

uppstått, men man undersöker möjligheten att avyttra stoft från

fumingverk och konverter för upparbetning hos för ändamålet bättre

anpassade metallproducenter av bly och zink.

Vad gäller rostugnsstoftet har mängden kraftigt sänkts under senare år

som en konsekvens av minskat arsenik ingående med råmaterial. Sedan

produktionen av arsenikprodukter avvecklats vid det aktuella verket

saknas realistiska upparbetningsalternativ.

Gasreningsslammet är rikt på kvicksilver. Ansträngningar har gjorts

för att hitta upparbetningsalternativ, men på grund av bl.a.

arbetsmiljöskäl har dessa ansträngningar avbrutits.

För att slutjustera pH-värdet och avlägsna fluorid från vatten vid

vattenreningsverket tillsätts kalk varvid en gipsfällning, fluoridslam,

uppstår. De dominerande källorna för fluor till processen är askor och

stålverksstoft. Slammet saknar ekonomiskt värde. Det är t.ex. orealistiskt

att söka utvinna bly ur det.

Skäl för regeringens förslag: Försök pågår med att utnyttja

metallinnehåll eller att avyttra delar av de nu aktuella avfallen.

Avfallsmängderna kan också i framtiden minska genom att mindre

föroreningar kommer in i processerna med skrotet. Regeringen gör dock

den bedömningen att det för närvarande inte finns realistiska alternativ

till deponering för dessa avfall (sammanlagt 9 300 ton) och de bör därför

inledningsvis undantas från skatten. Vid utgången av år 2004 bör dock

prövas om ny och tillgänglig teknik finns som gör att avfallsslagen inte

längre behöver deponeras. Skattebefrielsen bedöms då kunna upphöra.

13.7.7 Katodrester och annat avfall från framställning av

aluminium

Regeringens förslag: Skattebefrielse skall medges för katodrester,

elektrofilterstoft, blästerstoft och kolavfall från framställning av

aluminium.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte närmare frågan om

skattebefrielse för avfall från framställning av aluminium.

Remissinstanserna: Kemikontoret och Gränges Metall AB

(nuvarande Kubikenborg Aluminium AB) anser att skatt inte bör tas ut för

katodrester, elektrofilterstoft, blästerstoft och kolavfall från framställning

av aluminium, eftersom det i dag saknas miljömässigt acceptabla

alternativ till deponering för dessa avfallsslag.

Bakgrunden till regeringens förslag: Aluminium kan framställas

genom såväl smältelektrolys som återvinning och omsmältning av

skrotmaterial. Genom elektrolys utvinns ren aluminiummetall (s.k.

primäraluminium) ur aluminiumoxid. Aluminiumoxid erhålls genom

rening av bauxit. Vare sig brytning av bauxit eller den efterföljande

reningen sker i Sverige, utan aluminiumoxid importeras hit. Kubikenborg

Aluminium AB är det enda större svenska företag, som framställer

aluminium. Framställningen av primäraluminium sker i Sundsvall.

Den elektrolysugn som används för att utvinna primäraluminium är

utrustad med anod- och katodblock, vars huvudbeståndsdelar är kol, samt

en kryolitsmälta. Aluminiumoxiden löses i den heta kryolitsmältan och

genom den smälta massan leds likström, som sönderdelar

aluminiumoxiden. Till följd av processen bildas aluminiummetall vid

katodblocket. Metallen tappas ur ugnen i flytande form och förs till en

varmhållnings- och legeringsugn.

Vid den smältelektrolys varigenom aluminium framställs ur

aluminiumoxid uppstår avfall. Det rör sig bl.a. om katodrester,

elektrofilter- och blästerstoft samt kolavfall.

I elektrolysugnen utgörs ugnens botten av katoden, som är en plåtlåda

infordrad med isolertegel och kolblock. Under ugnens livslängd tränger

fluroidsalter in i infordringsmaterialet, sprickor uppstår på grund av

värmespänningar och katoden utsätts för nötning och mekaniska skador.

Resultatet blir slutligen en järnhaltig aluminiummetall, som framtvingar

en utslagning av ugnen. En startad ugn stängs inte av förrän fel uppstår

på katoden varvid denna byggs om. Det enda sättet att minska

katodavfallet bedöms vara att öka livslängden hos katoderna. Detta

uppnås genom noggrann katoduppbyggnad med förstklassigt

infordringsmaterial och bästa tänkbara driftsförhållanden.

Katodresterna uppgår till ca 3 400 ton per år. Avfallet är starkt

förorenat av salter och bedöms inte kunna bli föremål för någon form av

återanvändning.

1972 införde bolaget en ny fluoridåtervinningsteknik, varigenom det

blev möjligt att effektivt återföra fluoriderna till processerna och avlasta

omgivningen. Ett av verken på företagets produktionsanläggning har

ugnar som är utrustade med s.k. Söderbergsanoder. För att kunna

använda den nya återvinningstekniken utrustades detta verk med ett

elektrofilter för att hindra att järn ackumuleras i retursystemet.

Elektrofilterstoftet uppgår till ca 860 ton per år och innehåller ett flertal

föroreningar som omöjliggör en återanvändning av avfallet i någon form.

I ett annan av företagets verk används en annan form av anod, som är

uppbyggd av färdigtillverkade, importerade block. När ett kolblock har

förbrukats återstår en rest, som återförs till tillverkaren för tillverkning av

nya block. Under 1995 returnerades på detta sätt ca 1 900 ton kolrester.

De kolrester som returneras måste dock vara helt fria från badmaterial för

att inte kvaliteten hos de nya blocken skall påverkas. Detta uppnås

genom en sandblästring av anodblocken. Det badförorenade blästerstoftet

uppgår till ca 100 ton per år.

Förutom de ovan nämnda avfallsslagen uppstår vid

aluminiumframställningen även ett allmänt kolavfall. Avfallet härrör från

olika arbetsmoment, som t.ex. sotning av ugnar, sågning av anoder och

bilning av anodojämnheter. Detta avfall uppgår till ca 3 600 ton per år

och innehåller varierande mängd föroreningar.

Skälen för regeringens förslag: Framställningen av aluminium

genererar en rad föroreningar. Till följd av upphettningen i

elektrolysugnen genomsyras katoderna under sin livslängd av fluorider,

tjärämnen och aluminium. Så vitt framkommit har i Sverige utvecklingen

med ökad livslängd hos katoderna drivits långt. Den uppkomna mängden

avfall kan därför i dagsläget inte rimligen minskas i nämnvärd mån.

Det finns endast en fabrik för framställning av primäraluminium i

Sverige. På andra håll i världen, främst i USA och i Kanada, finns

betydligt fler och större fabriker och där bedrivs forskning och

utveckling i syfte att göra det möjligt att rena katodavfallet från fluorid

och därefter utnyttja energiinnehållet i avfallet för värmealstring. Mot

bakgrund av de svenska förhållandena, får det dock under överskådlig tid

bedömas att möjlighet saknas att här i landet med sådana metoder minska

den mängd katodavfall som går till deponering. Eftersom miljömässigt

acceptabla alternativ till deponering således saknas bör katodrester från

framställ-ning av aluminium skattebefrias.

Den nu förekommande fluoridåtervinningstekniken har inneburit klara

förbättringar i miljöhänseende. En konsekvens av den tekniken är dock

att järn ackumuleras och detta måste på något sätt föras ut ur processen.

Detta sker genom ett elektrofilter. Det stoft som samlas upp i filtret är i

hög grad förorenat och med nuvarande kunskap och teknik saknas

möjlighet att omhänderta stoftet på annat sätt än genom deponering.

Även elektrofilterstoftet bör därför undantas från beskattning.

Blästringen av anodblocken sker i syfte att rengöra dem och därigenom

göra materialet lämpat för upparbetning till nya anodblock. Denna

återvinningsteknik bör stimuleras. Det stoft som uppkommer vid

blästringen är, i likhet med övrigt stoft som härrör från

aluminiumframställningen, starkt förorenat av bl.a. fluorider, för vilka

alternativ till deponering i slutändan inte finns. Skattebefrielse bör därför

medges. Detsamma gäller för det allmänna kolavfall som uppkommer

under de processteg som leder fram till att den flytande metallen

framställs.

13.7.8 Stoft och slam från rening av rökgaser från framställning

av ferrolegeringar

Regeringens förslag: Stoft och slam från rening av rökgaser från

framställning av ferrolegeringar skall skattebefrias.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om

skattebefrielse för avfall från rening av rökgaser från framställning av

ferrolegeringar.

Remissinstanserna: Vargön Alloys AB anser att branschspecifikt

avfall generellt bör skattebefrias. Bolaget påtalar de negativa

konsekvenser som en skatt skulle medföra vad gäller

rökgasreningsstoftet från framställning av ferrolegeringar.

Bakgrunden till regeringens förslag: Ferrolegeringar är legeringar av

järn med ämnen som ger stål de speciella egenskaper som erfordras för

vissa användningsområden. Tillverkningen av ferrolegeringar sker

genom elektrotermisk reduktion av oxidiska malmer i elektriska

reduktionsugnar med koks som reduceringsmedel. Den färdiga

legeringen tappas ur ugnen och efter avkylning och stelning krossas den

och sorteras i lämplig styckestorlek. Vargön Alloys AB är numera det

enda företag som tillverkar ferrolegeringar i Sverige.

Den råvara som Vargön Alloys AB använder vid framställningen av

ferrolegeringar utgörs av kromoxid. Gaser från processen innehåller stora

mängder kromoxid och vid full produktion avskiljs i

reningsutrustningarna vid företagets ugnar ca 10 000 ton torrt rökgasstoft

per år. Stoftet är finkornigt och tar när det fuktas upp vatten i så hög grad

att vikten praktiskt taget fördubblas.

Via ett våtanrikningsförfarande kan delar av stoftet avskiljas och efter

brikettering användas som ersättning för krommalm i företagets ugnar.

Det fuktiga avfallet från processen skulle innehålla mindre mängd fast

material, men i gengäld väga mer.

Skälen för regeringens förslag: Så vitt framkommit kan inte

mängden rökgasreningsstoft i någon markant utsträckning minskas

genom ändrad ugnsdrift eller val av andra råvaror. Upparbetning av

avfallet kan visserligen äga rum genom utvinning av kromoxid, vilket

kan recirkuleras i framställningsprocessen. En sådan metod medför dock,

enligt tillgängliga uppgifter, att betydligt större mängder avfall genereras

i form av slam med hög vattenhalt. Möjligheterna att avvattna slammet

bör undersökas, men regeringen anser inte i dagsläget att det är rimligt att

låta skatten omfatta det avfall som uppkommer vid rening av rökgaser

från framställning av ferrolegeringar. Regeringen har dock för avsikt att

noga följa utvecklingen på området och bedömer möjligheterna av att i

framtiden kunna slopa skattefriheten som goda, i takt med att metoder för

återvinning av delar av det uppkomna avfallet utvecklas.

13.8 Avfall från verkstadsindustrin

Regeringens förslag: Gjuterisand skall skattebefrias.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Svenska Gjuteriföreningen anser att utredningens

bedömning att gjuterisand inte behöver deponeras efter år 2002 grundar

sig på felaktiga antaganden.

Bakgrunden till regeringens förslag: Gjuteriindustrin omfattar ca

200 företag i Sverige fördelade över hela landet och består till

övervägande del av små och medelstora företag. Antalsmässigt

dominerar rena småföretag med mindre än 50 anställda.

Gjuterierna använder sand bunden med olika typer av bindemedel vid

framställning av de formar som bildar gjutgodsets ytterkonturer,

respektive kärnor som skapar håligheten i godset. En stor del av sanden

återcirkuleras i systemet men en viss del måste av olika skäl tas ur

systemet, s.k. överskottssand. Årligen bildas ca 200 000 250 000 ton

överskottssand. Av den deponeras ca 160 000 ton.

Överskottssanden kan i princip delas upp efter typen av bindemedel

som används. De två huvudkategorierna är sand bunden med bentonit

(lera) och sand bunden med kemiska bindemedel. Årligen deponeras

70 000 80 000 ton bentonitbunden sand och 70 000 80 000 ton kemiskt

bunden sand.

När det gäller sand som är bunden med bentonit sker en kontinuerlig

recirkulation med upp till 90-95% av sanden. Ca 5 10% måste emellertid

lämna systemet. Av produktionstekniska skäl får man ett kontinuerligt

materialtillskott till systemet. Materialen består av sand från kärnor,

ersättning av förbrukat bindemedel (bentonit) samt ersättning av

förbrukat kolhaltigt material (stenkolssot). Till detta krävs oftast ett visst

tillskott av jungfrulig sand för att balansen i systemet skall upprätthållas.

Anledningen till att ett tillskott av sand krävs i form av s.k. nysand och

kärnretursand är att sanden i systemet utsätts för stora termiska och

mekaniska belastningar vilket ger upphov till en förslitning av

sandkornen samtidigt som förbränd bentonit fastnar på sandkornen. Det

bildas även en finfraktion i sanden. Om detta tillåts fortlöpa utan någon

uppfriskning kommer sandsystemet att kollapsa och det blir omöjligt att

framställa gjutgods. Den nytillsatta sanden skall även förses med en

beklädnad av sot och bentonit för att fungera i systemet dvs. ju mer

nysand och kärnretursand som tillsätts ju mer sot och bentonit måste

tillsättas. Trots att den största delen av sanden återcirkuleras internt

kommer det på grund av de stora volymer som hanteras att skapas en

ansenlig mängd överskottssand. Denna sand måste lämna systemet för att

det inte skall svämma över. Gjutresultatet är således direkt beroende av

att sandens kornstorlek och halt av finandelar hålls konstant.

När det gäller sand bunden med kemiska bindemedel är den generellt

svårare att recirkulera internt i gjuterierna. För dessa sander återcikuleras

normalt ca 50 85%. Mindre gjuterier har ofta svårt att klara av den

investering som krävs för en sandregenereringsutrustning. Deras sand

används därför endast en gång varefter den deponeras. Orsaken till den

lägre återvinningsgraden, jämfört med den bentonitbundna sanden, är

dels att man ofta har en högre termisk och mekanisk belastning på denna

sandtyp och dels att bindemedlen inte tål alltför höga resthalter av gamla

bindemedel på sandkornen. Man får en ackumulering av för bindemedlen

skadliga ämnen i sanden. 40 000 50 000 ton av den kemiskt bundna

sanden omfattas av Naturvårdsverks "Riktlinjer för fenolhaltig

avfallssand från gjuterier" RR 1980:1. Enligt dessa riktlinjerna skall

fenolinnehållande sand deponeras på avfallsupplag med lakvattenrening

alternativt på ett tillståndsprövat avfallsupplag som inte nödvändigtvis

behöver ha lakvattenrening.

Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens bedömning bör en

ytterligare återanvändning av gjuterisanden kunna ske i framtiden.

Vidare bör gjuterisanden i högre grad än i dag kunna finna alternativa

användningsområden. Detta förutsätter emellertid en större acceptans

från myndigheter och andra aktörer att använda gjuterisanden som t.ex.

utfyllnadsmaterial. För närvarande får dock deponering eller användning

på deponier för flertalet företag anses vara den enda tillgängliga och från

miljösynpunkt acceptabla avfallslösningen. Gjuterisand bör därför bli

skattebefriat.

Utredningen har gjort den bedömningen att det fr.o.m. år 2002 bör

finnas ny och tillgänglig teknik som gör att gjuterisanden inte behöver

deponeras och att skattefriheten då också bör upphöra. Enligt regeringens

mening bör i viss mån ny teknik men framför allt alternativa

användningsområden medföra ett kraftigt minskat behov av deponering i

framtiden. Det är dock inte möjligt att nu med säkerhet kunna uttala att

skattebefrielsen kan upphöra redan år 2002.

13.9 Avfall från tillverkning av stenull

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall tas ut på avfall från

tillverkning av stenull.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte kommenterat detta

avfallsslag.

Bakgrunden till regeringens förslag: Partek Rockwool AB har

inkommit med en skrivelse till regeringen, i vilken bolaget yrkar att det

avfall som uppkommer vid stenullstillverkning undantas. Det avfall som

uppkommer uppgår till ca 33 000 ton per år, varav 28 000 ton ullavfall,

4 000 ton järnhaltigt avfall och 1 000 ton stoft.

Enligt bolaget bör ett tidsbegränsat undantag ges för ullavfall och icke

tidsbegränsade undantag för järnhaltigt avfall samt stoft.

Bolaget menar att en återföring av ullavfallet till processen förutsätter

att avfallet briketteras. Bolaget, tillsammans med två andra intressenter,

har under våren 1997 uppfört en briketteringsanläggning i Hällekis till en

kostnad av 30 mkr och planerar i första hand att ta tillvara ullavfallet från

Hällekisfabriken för att senare, efter ytterligare investeringar om ca 15

mkr, inom en period av 3 5 år utnyttja briketter även vid övriga fabriker.

Planerad brikettering kommer att genomföras oavsett lagen om skatt på

avfall.

När det gäller det järnhaltiga avfallet bedöms den planerade

briketteringen att bidra till att mängden järnhaltigt avfall minskar,

eftersom briketterna kommer att innehålla mindre mängder järn än

nuvarande råvaror.

Av Naturvårsverkets rapport "Mål för särskilda avfallstyper" framgår

att återvinning genom brikettering ger ekonomiska besparingar genom

minskad energi- och råvaruåtgång men också ökade kostnader genom

investeringar i återvinningsanläggningar. I rapporten sägs att

satsningarna på avfallsåtervinning innebär att i stort sett allt ullavfall

kommer att kunna återvinnas omkring år 2000. Naturvårdsverket

bedömer att de nuvarande fallande avfallsmängderna bör kunna

reduceras med mer än 90 % till år 2000.

Skäl för regeringens förslag: Utgångspunkten för att medge

skattebefrielse för vissa avfallsslag är att det för dessa under en

överskådlig tid inte finns några miljömässigt acceptabla alternativ till

deponering och att möjligheterna att minska avfallsmängderna genom

processförändringar, val av råvara etc. är avsevärt begränsade. Mot

bakgrund av vad som framkommit av bolagets skrivelse samt av

Naturvårdsverkets rapport finns det i det här fallet dock stora möjligheter

att minska mängden avfall väsentligt genom brikettering. Regeringen

anser inte att det är rimligt att dela upp bolagets avfall i olika poster.

Även det järnhaltiga avfallet minskar uppenbarligen också genom

brikettering. Enligt regeringens uppfattning finns därför inte skäl för

skattebefrielse.

13.10 Avfall från glasåtervinning

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte tas ut på avfall från

rensprocessen vid upparbetning av återvunnet glas.

Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte avfall som

uppkommer vid återvinning av glas.

Remissinstanserna: Svensk Glasåtervinning AB anser att det avfall

som erhålls efter återvinning av glas skall befrias från avfallsskatt.

Bakgrunden till regeringens förslag: Svensk Glasåtervinning AB är

det materialbolag som centralt för hela Sverige tar emot glas för

återvinning. Verksamheten bedrivs i Askersunds kommun.

Glasinsamlingen har ökat starkt sedan starten i mitten av 1980-talet. Efter

införandet av producentansvaret 1994 har bolaget byggt upp

insamlingssystem och etablerat en fungerande glasinsamling i samtliga

landets kommuner. År 1996 uppgick insamlingen till 120 000 ton, vilket

motsvarar en återvinningsgrad på 72 %. Den största delen av det

återvunna glaset används som råvara vid nytillverkning av

förpackningsglas. Glasbruk i Sverige och Norge köper en rensad och

processad råvara och tillsätter upp till 90 % i smältan vid nytillverkning

av glasförpackningar.

Vid anläggningen i Askersund rensas och krossas glaset till ny råvara.

I rensprocessen avlägsnas föroreningar som följer med glaset vid

insamlingen. Det rör sig om sådant som naturligt tillhör

glasförpackningar t.ex. lock och kapsyler, etiketter och metallfolier.

Vidare förekommer också annat skräp som lämnas i

insamlingsbehållarna. Mest frekvent härvid är transportemballage som

pappers- och plastkassar samt porslin, keramik och stengods.

Föroreningarna ställer till stora problem. Porslinsskärvor smälter inte i

glasbrukens ugnar och måste sorteras bort. Samma gäller för

metallföroreningar, som kan orsaka missfärgning av glasmassan eller i

värsta fall skador på smältugnarna.

Rensningen sker både manuellt och maskinellt. Den teknik som

används är konventionell för glasåtervinningsanläggningar i Europa. I ett

första steg sker en manuell grovrensning och därefter krossas och

sorteras skärven maskinellt i flera steg. Lätta material som etiketter,

plast, korkar och aluminiumkapsyler avskiljs med vakuumsug.

Järnföroreningar, främst burklock och stålkapsyler, tas bort med hjälp av

magneter. Avskiljning av porslin, keramik och ickemagnetiska metaller

sker med teknik som utvecklats specifikt för glasåtervinning. Porslin och

keramik detekteras med hjälp av laserljus och kvarvarande metaller på

elektromagnetisk väg. Efter detektion blåses föroreningarna ur glasflödet

med hjälp av tryckluft. Avskiljningsmetoden gör även att vissa

glasförluster uppkommer.

Det avfall som frånskiljs uppgår till 12 000 15 000 ton per år.

Huvuddelen är en blandfraktion av papper, plast, metall, keramik,

porslin, sten, glas och annat som deponeras. Burklock och kapsyler

avskiljs separat och lämnas till metallåtervinning.

Skälen för regeringen förslag: Enligt regeringens bedömning bör det

för glasåtervinningens del finnas möjligheter att minska de mängder

avfall som deponeras. En avfallskatt skulle emellertid innebära en ökad

kostnad för den råvara som uppkommer vid återvinningen. Det i sin tur

medför att återvunnet glas får svårt att konkurrera och att mer av

jungfruliga råvaror används vid glastillverkning. Regeringen anser därför

att avfall från rensprocessen vid upparbetning av återvunnet glas, i likhet

med returpappersindustrins avfall, av miljö- och naturresursskäl bör vara

skattebefriat.

13.11 Avfall från fragmenteringsindustrin

Regeringens förslag: Avfallsskatt skall tas ut på avfall från

fragmenteringsindustrin.

Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte kommenterat

förslaget.

Bakgrunden till regeringens förslag: Återvinningsindustrierna har

inkommit till regeringen med en skrivelse i vilken de framhåller att rester

som uppkommer i samband med återvinning av järn och metallskrot och

som måste deponeras av miljöskäl skall undantas från skatteplikt.

Fragmentering är en metod för återvinning av järn- och metallskrot. På

en fragmenteringsanläggning omhändertas utskrotade bilvrak från

bilskrotningsföretag men även industriskrot och annat järn- och

metallskrot från kommunala återvinningsstationer. Genom fragmentering

förädlas bilvraken, industriskroten och annan skrot till råvaror för

industrin. Fragmentering innebär således att skrotet mals sönder och

sorteras i olika fraktioner. De utsorterade materialen kan sedan användas

som råvaror för olika industrier.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det inte finns

skäl för skattebefrielse i det aktuella fallet. Den som har skrot i sin ägo

och vill göra sig av med det har två alternativ. Det första alternativet

innebär att skrotet lämnas till återvinningsindustrin som eventuellt

betalar för skrotet eller möjligen tar betalt med en viss summa för att ta

emot skrotet. Det andra alternativet är att skrotet lämnas till en

kommunal avfallsanläggning, vid vilken en avgift minst motsvarande

avfallsskatten troligen skulle behöva erläggas.

Mot den bakgrunden anser inte regeringen att det finns risk för att

skatten motverkar återvinning av skrot. Vidare torde det vara fråga om ett

mycket hetrogent avfall och det verkar inte troligt att det inte skulle gå att

få avsättning för delar av avfallet.

Vad gäller behandlingen av de restprodukter som trots allt deponeras

hänvisas till avsnitt 6.

14 Konsekvenserna av en avfallskatt

14.1 Konsekvenser av en skatt på konventionellt avfall

14.1.1 Inledning

I detta avsnitt görs en bedömning av hur avfallsskatten, i kombination

med andra styrmedel kommer att påverka hanteringen och deponeringen

av konventionellt avfall under de närmaste 8 10 åren. Förutom

avfallsskatten ligger de styrmedel för minskad deponering, som

beskrivits i avsnitt 4.5, till grund för analyserna. Här ingår således

producentansvaret, ökade krav på deponier m.m. Materialet har inte

ifrågasatts av remissinstanserna.

Trots att regeringens förslag i avfallspropositionen på vissa punkter

skiljer sig från utredningens samt frångår utredningens förslag om

ikraftträdandedatum gör regeringen bedömningen att utredningens

analyser ändå kan ligga till grund för en bedömning av avfallsskattens

konsekvenser på konventionellt avfall.

14.1.2 Total avfallsmängd

Mängden konventionellt avfall uppgick under 1994 till totalt 8 330 000

ton. Fram till år 2005 bedöms mängden minska med ca 555 000 ton.

14.1.3 Materialåtervinning

År 1994 återvanns 1 835 000 ton avfall. Återvinningen bedöms under de

kommande åren öka med så mycket som ca 1 105 000 ton, varav ca

270 000 ton kan sägas bero på en avfallsskatt.

14.1.4 Biologisk behandling och energiutvinning

210 000 ton avfall behandlades biologiskt år 1994. Biologisk behandling

bedöms kunna öka med ca 220 000 ton fram till år 2005. Skatten bedöms

få stor påverkan på hushållsavfall och industrislam som antingen förs till

befintliga kompostverk med ledig kapacitet, strängkomposteras på

upplagen eller rötas. Energiutvinningen ökar bl.a. i samband med att mer

avfall behandlas i rötreaktorer. Vid reaktorrötning är det möjligt att

utvinna ca 0,8 MWh per ton avfall. Vid en ökad tillförsel med 50 000 ton

kan ca 40 000 MWh deponigas utvinnas.

14.1.5 Avfallsförbränning och energiutvinning

1994 förbrändes ca 1 760 000 ton avfall. Förbränning med

energiutvinning bör i kombination med säsongslagring av avfallsbränsle

kunna öka med nästan 20 % fram till år 2005. Avfall med brännbara

fraktioner, som i dag deponeras, beräknas föras över till befintliga

värme- och kraftvärmeverk som kan ta emot mer avfallsbränsle.

Under 1994 utvanns sammanlagt 4,3 miljoner MWh värme och el ur

1,29 miljoner ton hushållsavfall och ur 0,38 miljoner ton industriavfall.

Enligt prognoserna kommer förbränning av både hushållsavfall och

industriavfall att öka, även om förbränning av hushållsavfall ökar mest.

Industriavfall har ca 50 % högre värmevärde än hushållsavfall.

Värmevärdet i hushållsavfall bedöms dock stiga genom styrmedel som

ökar sorteringen och för över organiska fraktioner med lågt värmevärde

från förbränning till biologisk behandling. Vidare kommer

säsongslagringen av avfallsbränsle att öka möjligheterna att utvinna

energin. Många avfallsvärmeverk kan i dag inte köras med full kapacitet

på sommaren då värmebehovet är litet, medan andra har brist på

avfallsbränsle under vintersäsongen.

Med hänsyn till att energivärdet kommer att öka, men att flera avfalls-

värmeverk kan antas ha fortsatt leveransbegränsning på sommaren, kan

den praktiskt möjliga energiutvinningen före år 2005 beräknas till ca 5,7

miljoner MWh per år. Detta är en ökning jämfört med 1994 med 1,4

miljoner MWh eller med ca 33 %.

14.1.6 Effekt på deponerad avfallsmängd

År 1994 deponerades 4 525 000 ton konventionellt avfall. Effekten av de

styrmedel som påverkar deponeringen beräknas bli att den årliga

deponeringen av konventionellt avfall minskar med 2 220 000 ton. I

förhållande till år 1994 beräknas alltså en halvering av de deponerade

mängderna ske. Av denna minskning kan ca 30 % härledas som en effekt

av skatten. Skatten får stor påverkan på hanteringen av flertalet avfall.

14.1.7 Effekt på antalet avfallsupplag

Det finns i dag ca 300 avfallsupplag för konventionella avfall, varav ca

170 under 1994 mottog mindre än 10 000 ton avfall för deponering.

Genom Naturvårdsverkets Allmänna råd för deponering och när

åtgärderna i prop 1996/97:172 Hantering av uttjänta varor i ett uthålligt

samhälle ett ansvar för alla fullständigt genomförs, skärps kraven på

miljöskyddsåtgärder vid deponering. Dessa skärpningar kommer att leda

till att antalet deponier som kan ta emot t.ex. hushållsavfall minskar.

Med hänsyn till storleksordning och geografisk fördelning bedömer

Renhållningsverksföreningen att antalet deponier för s.k. "kommunalt

avfall" reduceras till hälften fram till år 2005. Även om deponeringen på

en liten avfallsanläggning upphör kan det emellertid finnas behov att

utnyttja området för sortering, kompostering, återvinning, lagring,

omlastning och liknande verksamhet. Deponin är från miljösynpunkt

lämplig för just sådan verksamhet.

14.1.8 Transporter

När mindre deponier stängs och ersätts av ett färre antal större deponier

med större insamlingsområden kan insamlat avfall behöva transporteras

längre sträckor till slutbehandling. Ökade deponikostnader beräknas dock

leda till en avfallsminskning, varför konsekvensen av ett minskande antal

deponier inte automatiskt behöver bli ökat transportarbete. Små deponier

finns främst i glesbygd där förutsättningarna är goda för hushållen att

själva kompostera trädgårds- och matavfall. Detta ger möjlighet för

kommunen att minska antalet årliga sophämtningar. Till transporterna vid

insamlingen av hushållsavfall går omkring 90 % av ett sopfordons totala

bränsleförbrukning, medan förbrukningen vid transporter till behandling

i regel understiger 10 %. Glesare hämtning av en mindre mängd ger

därför normalt en bränslebesparing som mer än väl kompenserar

bränslebehovet vid längre körning till en regional anläggning.

För att brännbart avfall skall kunna utnyttjas för energiutvinning

kommer antalet regionala transporter med omlastning att öka. Då lasten

med avfallsbränsle kan utnyttjas för energiutvinning erhålls dock en

positiv energibalans.

14.1.9 Ökade deponikostnader

Kostnaden för deponering har varierat stort. Åren 1995 1996 kunde dock

den genomsnittliga kostnaden sägas uppgå till ca 200 kr exklusive moms

per ton avfall som deponeras. Av denna kostnad kan drygt 60 % (ca 120

kr per ton) uppskattas vara fasta och knappt 40 % (ca 80 kr per ton) vara

rörliga utgifter. För en deponi på vilken det årligen deponeras 50 000 ton

skulle således den fasta årskostnaden då vara 6 mkr och den rörliga

årskostnaden 4 mkr eller tillsammans 10 mkr. Den fasta kostnaden

förändras i regel inte även om deponeringen skulle minska, utan ligger i

princip fast så länge avfall deponeras och så länge det behövs en

organisation som sköter och ansvarar för anläggning och drift.

Fram till år 2005 bedöms dock förutsättningarna för deponeringen att

förändras. Den deponerade avfallsmängden kommer enligt prognoserna

att halveras vilket i exemplet ovan innebär att avfallstillförseln 1995-

1996 på 50 000 årston minskar till ca 25 000 årston år före 2005. Senast

år 2008 skall deponier också vara försedda med miljöskyddsåtgärder som

uppfyller högt ställda miljökrav enligt prop. 97/98:145.

Den enhetskostnad som år 1995 1996 bedömdes vara ca 200 kr per ton

och årskostnad på 10 mkr ökar från och med skatten införs till 620 kr per

ton medan årskostnaden beräknas uppgå till ca 15,5 mkr. Dessa

förändringar beror till viss del på ökade kostnader för

miljöskyddsåtgärder men till större delen på att deponeringen beräknas

halveras till 25 000 ton. Dessutom tillkommer kostnader för sådana

avfallsminskande åtgärder som måste genomföras för att deponeringen

skall kunna sänkas till 25 000 ton före år 2005. Det kan gälla kostnader

för sortering, lagring, kompostering, flisning m.m. Det kan också gälla

kostnader för ombyggnader, extra sopbehållare, separat hämtning av

olika avfallsfraktioner etc. för att kunna förbättra källsorteringen. Dessa

åtgärdskostnader kan till viss del reduceras av besparingar i

insamlingsledet när en mindre mängd avfall behöver samlas in. Den

samlade effekten av kostnadsökningar och besparingar går inte att

bedöma generellt då utfallet till stor del beror på lokala förhållanden.

14.1.10 Konsekvenser för hushållen m.fl.

För en kommun, som eftersträvar ekonomisk balans mellan utgifter och

intäkter och som inte får gå med "vinst", kommer utvecklingen av

enhetskostnaden att styra vilken deponiavgift (behandlingstaxa) som

måste tas ut för hushållens och företagens avfall. 1995 1996 års

deponiavgift på 200 kr måste år 2005 höjas till minst 620 kr per ton eller

med minst 210 % jämfört med taxenivån 1995 1996. Denna höjning

gäller för företag som kan dra av inbetald moms. För hushåll, som inte är

redovisningsskyldiga för mervärdesskatt, tillkommer 25 % på avgifterna.

Omkring år 2005 blir den jämförbara deponiavgiften för hushållsavfall

således 775 kr per ton.

14.2 Konsekvenser av en skatt på branschspecifikt avfall

14.2.1 Inledning

Liksom i avsnittet om konventionellt avfall bygger analysen av

konsekvenserna för branschspecifikt avfall på skatten i kombination med

andra styrmedel, dvs. producentansvaret, ökade krav på deponier m.m.

Det av utredningen redovisade materialet, vilket inte heller här har

ifrågasatts av remissinstanserna, ligger till grund också för bedömningen

av konsekvenserna av en skatt på branschspecifikt avfall.

14.2.2 Effekt på deponerad avfallsmängd

Totalt under år 1995 deponerades uppskattningsvis 3 460 000 ton

branschspecifikt avfall. I denna siffra ingår inte de stora mängderna berg-

rester och avfallssand m.m. som uppkommer inom gruvindustrin. De

styrmedel som tillsammans med skatten påverkar den framtida

deponeringen beräknas innebära en minskning av deponeringen av

branschspecifika avfall med ca 18 % fram till år 2005. Effekterna

varierar dock mycket mellan branscherna. Medan styrmedlen har en

ringa effekt på avfall från gruvor och mineralutvinning bedöms jord- och

stenindustri kunna minska deponering med nära 50 %.

14.2.3 Industrins kostnadsökning på grund av skatten

Intäkterna från skatten beräknas inledningsvis uppgå till 330 mkr brutto

per år. De största intäkterna kommer från massa- och pappersindustrin.

Skatten kommer att öka industrins kostnader i förhållande till

branschernas förädlingsvärde 1994 med i genomsnitt 0,12 % år 2005.

14.3 Kostnader för administration och kontroll av skatten

Kostnaden för skatteförvaltningens administration och kontroll av den

föreslagna avfallsskatten har av Riksskatteverket beräknats till 2,9 mkr

per år. Beräkningen grundar sig bl.a. på att ungefär hundra av de största

företagen i genomsnitt kontrolleras genom revision vart tredje år och de

tvåhundra därpå största företagen vart femte år. De övriga företagen

kontrolleras, för att upprätthålla kontrollens preventiva effekt, i

genomsnitt vart tionde år.

Riksrevisionsverket har anfört att en skattekontroll i den omfattning

som angetts ovan inte kan komma tillstånd utan en direkt styrning från

riksdagen eller regeringen. Samtidigt anser verket att kontrollintensiteten

och principen om att samtliga skattskyldiga skall kontrolleras genom

revision framstår som orealistisk utifrån beskattningsmässiga

utgångspunkter. Skatteförvaltningen måste ha ett kontrollansvar även

över avfallsskatten och arbeta mot sitt övergripande mål att rätt skatt

skall betalas på rätt sätt. Riksrevionsverket anser emellertid inte att det är

rimligt att skattemyndigheterna primärt skulle ha miljömässiga

överväganden som utgångspunkt för kontrollverksamheten avseende

avfallsskatten.

Regeringen vill i denna del anföra att den skattemässiga kontrollen av

avfallsskatten bör ske på samma villkor som gäller för övriga

punktskatter. De prioriteringar av kontrollinsatser som görs, inom givna

ekonomiska ramar, skall ha skattemässiga utgångspunkter. Det är således

inte regeringens avsikt att särskilt reglera hur kontrollverksamheten

beträffande avfallsskatten skall bedrivas.

Det är uppenbart att administrationen av avfallsskatten ger upphov till

merarbete inom skatteförvaltningen. Arbetet är emellertid enligt

regeringens bedömning inte av större omfattning än att kostnaderna för

det bör kunna rymmas inom befintliga resursramar.

Lagen innebär också att de allmänna förvaltningsdomstolarna får en ny

typ av mål. Målmängden bedöms dock inte bli särskilt omfattande med

tanke på det förhållandevis fåtal aktörer som beräknas bli skattskyldiga. I

dagsläget bedöms skatten inte leda till några nämnvärt ökade kostnader

för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Eventuellt ökade kostnader

skall finansieras inom befintlig ram för domstolsväsendet. En bättre

bedömning av de allmänna domstolarnas eventuella behov av ökade

resurser med anledning av lagen, torde dock kunna göras när lagen har

varit i kraft ett par år.

14.4 Illegal deponering

Det har framförts farhågor att den illegala deponeringen kan komma att

öka om skatten upplevs som för hög. Illegal deponering är, enligt

Naturvårdsverkets rapport "Illegal deponering i Sverige, rapport 4598",

inte omfattande i dagsläget. I takt med att kostnaderna för att ta hand om

avfall ökar kan emellertid risken för illegal deponering öka. För att

förhindra detta krävs en effektivare tillsyn och kontroll över

avfallsflödena.

Regeringen har i prop 1996/97:172 Hantering av uttjänta varor i ett

uthålligt samhälle ett ansvar för alla, föreslagit att tillståndsplikten för

avfallstransporter utökas till att omfatta alla yrkesmässiga transporter.

För verksamheter som inte omfattas av tillståndsplikt föreslås en

registrering. Vidare skall de som lämnar, transporterar och på annat sätt

hanterar avfall vara skyldiga att lämna uppgifter om avfallets mängd, art

och ursprung. Förslagen har införts i renhållningsförordningen

(1998:902) som trädde i kraft den 1 januari 1999.

Åtgärderna med tillstånd och registrering bör få en bra styreffekt som

motverkar illegal deponering. För många mindre företag och hushåll som

mer sporadiskt kör bort grov-, bygg- eller grönavfall kommer högre

avgifter dock att bli ett ekonomiskt incitament att finna billigare

kvittblivning än att lämna avfallet till en avfallsanläggning. Risken för

illegal deponering, men kanske framförallt för ökad nedskräpning, kan

emellertid inte kvantifieras. Man kan således inte bortse från risken för

ökad illegal deponering och nedskräpning som en följd av ökade

kostnader för deponering. Det är därför viktigt att tillsynsmyndigheterna

följer utvecklingen. Ett behov av ökad tillsyn och kontroll kan inte

uteslutas. Denna fråga får dock beredas vidare i samband med att

anslagen för regeringens myndigheter fastställs i den årliga

budgetprocessen.

14.5 Förslagets offentlig-finansiella effekter

Införandet av skatt på deponerat avfall beräknas ge en förstärkning av

statsbudgeten brutto på 1,36 mdkr per år. Det branschspecifika avfallet

beräknas svara för 0,36 mdkr, medan det konventionella avfallet

förväntas ge 1,00 mdkr. Totalt sett beräknas knappt 20 % av skatten

belsta hushållen. I förhållande till Deponiskatteutredningens förslag har

vissa justeringar gjorts genom att antalet fall av skattebefrielse har ökat.

Dessa beräknas dock ha en mycket begränsad påverkan på

skatteintäkterna, i storleksordningen 0,06 mdkr.

De beräknade effekterna på statsbudgeten ges av nedanstående tabell.

Vid beräkningarna av nettoeffekterna har hänsyn tagits till olika slag av

indirekta effekter. Till den del skatten utgår på näringslivet påverkas

andra skattebaser genom att en övervältring på lönerna antas ske, vilket

reducerar underlaget för inkomstskatt och sociala avgifter. Till den del

skatten belastar hushållen påverkas konsumentpriserna, vilket med viss

fördröjning påverkar skatteskalan och offentliga utgifter (via KPI-

beroende transfereringar).

Tabell 1 Kassamässiga effekter på staten och offentlig sektor 2000 2002, samt

varaktig

nettoeffekt på offentlig sektor av införandet av skatt på deponerat avfall

Miljarder kronor

2000

2001

2002

Varaktig

nettoeffekt

Staten

1,09

1,17

1,10

Offentlig sektor

1,04

1,09

1,01

1,06

15 Ikraftträdande m.m.

Regeringens förslag: Lagen om skatt på avfall skall träda i kraft den

1 januari 2000.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår att skatten skall träda i

kraft den 1 januari 1998.

Remissinstanserna: Svenska Renhållningsverksföreningen, Sydvästra

Skånes Avfallsaktiebolag och Kommunförbundet Västerbotten anser att

branschen behöver en tidsperiod om minst 9 månader mellan

riksdagsbeslut och ikraftträdande av den nya lagstiftningen för att hinna

utarbeta nya administrativa rutiner och liknande. WMI Sellbergs AB

anser att denna tidsperiod måste uppgå till minst ett år.

Bakgrunden till regeringens förslag: Svenska

Renhållningsverksföreningen och Kommunförbundet har inkommit med

en skrivelse till regeringen i vilken de påpekar att lagen inte bör träda i

kraft förrän tidigast 1 januari år 2000 under förutsättning att riksdagen

fattar beslut under våren 1999. Skogsindustrierna hemställer i en

skrivelse till regeringen att tiden mellan riksdagsbeslut och ikraftträdande

bör vara minst sex månader. Jernkontoret, som också inkommit med en

skrivelse, anser att tiden mellan riksdagsbeslut och ikraftträdande bör

uppgå till minst ett år. Samtliga anför som skäl behovet av tillräcklig tid

för att investera i vågar samt ställa om rutiner etc.

Skälen för regeringens förslag: Införandet av en avfallsskatt kommer

för alla blivande skattskyldiga att innebära att de måste se över sina

rutiner och internt skapa system som gör det möjlig att redovisa skatten

på ett korrekt sätt. För vissa skattskyldiga kan skatten även innebära att

vissa byggnationer måste till. Dessutom kommer Riksskatteverkets

föreskrifter och rekommendationer att kunna ha betydelse för hur de

skattskyldiga skall lägga upp verksamheten, t.ex. vad gäller redovisning

av skatten på annat sätt än genom vägning.

För att skatten skall kunna fungera tillfredsställande för såväl de

enskilda skattskyldiga som för beskattningsmyndigheten behövs en

rimlig tid att utarbeta nödvändiga rutiner. Enligt regeringens bedömning

bör skatten därför träda i kraft den 1 januari 2000.

Lagen om skatt på avfall föranleder följdändringar i lagen (1984:151)

om punktskatter och prisregleringsavgifter, LPP. Den nya skattelagen bör

föras in i uppräkningen i 1 kap. 1 § första stycket LPP av lagar som

omfattas av denna lag. Vidare föreslås att redovisningsperioden för

avfallsskatten skall vara kalenderkvartal, vilket avviker från den

redovisnings-period som regelmässigt gäller beträffande övriga

punktskatter. Detta föranleder ett tillägg i 2 kap. 3 § första stycket LPP.

16 Författningskommentar

16.1 Förslaget till lag om skatt på avfall

1 §

I paragrafen slås fast under vilka förutsättningarna avfallsskatt skall tas

ut. Man kan generellt tala om två olika situationer där uttag av skatt kan

bli aktuellt, dels när avfall förs in till en avfallsanläggning (första

stycket), dels när avfall uppkommer inom en anläggning där

huvudsakligen annan verksamhet än avfallshantering bedrivs (andra

stycket).

Inledningsvis bör något sägas om beskattningsförfarandet, dvs. den

skattetekniska metod som används för uttaget av avfallsskatten. Enligt

förslaget skall skatten tas ut efter en nettodeponimetod, vilket närmare

har utvecklats i avsnitt 7.1. Detta innebär, vad gäller avfallsanläggningar

enligt första stycket, att skatteplikten omfattar i princip allt avfall som

förs in till en skattepliktig avfallsanläggning. Beträffande anläggningar

enligt andra stycket gäller skatteplikt för allt avfall som uppkommer

inom aktuellt slag av anläggning. Med avfall jämställs annat material

som förs in till en avfallsanläggning, se 2 § och kommentaren i

anslutning till detta lagrum. I den mån inte annat särskilt anges, används

begreppet avfall i den fortsatta framställningen i

författningskommentaren i den betydelse det ges i 2 § vad gäller

skattepliktiga avfallsanläggningar. Beträffande innebörden av begreppet

avfall vad gäller anläggningar enligt andra stycket, se uttalanden i avsnitt

6 samt i det följande.

Rent praktiskt innebär nettodeponimetoden att allt som förs in till en

avfallsanläggning, dvs. oavsett om det rör sig om något som

definitionsmässigt är att anse som avfall eller ej blir föremål för

beskattning i och med att det förs in till anläggningen. Avsikten med

skatten är dock att endast avfall som deponeras skall belastas med skatt.

Detta åstadkoms genom att den skattskyldige i sin deklaration får göra

avdrag för skatt på avfall som förts ut från anläggningen, jfr vidare i

anslutning till 10 § första stycket 1 a. Genom avdrag i 10 § åstadkoms

även skattefrihet för vissa typer av avfall. I 6 § finns bestämmelser om

vissa fall där undantag från skatteplikt föreslås gälla, jfr vidare

kommentaren i anslutning till detta lagrum.

 Begreppet avfallsanläggning bör ges en relativt vid innebörd och alltså

omfatta varje plats där någon form av hantering av avfall sker. Vad gäller

innebörden av begreppen avfall och avfallsanläggning hänvisas till

avsnitt 6.

Tillståndsplikt eller anmälningsskyldighet enligt 9 kap. miljöbalken

gäller för flertalet av de anläggningar som ryms inom begreppet avfalls-

anläggning. Huvuddelen av de avfallsanläggningar som bör komma i

fråga för skatteplikt torde ha prövats med stöd av punkten 90.004 i

bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd, som

omfattar upplag för, eller anläggning för behandling av, avfall från

hushåll, sjukhus, industri, bygg- och rivningsverksamhet,

hästsportanläggning, reningsanläggning eller därmed jämförlig

inrättning. Detta innebär bl.a. att deponering av slam, som vanligen äger

rum på särskilda s.k. slamtippar, omfattas av prövningsplikten enligt

miljöskyddslagstiftningen.

Vissa anläggningar är emellertid endast samrådspliktiga med stöd av

12 kap. 6 § miljöbalken. Det rör sig om anläggningar där rena

naturmaterial tas om hand, eller med andra ord huvudsakligen s.k.

schaktmassetippar för rena jordmassor. Jfr beträffande sådana

anläggningar vad som nedan under 3 § sägs om skattefrihet.

I sammanhanget bör nämnas att även om tillståndsplikt eller

anmälningsskyldighet föreligger för en viss form av verksamhet enligt

den nuvarande miljöskyddslagstiftningen, innebär inte detta att alla

anläggningar faktiskt har tillståndsprövats och getts tillstånd enligt

miljöskyddslagen (1969:387). Miljöskyddslagen, som nu ersatts av

miljöbalken, trädde i kraft den 1 juli 1969 och av punkten 4 av

övergångsbestämmelserna till lagen framgår att beslut som meddelats om

åtgärd till skydd mot miljöfarlig verksamhet enligt tidigare gällande

ordning skall fortsätta att tillämpas till dess annorlunda förordnas.

Miljöbalken ändrar inte detta förhållande. Av 4 § lagen (1998:811) om

införande av miljöbalken framgår att de föreskrifter som har meddelats

före miljöbalkens ikraftträdande alltjämt skall gälla, om de inte hunnit

ersättas av nya föreskrifter. Sådana föreskrifter skall anses meddelade

med stöd av motsvarande bestämmelser i balken. Av landets ca 300

anläggningar för konventionellt avfall har alltjämt ett 20-tal anläggningar

sådan dispens för verksamheten.

Den föreslagna skattelagstiftningen innebär dock ingen direkt koppling

mellan skatteplikt enligt skattelagen och prövningsplikt enligt annan

lagstiftning, som t.ex. förordningen om miljöfarlig verksamhet och

hälsoskydd. Det ankommer således på beskattningsmyndigheten att i

varje enskilt fall pröva i vad mån de lagliga förutsättningarna för

skatteplikt föreligger. Som ett led i den prövningen ingår att bedöma om

det rör sig om en avfallsanläggning. Så vitt kan bedömas bör dock detta

vanligen inte bereda beskattningsmyndigheten några större svårigheter.

Vidare måste förutsättas att beskattningsmyndigheten i sin verksamhet

kommer att ha ett nära samarbete med miljötillsynsmyndigheterna och

därigenom kunna dra nytta av den erfarenhet och kunskap rörande

avfallshantering som finns hos tjänstemän vid dessa myndigheter.

Den omständigheten att en avfallsanläggning inte är tillståndsprövad

enligt miljöskyddslagstiftningen, trots att den omfattas av tillståndsplikt

enligt den lagstiftningen, saknar alltså i princip betydelse för om

anläggningen är skattepliktig enligt skattelagen. Om

beskattningsmyndigheten genom revisionsverksamhet finner en

anläggning där avfallshantering bedrivs illegalt, dvs. utan erforderligt

tillstånd eller dispens enligt miljöskyddslagstiftningen, kan alltså beslut

om skattläggning fattas, under förutsättning att de i 1 § angivna

rekvisiten för skatteplikt är uppfyllda.

Branschspecifikt avfall som uppkommer i samband med industriell

produktion tas ofta om hand på industrins egna deponier. Dessa kan vara

fristående anläggningar som är fysiskt åtskilda från den industriella

verksamheten. I detta fall bör de skattetekniskt behandlas enligt första

stycket, dvs. ingen skillnad görs mellan dessa anläggningar och andra

anläggningar där avfall tas om hand.

Det förekommer dock att industrins branschspecifika avfall tas om

hand inom ramen för den industriella verksamheten. Omhändertagandet

sker med andra ord internt inom den anläggning där den industriella

verksamheten bedrivs. För industriell verksamhet gäller tillståndsplikt

eller anmälningsplikt med stöd av bestämmelser i 9 kap. miljöbalken, se

bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. För

att täcka in denna avfallshantering i skattelagen har en bestämmelse

skapats i andra stycket av 1 §. Begreppet anläggning där huvudsakligen

annan verksamhet än avfallshantering bedrivs är dock avsiktligen vitt

formulerat. Det täcker således inte enbart uppkomsten av avfall inom

ramen för industriell verksamhet, även om detta kan bedömas utgöra den

övervägande delen av fall som kan komma i fråga vid tillämpningen av

andra stycket.

Vad gäller avfall inom en anläggning där huvudsakligen annan

verksamhet än avfallshantering bedrivs gäller, som framgått av

redogörelsen ovan, att skatteplikten endast omfattar avfall som

uppkommer inom en sådan anläggning. Om avfall som uppkommit på

annat håll förs in till en anläggning enligt andra stycket och där

deponeras, inträder inte skatteplikt enligt denna punkt. I detta fall, som

endast undantagsvis torde uppkomma i praktiken, bör dock anläggningen

kunna falla in under första stycket. I princip torde inget således hindra att

samma anläggning undantagsvis skulle kunna bli skattepliktig med stöd

av såväl första som andra punkten.

Enbart den omständigheten att en anläggning kan betraktas som en

avfallsanläggning är dock inte tillräckligt för att det avfall som förs in till

anläggningen skall omfattas av skatteplikt. En ytterligare förutsättning är

att det vid avfallsanläggningen deponeras avfall eller att avfall förvaras

där under längre tid än tre år. Avsikten är att en generell bedömning skall

göras av verksamheten på anläggningen. Det är alltså inte meningen att

varje enskild transport av avfall som förs in till anläggningen eller varje

parti avfall som uppkommer inom den industriella verksamheten skall

uppfylla kravet på deponering eller förvaring under viss tid. Om

deponering eller förvaring av avfall under längre tid än tre år sker av

något avfall, inträder skatteplikt för allt avfall som förs in till en

avfallsanläggning respektive uppkommer inom en sådan anläggning som

avses i andra stycket. Det har alltså ingen betydelse om det enskilda

partiet avfall deponeras, förvaras under längre tid än tre år eller blir

föremål för någon form av behandling.

Vad gäller innebörden av begreppen deponering och förvaring under

längre tid än tre år hänvisas till vad som sagts i avsnitt 6.1. I den mån

ytterligare vägledning behövs för beskattningsmyndighetens tillämpning

bör Riksskatteverket efter samråd med Naturvårdsverket meddela

föreskrifter eller rekommendationer i dessa frågor.

För att skatteplikt skall gälla för en viss anläggning gäller slutligen att

anläggningen tillförs respektive det på anläggningen uppkommer farligt

avfall eller annat än sådant avfall om mängden överstiger 50 ton per år.

Enligt punkten 90.004 i bilagan till förordningen om miljöfarlig

verksamhet och hälsoskydd gäller en gräns om 50 ton för

tillståndsprövning av en avfallsanläggning där deponering sker. Det har

bedömts som lämpligt att tillämpa denna gräns på samtliga anläggningar

som blir skattepliktiga enligt lagen om skatt på avfall. För farligt avfall

gäller dock ingen gräns för tillståndsprövningen (se punkten 90.006 i

bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd) och

någon mängdgräns föreskrivs inte heller i skattelagen för anläggningar

som tar emot sådant avfall.

Om det kan konstateras att mängden avfall som förs in till respektive

uppkommer vid en skattepliktig anläggning överstiger 50 ton per år skall

skatt betalas för allt avfall. Någon frigräns om 50 ton gäller alltså inte.

Denna mängd är endast avgörande för om skatteplikt överhuvudtaget

skall gälla för anläggningen. Vad som är avgörande för bedömningen är

den mängd avfall som förs in respektive uppkommer inom anläggningen.

I denna mängd bör räknas in allt avfall, dvs. även sådant som aldrig

redovisas i deklarationen på grund av att undantag från skatteplikt gäller

för avfallet med stöd av 6 § första stycket 2 a-c.

Om det först efter årets slut visar sig att den mottagna respektive

uppkomna mängden överstiger den angivna gränsen, påför

beskattningsmyndigheten den skattskyldige skatt för

redovisningsperioderna under det gångna året. Beskattningsmyndigheten

bör därvid vid behov efter skönsmässig grund kunna uppskatta den

mängd avfall som har förts in till respektive uppkommit inom

anläggningen och därför skall beskattas.

En liknande situation kan aktualiseras i det fall då det beträffande allt,

som förs in eller uppkommer vid en skattepliktig anläggning, kan antas

att det endast kommer att förvaras på anläggningen under kortare tid än

tre år, men det sedermera visar sig att det ligger kvar under längre tid.

Avsikten att förvara ämnet under kortare tid än tre år har alltså inte

fullföljts och beskattningsmyndigheten påför då den skattskyldige skatt

för redovisningsperioderna som avser tiden från det att avfallet fördes in

respektive uppkom på den skattepliktiga anläggningen.

Med farligt avfall avses enligt 1 § förordningen (1998:948) om farligt

avfall sådant avfall som finns upptaget i bilaga 2 till den aktuella

förordningen eller annat avfall som företer någon eller några av de

egenskaper som anges i bilaga 3 till samma förordning. Begreppet farligt

avfall används även i förordningen (1998:954) om miljöfarliga batterier.

Begreppet farligt avfall bör vid tillämpningen av den nya skattelagen ges

samma innebörd som det har enligt miljöskyddslagstiftningen. Som

farligt avfall räknas bl.a. färg- och lackavfall samt avfall som innehåller

kvicksilver, arsenik eller PCB.

Den angivna mängdgränsen om 50 ton gäller för varje år och

aktualiseras alltså inte enbart i samband med beskattningsmyndighetens

bedömning av om en existerande anläggning vid skattens ikraftträdande

eller en nystartad anläggning vid senare tidpunkt skall komma att bli

skattepliktig. Av bestämmelsen följer således att en anläggning, där nya

avfallsmassor inte längre tillförs eller uppkommer, upphör att omfattas

av skatteplikten och den som bedriver verksamheten bör därmed

avregistreras som skattskyldig (jfr nedan under 7 §).

2 §

Som framgått ovan av kommentarerna i anslutning till 1 § innebär den

nettodeponimetod, som föreslås tillämpas för avfallsskattens del, att inte

endast vad som definitionsmässigt kan rymmas inom begreppet avfall

skall omfattas av skatteplikt. Skatteplikten inträder i stället för allt som

förs in till en avfallsanläggning (jfr dock under 6 § om vissa undantag). I

förenklingssyfte föreskrivs därför i 2 § att med avfall enligt lagen skall

jämställas annat material som förs in till en avfallsanläggning.

Lagregleringen blir härigenom enklare, genom att endast ordet avfall

genomgående behöver användas, i stället för den tyngre skrivningen

avfall och annat material. Endast i ett fall i lagtexten har en särlösning

valts, se 6 § första stycket 1.

3 §

Av första stycket 1 a och b följer att skatt inte skall tas ut för vissa typer

av naturmaterial som deponeras på en anläggning där deponering eller

förvaring under längre tid än tre år uteslutande sker av ett eller flera slag

av uppräknade avfall. Det rör sig om jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft,

kalksten eller annan sten samt bergrester från gruvindustriell verksamhet.

Som utvecklats i avsnitt 10.1 bör närmare definitioner av dessa

avfallsslag, i den mån det bedöms nödvändigt för rättstillämpningen,

anges i föreskrifter eller rekommendationer som ges ut av

Riksskatteverket efter samråd med Naturvårdsverket. Som framgått av

kommentarerna under 1 §, omfattas anläggningar där enbart sådana rena

naturmassor deponeras eller förvaras i och för sig inte av tillståndsplikt

enligt miljöskyddslagstiftningen men uppfyller kraven för skatteplikt

enligt 1 §. Genom 3 § första stycket 1 a och b åstadkoms alltså

skattefrihet för de särskilda anläggningar där uppräknade avfallsslag

deponeras eller förvaras under längre tid än tre år.

I punkten 1 c föreslås ett undantag från skatteplikten vad gäller

anläggningar där deponering eller förvaring under längre tid än tre år

sker av avfallssand. Avfallssand uppstår som en restprodukt vid

gruvindustriell verksamhet (jfr under avsnitt 10.1). Med sådan

verksamhet bör förstås utvinning av metallmalm, dvs.

järnmalmsutvinning och utvinning av icke järnmalm utom uran- och

toriummalm. Gruvindustriell verksamhet bör alltså inte omfatta annan

mineralutvinning (SNI 14). Deponering av avfallssand sker i dag vid

anläggningar som finns hos det företag som bedriver den anriknings- och

avskiljningsverksamhet varigenom avfallssanden uppkommer.

Deponeringen sker vanligen i särskilda sandmagasin. Det förekommer

dock även att avfallssanden förs tillbaka till gruvorna och där deponeras.

Vanligen torde på anläggningar som omfattas av 3 § första stycket 1

deponeras antingen material enligt a, b eller c. Det bör för friheten från

skatteplikt dock sakna betydelse om flera av avfallsslagen samdeponeras.

Observera dock att en särreglering gäller för slam från gruvvattenrening

och järnhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning av

järnmalmspellets, se nedan. Det är alltså möjligt att skattefritt deponera

t.ex. bergrester och avfallssand på samma anläggning. Om emellertid

något av de uppräknade avfallsslagen deponeras på en anläggning där

deponering sker även av annat avfall än som omfattas av uppräkningen i

första stycket 1, gäller inte skattefrihet för de uppräknade avfallsslagen.

Om t.ex. jord förs in på en avfallsanläggning enligt 1 § första stycket,

skall alltså skatt betalas för jorden. Skattefriheten knyts således i de

angivna fallen till typen av anläggning och inte till avfallsslaget i sig.

Som närmare beskrivits i avsnitt 10.1 pumpas grundvatten bort ur

gruvor i samband med gruvdriften. Skattefrihet föreslås i punkten 1 c för

det slam och annat avfall som uppkommer vid reningen av vatten från

gruvindustriell verksamhet samt för sådant järnhaltigt avfall som

uppkommer från rökgasrening vid tillverkningen av järnmalmspellets.

Av andra stycket följer dock att en förutsättning för skattefrihet är att

avfallet från vattenreningen och det järnhaltiga avfallet som beskrivits

ovan deponeras eller förvaras tillsammans med avfallssanden. Det är

dock ingenting - rent lagtekniskt - som hindrar att avfallssand och avfall

från vattenrening eller järnhaltigt avfall som uppkommit från

rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets deponeras tillsammans

med något annat av de uppräknade avfallsslagen i punkterna 1 a eller 1 b.

I praktiken torde dock detta sällan om ens någonsin förekomma.

Av första stycket 2 följer att en anläggning där uteslutande radioaktivt

avfall deponeras undantas från skatteplikt. I detta fall får, i den mån det

skulle aktualiseras, inte samdeponering förekomma med något av de

tidigare i paragrafen uppräknade avfallsslagen för att undantag från

skatteplikt skall gälla.

4 §

Skatten skall betalas med visst belopp per ton skattepliktigt avfall. Enligt

huvudregeln skall vägning av avfallet ske, men vissa möjligheter ges för

att bestämma skatten på annan grund, se vidare i anslutning till 5 §.

5 §

Som framgått av 4 § föreslås att skatten skall vara viktbaserad, dvs. tas ut

med visst belopp per ton avfall. Vägning aktualiseras dels vid införsel

respektive uppkomst av avfallet, dels vid utförsel från anläggningen

(avdrag enligt 1 § första stycket 1 a. Huvudregeln bör därför vara att

samtliga skattepliktiga anläggningar utrustas med våg eller att det i vart

fall finns vägningsmöjligheter att tillgå i omedelbar anslutning till

anläggningen. Som närmare utvecklats i avsnitt 8 har regeringen inte

ansett att ett krav på installation av våg generellt bör gälla för de

skattepliktiga anläggningarna. Ett alternativ till egen våg skulle kunna

vara att utnyttja andra verksamheters vågar, t.ex. sådana som finns på

vägstationer, asfaltverk, grustag m.fl. anläggningar eller att

transportfordonen är utrustade med våg.

Om tillförsel sker i mindre omfattning eller det annars finns särskilda

skäl ges i paragrafens andra stycke möjlighet att bestämma skatten på

annan grund än vägning av det skattepliktiga materialet. Det förefaller

naturligt att lägre krav på exakthet kan ställas på de avfallsslag, som

visserligen skall redovisas i deklarationen, men som på grund av

avdragsrätten enligt 10 § inte skall medföra några

beskattningskonsekvenser. Inom i synnerhet industrin kan också

förekomma homogena avfallsslag, t.ex. i form av slam, för vilka en

installation av våg skulle medföra betydande kostnader men där

möjligheter föreligger att genom volymbestämning ändå ge en tillförlitlig

vikt.

Som exempel på möjlig annan grund för skatteberäkningen kan i vart

fall för anläggningar som tar emot en begränsad mängd avfall tänkas att

den i tillståndet angivna maximivikten per år tillämpas. Vidare bör en

omräkning från volym kunna ske i den mån det på en anläggning endast

deponeras ett eller ett fåtal homogena slag av branschspecifikt avfall eller

för ett visst avfallsslag om det deponeras separat.

Av 4 kap. 13 § lagen (1984:151) om punktskatter och

prisregleringsavgifter framgår att om den skattskyldiges uppgifter inte

kan läggas till grund för en tillförlitlig beräkning eller om det saknas

uppgifter från den skattskyldige, får ett beskattningsbeslut fattas efter

skälig grund.

Riksskatteverket bör meddela föreskrifter eller rekommendationer om

den närmare tillämpningen av bestämmelserna i 5 §.

6 §

I paragrafen regleras de fall, där som skatteteknisk metod för att uppnå

skattefrihet valts undantag från skatteplikt. Genom att undanta vissa

utpekade avfall och material samt behandlingsformer från skatteplikt

uppnås att mängden inte skall redovisas i deklarationen. I paragrafen görs

således visst undantag från den generella regeln i 1 § att allt som förs in

till en avfallsanläggning respektive avfall som uppkommer vid en annan

skattepliktig anläggning omfattas av skatteplikt.

Eftersom skattskyldigheten inträder när material förs in till

avfallsanläggningen, måste vid den tidpunkten avgöras att det rör sig om

något som omfattas av undantagsregeln, för att den skattskyldige inte

skall behöva redovisa materialet i deklarationen. En förutsättning enligt

bestämmelsen är att materialet är avsett att användas för visst ändamål.

Om det sedermera visar sig att avsikten inte fullföljts, utan materialet i

stället tagits om hand på annat sätt, skall rättelse av avgiven deklaration

ske och skatt betalas.

6 § första stycket 1 första ledet

Av bestämmelsen följer att avfallsskatt inte skall betalas för material som

är avsett att användas för driften av avfallsanläggningen. De produkter

som avses är sådana som är nödvändiga för den dagliga driften av

anläggningen och för vilka det är uppenbart att skatt inte skall tas ut. Det

rör sig om t.ex. material för uppförande och underhåll av

driftsbyggnader, motordrivna fordon och arbetsredskap, drivmedel,

kontorsutrustning och annat förbrukningsmaterial.

Begreppet driften av en anläggning" bör inte omfatta vare sig

bottentätning, mellan- och sluttäckning eller andra konstruktionsarbeten,

inte heller stabilisering av askor och dylikt. Skattefrihet för material som

används för sådana ändamål kan i stället i viss utsträckning åstadkommas

genom avdrag enligt 10 § första stycket 1 c.

I syfte att markera att de produkter som bör komma i fråga vid

tillämpningen av denna bestämmelse regelmässigt inte utgörs av föremål

som någon gör sig av med, har begreppet material valts. Som framgått

under 2 § används annars genomgående begreppet avfall i skattelagen.

Om avfall undantagsvis kan komma till användning för driften av

avfallsanläggningen, kan avdragsbestämmelsen i 10 § första stycket 1 b

utnyttjas för att uppnå skattefrihet, jfr i anslutning till detta lagrum.

Punkten 1 är endast tillämplig beträffande avfallsanläggningar, dvs.

anläggningar som är skattepliktiga enligt 1 § första stycket, jfr under

avsnitt 10.2.

6 § första stycket 1 andra ledet

I 2 § anges att som avfall i skattelagens mening skall anses allt som förs

in till en avfallsanläggning. Bestämmelsen har medvetet gjorts vid men

en strikt tolkning innebär att även material som inte kan påstås ha ett

direkt samband med avfallshanteringen skulle omfattas av

beskattningsreglerna. Genom regleringen i förevarande led undviks detta.

Exempel på material som inte har ett direkt samband med

avfallshanteringen kan vara de anställdas eller besökares fordon och

andra tillhörigheter.

6 § första stycket 2 a

Genom punkten uppnås skattefrihet för avfall som är avsett att

komposteras eller reaktorrötas inom en skattepliktig anläggning. Vad

som avses med kompostering och reaktorrötning behandlas i avsnitt 10.3.

I praktiken torde undantaget endast komma att aktualiseras vad gäller

avfallsanläggningar, men bestämmelsens utformning gör det även möjligt

att tillämpa det på anläggningar som kan vara skattepliktiga enligt 1 §

andra stycket.

6 § första stycket 2 b

Enligt första stycket 2 b gäller skattebefrielse för avfall som är avsett att

förbrännas inom en skattepliktig anläggning. Undantaget torde i

praktiken bli relevant såväl för avfallsanläggningar som för anläggningar

som kan vara skattepliktiga enligt 1 § andra stycket.

6 § första stycket 2 c

Genom denna punkt uppnås skattebefrielse för avfall som är avsett att

användas för tillverkning av fast lagringsbart bränsle. T.ex. finns det

anläggningar som har flisanläggningar eller som tillverkar pellets av

hushållsavfall, se vidare i avsnitt 10.3. Möjligheten till undantag gäller

för såväl avfallsanläggningar som anläggningar där det huvudsakligen

bedrivs annan verksamhet än avfallshantering.

6 § andra stycket

De jordmassor, rötrester och den metangas som uppkommer till följd av

kompostering och reaktorrötning bör anses utgöra en del av själva

behandlingsprocessen och bör alltså inte beskattas, såvida dessa inte

deponeras. Det är endast eventuella föroreningsrester, som sållas bort

innan jorden avyttras eller som sorteras bort vid tillverkning av fast

lagringsbart bränsle som bör omfattas av regleringen i detta stycke. Det

kan röra sig om t.ex. krossat glas och liknande. Dessa rester deponeras

regelmässigt. Även sådan aska som uppkommer vid förbränning bör

beskattas. Beträffande en särreglering angående aska från eldning av

avsvärtningsslam, se 10 § första stycket 10. Om återanvändning ändock

skulle kunna aktualiseras i dessa fall, uppnås skattefrihet i och med att

resterna förs ut från anläggningen (se 10 § första stycket 1 a).

7 § första stycket

I den nya miljöbalken används begreppet den som bedriver verksamhet

om det subjekt som skall söka tillstånd m.m. enligt balken. Det är

lämpligt att använda samma begreppsterminologi även inom

skatteområdet. Skattskyldighetsbegreppet knyts därför till den som

bedriver verksamheten på en skattepliktig anläggning.

I den tidigare miljöskyddslagen (1969:387) användes begreppet

utövare. Begreppet har dock inte närmare beskrivits i förarbetena till

miljöskyddslagstiftningen. I dåvarande Koncessionsnämndens för

miljöskydd praxis har tillståndet ansetts följa verksamheten och som

utövare har betraktats den som driver verksamheten. Stor vikt vid

bedömningen av vem som skall anses som utövare har lagts vid vem som

har den rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten.

Den praxis som sålunda utformats bör vara vägledande även för att

avgöra vem som i skattelagens mening skall anses bedriva verksamheten

och därmed vara skattskyldig. Detta innebär alltså att om en innehavare

av ett miljötillstånd överlåter verksamheten till någon, på sådant sätt att

denne får den rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten,

inträder den till vilken verksamheten överlåtits som skattskyldig. Om

däremot den dagliga driften sköts t.ex. på entreprenad, utan att rättslig

och faktisk kontroll övergått på entreprenören, kan något nytt subjekt

som bedriver verksamheten inte anses ha uppkommit och således inte

heller en ny skattskyldig.

Även då miljötillstånd saknas bör det vara möjligt att avgöra vem som

bedriver verksamheten på anläggningen. I många fall bör

fastighetsägaren kunna anses ha sådan kännedom om vad som sker på

hans mark att han kan anses vara den som bedriver verksamheten.

7 § andra stycket

Den myndighet som i första instans skall besluta om skatt enligt lagen

(beskattningsmyndigheten) är, i likhet med vad som i dag gäller för

övriga punktskatter, Skattemyndigheten i Gävle. Särskilda skattekontoret

i Ludvika ansvarar för uppbörden av punktskatter. Att den skattskyldige

själv skall anmäla sig till beskattningsmyndigheten framgår av 2 §

förordningen (1984:247) om punktskatter och prisregleringsavgifter.

Om det inte längre tillförs eller uppkommer avfall på en anläggning,

omfattas anläggningen inte av skatteplikt. En avregistrering av den

skattskyldige bör då ske (jfr under 1 §).

8 §

I paragrafen regleras när skattskyldigheten inträder. Vad gäller första och

andra punkterna hänvisas till vad som anförts under 1 § samt i avsnitt 6.

Kompostering eller reaktorrötning som avses i 6 § första stycket 2 a får

vanligen anses slutförd i och med att de uppkomna jordmassorna,

rötresterna eller metangasen avyttras. T.ex. efterkompostering bör alltså

kunna äga rum inom anläggningen utan att skattekonsekvenser

aktualiseras.

När det gäller förbränning inträder skattskyldigheten efter det att

förbränningen slutförts.

På motsvarande sätt inträder skattskyldigheten för de föroreningsrester

som uppkommer vid tillverkning av fast lagringsbart bränsle i och med

att tillverkningen slutförts.

9 §

I lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter (LPP)

finns allmänna regler om skattekontroll, beskattningsbeslut, betalning av

skatt, överklagande m.m. Dessa förfaranderegler skall tillämpas även på

avfallsskatten. Dock skall beträffande redovisningsperiodens längd gälla

avvikande regler.

Som närmare utvecklats i avsnitt 7.3 anser regeringen att

kalenderkvartal är en lämplig redovisningsperiod för avfallsskatten.

Redovisning skall således ske för perioderna januari mars, april juni,

juli september och oktober december.

En bruttometod bör, i likhet med vad som gäller för övriga

punktskatter, tillämpas vid redovisningen av skatten, jfr 2 kap. 7 § LPP.

Rent praktiskt innebär detta att den skattskyldige i sin deklaration skall

redovisa den mängd material som under perioden förts in till eller

uppkommit på anläggningen med de undantag som kan följa av 6 §

och därefter särredovisa de avfallsmängder som hänför sig till de olika

avdragsmöjligheterna i 10 §. Ett positivt nettobelopp skall därefter

betalas in till staten. Överstiger å andra sidan avdragen för en

redovisningsperiod skattens bruttobelopp för perioden, skall det

överskjutande beloppet, enligt 5 kap. 6 § LPP, återbetalas till den

skattskyldige.

10 §

Som framgår av kommentaren till första stycket 1 a får avdrag göras för

avfall som förts ut från anläggningen. En förutsättning för denna

avdragsrätt är dock att det avfall som förts ut också har tagits upp till

beskattning.

Någon avdragsrätt föreligger således inte för avfall som finns på

anläggningarna redan när lagen träder i kraft och därefter förs ut. Inte

heller kompostmassor, rötrester eller metangas som uppkommer efter de

behandlingsmetoder som angetts i 6 § första stycket 2, dvs. kompostering

och reaktorrötning, kan medföra rätt till avdrag eftersom det avfall som

använts i processen undantagits från beskattning.

För tydlighets skull bör påpekas att om ett avfall förs in eller

uppkommer under en redovisningsperiod men förs ut under samma

period, skall avfallet först tas upp till beskattning, vilket i sin tur ger rätt

till avdrag. Nettoeffekten blir således noll men de båda leden skall

redovisas i deklarationen.

10 § första stycket 1 a

Genom denna punkt uppnås att skatten endast belastar det avfall som

slutligt deponeras på anläggningen. Mängden material för vilket avdrag

medges bestäms enligt reglerna i 5 §, dvs. i normalfallet genom vägning.

Endast sådant material som tagits upp till beskattning kan komma i fråga

för avdrag.

Om det avfall som förs ut redan är skattebefriat genom annan

avdragsrätt, t.ex. slagger från metallurgiska processer, medför utförseln

inte en ytterligare möjlighet till avdrag.

Avdrag medges dock inte för lak- och reningsvatten som förs ut från

anläggningen. Med lakvatten avses nederbörds-, yt- eller grundvatten

som innehålls i deponin, lämnar deponin efter passage genom avfallet

eller som ytavrinner från avfallet. Med reningsvatten avses sådant vatten

som härrör från en reningsprocess inom anläggningen. Det kan t.ex. röra

sig om rening av oljebemängt vatten, där vattnet och föroreningarna

separeras. Det vatten som återstår kallas i skattelagen för reningsvatten.

Motsvarande inskränkning i avdragsrätten föreslås också för gas som

bildats vid nedbrytning av organiskt avfall (jfr under avsnitt 7.2.3).

10 § första stycket 1 b

Det kan tänkas att en del av det material som kommer in på en avfalls-

anläggning och som tas upp till beskattning senare visar sig användbart i

själva driften av anläggningen. För sådant material, som inte har kunnat

undantas redan genom regeln i 6 § första stycket 1, skapas skattefrihet

genom en avdragsmöjlighet. Det bör i praktiken röra sig om material som

kommit in till anläggningen tillsammans med annat avfall och som vid

senare sortering visar sig gå att använda som förbrukningsmaterial eller

liknande.

Vidare kan det förekomma att avfall, som uppkommer på

industrianläggningar med interna deponier och som varit föremål för

beskattning, i ett senare skede kan användas i den industriella processen,

t.ex. som bränsle. För det avfall som återanvänds på detta sätt föreligger

avdragsrätt i enlighet med första stycket 1 b. Av första stycket 1 a följer

att avdrag också medges för det avfall som förts ut från en

industrianläggning.

10 § första stycket 1 c

Under denna punkt medges skattefrihet för vissa material som den som

bedriver deponeringsverksamheten använder för att sköta verksamheten

på ett korrekt och ändamålsenligt sätt. Som framgått av avsnitt 11 avses

härmed konstruktions- och anläggningsarbeten inom anläggningen,

sluttäckning, stabilisering av askor o.dyl. För en närmare beskrivning av

vad som skall anses ingå som konstruktions- och anläggningsarbeten

hänvisas till nämnda avsnitt. Skattefrihet gäller dock inte för s.k.

mellantäckning, se nedan vid kommentaren till andra stycket.

Material som blir aktuella för skattefrihet med stöd av bestämmelsen är

dels inköpta material, dels avfall som uppfyller motsvarande

kvalitetskrav från tekniska respektive miljömässiga synpunkter och som

därför normalt tas emot till nolltaxa. Regeringen har valt att föreslå en

generell bestämmelse om skattefrihet för material som används för de

angivna ändamålen, i stället för att söka göra en uppräkning av

tillämpliga produkter. Rättspraxis får utvisa vilka produkter som inte

minst beroende på den tekniska utvecklingen kan bli aktuella i

sammanhanget och i de föreskrifter eller rekommendationer som

meddelas med anledning av lagen bör närmare ledning för tillämpningen

av bestämmelsen kunna ges. De naturmaterial och avfallsslag som utifrån

dagens kunskap kan komma att bli aktuella för skattefrihet med stöd av

punkten 1 c är exempelvis följande.

1. Cefyll och bentonit för tätning.

2. Matjord och bark för sluttäckning, släntbeklädnad, planterings- och

vegetationsytor.

3. Schaktmassor, tegel- och betongkross samt slaggrus som, i enlighet

med tillståndshandlingar och konstruktionsritningar, används för

utfyllnad, byggande av permanenta vägar, vallar och ledningar m.m.

inom anläggningen.

4. Askor, kalk, specialcement och liknande tillsatsmedel som används

för att stabilisera och solidifiera avfall som deponeras.

I tillståndet att bedriva deponeringsverksamhet anges i vad mån

massorna måste stabiliseras. Det bör ankomma på den som bedriver

verksamheten att avgöra i vad mån han vill använda mottaget avfall, som

uppfyller såväl tekniska som miljömässiga krav t.ex. kalkrika massor

eller köpa in nytt material för detta ändamål. Av kontrollskäl bör dock

endast stabilisering som har skett inom en skattepliktig anläggning kunna

utgöra grund för avdragsrätt.

10 § första stycket 2

Avdragsrätten enligt denna punkt avser förorenad jord som härstammar

från sanering av industrifastigheter, kemikalieolycksplatser och liknande.

Saneringen eller efterbehandlingen av ett markområde kan innebära

att föroreningarna i jorden genom olika åtgärder destrueras eller

koncentreras, med följd att ett avfall av varierande omfattning

uppkommer. Av den aktuella avdragsbestämmelsen följer att detta avfall,

när det förs till en avfallsanläggning, skall skattebefrias. Skälen för detta

har närmare utvecklats i avsnitt 12.2.1. För att skattefrihet skall medges

gäller inte krav på att någon annan åtgärd vidtagits med massorna än att

dessa bortforslats från ett förorenat område och förts till

avfallsanläggningen. Det finns alltså inte för skattefrihet något krav på att

vidare behandling skall ha vidtagits med jorden.

Huvuddelen av de fall där avdragspunkten torde komma att

aktualiseras beräknas avse förorenad jord från marksanering som förs in

till en skattepliktig avfallsanläggning. Lagtextens formulering utesluter

dock inte att avdragsrätten också kan tillämpas i det fall då ett

markområde saneras inom en industrianläggning, för vilken skatteplikt

råder enligt 1 § andra stycket, och deponeras inom denna anläggning.

Skatteplikt för den förorenade jorden aktualiseras således först i samband

med saneringen av markområdet. Miljölagstiftningens regelverk får

användas för att tillgodose att deponeringen sker under miljömässigt

godtagbara förhållanden.

10 § första stycket 3

Med muddring avses, enligt Naturvårdsverkets Allmänna råd (85:4)

Muddring och muddermassor, de åtgärder som vidtas för att fördjupa

eller restaurera ett vattenområde. Fördjupningen kan åstadkommas

genom grävning, sprängning, uppsugning eller bortspolning av sediment.

För de avfall som uppkommer vid dessa åtgärder föreligger således rätt

till avdrag. Jfr vidare vad som anförts under avsnitt 12.2.2.

10 § första stycket 4

Naturvårdsverket har i samarbete med företaget Geodesign AB under

1993 gjort en inventering av befintliga upplag för miljöfarligt avfall.

Numera används begreppet farligt avfall. Resultatet av denna inventering

föreligger i en skriftlig rapport som upprättats den 10 september 1993

(projekt nr 93123). Rapportens underlag kan användas för en bedömning

av vilka upplag som kan komma i fråga för tillämpning av

avdragsbestämmelsen. Det är dock givetvis ingen förutsättning för

avdragsrätt att upplaget redovisats i den nämnda rapporten.

Flertalet upplag torde ha miljötillstånd för deponering av farligt avfall,

men ett sådant tillstånd bör inte vara en förutsättning för att avdrag skall

kunna medges. Beträffande innebörden av begreppet farligt avfall, se

förordningen (1998:948) om farligt avfall.

 10 § första stycket 5

Det slam som blir aktuellt för skattebefrielse med stöd av denna punkt

har ingående behandlats under avsnitt 12.3.1. I praktiken torde, så vitt är

känt, bestämmelsen i dag endast komma att aktualiseras vad gäller

företaget Hydro Agri AB:s gipsdeponi på ön Gråen i Öresund. Den

anläggningen bör betraktas som en skattepliktig anläggning. Det

lakvatten som förs ut från anläggningen berättigar inte till avdrag (se

första stycket 1 a). Lakvattnet renas utanför den skattepliktiga

anläggningen och slammet förs därefter in till deponin och deponeras

där. Skatteplikt uppstår i och med införseln för slammet. I

skattedeklarationen får dock företaget, med stöd av den aktuella punkten,

göra avdrag för skatten på slammet. Någon skattekonsekvens uppstår

alltså i praktiken inte för slammet.

10 § första stycket 6

Jfr under avsnitt 12.3.2.

10 § första stycket 7

Avfallsslaget asbest har behandlats i avsnitt 12.4. Vidare har

Naturvårdsverket utfärdat Allmänna råd (87:3) Deponering av asbest.

Begreppet asbesthaltigt avfall bör tolkas restriktivt. Det bör således

inte vara möjligt att kunna åberopa punkten som stöd för att uppnå

skattebefrielse för osorterat rivningsavfall, där endast en mindre del

utgörs av takplattor, rör och liknande som innehåller asbest. I den mån

det är praktiskt möjligt och sker i enligt med de riktlinjer för hantering av

asbestavfall, som utarbetats av Arbetarskyddsstyrelsen och

Naturvårdsverket, bör asbesten redan innan införseln till

avfallsanläggningen avskiljas från övrigt material. Om detta av

hälsoskyddsskäl inte är möjligt bör dock skattefrihet kunna komma i

fråga för asbesthaltigt material.

 10 § första stycket 8

Denna punkt avser avfall som uppkommer som rester vid rening av fluor-

och svavelhaltiga rökgaser vid tillverkning av järnmalmspellets. Jfr under

avsnitt 13.2.

10 § första stycket 9

För en närmare beskrivning av grönlutslam hänvisas till avsnitt 13.4.2.

10 § första stycket 10

Returfiberavfall och avsvärtningsslam från upparbetning av returpapper

behandlas under avsnitt 13.4.3.

10 § första stycket 11

Jfr under avsnitt 13.6.1.

10 § första stycket 12

Jfr under avsnitt 13.6.2.

10 § första stycket 13

Jfr under avsnitt 13.6.3.

10 § första stycket 14

Jfr under avsnitt 13.6.4.

10 § första stycket 15

Inom järn- och stålverken uppkommer en rad olika avfall i olika stora

mängder och med varierande egenskaper. De helt dominerande

mängderna utgörs av slagger från raffineringen av olika smältor. Slagger

av motsvarande slag förekommer vid flera andra metallproducerande

verksamheter. Begreppet metallurgiska processer används inom

energiskatte-lagstiftningen och Riksskatteverket har i detta sammanhang

utfärdat rekommendationer om vad som bör innefattas i begreppet (se

RSV Ip 1993:1 s.16). Inom järn- och stålindustrin rör det sig om den del

av processen som börjar med sintertillverkning och slutar med göt,

ämnen eller gjutgods. För ickejärnmetaller och ferrolegeringar omfattas

de processteg som innebär sintring, smältning eller reduktion. Bränning

av kalksten och dolomit anses inte tillhöra den metallurgiska processen.

För närmare beskrivning hänvisas till avsnitt 13.7.1.

10 § första stycket 16

Denna punkt avser det avfall i form av stoft och slam som uppkommer

från rening av gaser från framställning av råjärn och råstål. Jfr under

avnitt 13.7.2.

10 § första stycket 17

Punkten avser oljehaltigt glödskalsslam som uppkommer i samband med

stränggjutning och valsning. Jfr under avsnitt 13.7.3.

10 § första stycket 18

Genom denna punkt åstadkoms skattefrihet för det metallhydroxidslam

som uppkommer i samband med upphetning av stål till höga

temperaturer. Jfr under avsnitt 13.7.4.

10 § första stycket 19

Denna punkt avser sådant stoft och slam som uppkommer vid rening av

rökgaser och processvatten vid framställning av koppar, zink och bly. Jfr

under avsnitt 13.7.5.

10 § första stycket 20

Jfr under avsnitt 13.7.6.

10 § första stycket 21

Jfr under avsnitt 13.7.7.

10 § första stycket 22

Denna punkt avser den sand som uppkommer som ett avfall efter

gjutning inom stål-, metall- och verkstadsindustrierna, se vidare under

avsnitt 13.8.

10 § första stycket 23

Avfall från glasåtervinning har behandlats i avsnitt 13.10. Vad som bör

komma i fråga för avdragsrätt är, som närmare utvecklats i det nämnda

avsnittet, föroreningar i form av kapsyler, porslin, plastkassar och

liknande som sorteras ut vid den rensprocess som är en nödvändighet för

att en faktisk återvinning av den insamlade glasmassan skall kunna ske.

10 § andra stycket

Med mellantäckning avses den täckning som dagligen sker för att bl.a.

minska olägenheter av lukt, nedskräpning m.m. Ett synonymt begrepp är

arbetstäckning. Avfall som används för sådant ändamål medför inte rätt

till avdrag enligt första stycket 1 c. Det är härvid utan betydelse om det

som används för mellantäckning är inköpt material eller om det är avfall

som omhändertagits mot betalning.

16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:151) om

punktsskatter och prisregleringsavgifter

1 kap. 1 §

Ändringen innebär endast att lagen om skatt på avfall har lagts till i första

stycket.

2 kap. 3 §

I normala fall är kalendermånad redovisningsperiod för punktskatter. För

avfallsskatten är den dock ett kalenderkvartal. Avfallsskatten har därför

förts in i första stycket andra meningen där det anges vilka punktskatter

som avviker från den gängse redovisningsperioden.

Förteckning över remissinstanser m.fl.

Göta Hovrätt, Kammarrätten i Sundsvall, Länsrätten i Kopparbergs län,

Kommerskollegium, Banverket, Vägverket, Riksrevisionsverket,

Riksskatteverket, Närings- och teknikutvecklingsverket,

Konkurrensverket, Boverket, Skogsstyrelsen, Jernkontoret, Länsstyrelsen

i Stockholms län, Länsstyrelsen i Skåne län, Länsstyrelsen i Göteborgs

och Bohus län, Länsstyrelsen i Gävleborgs län, Länsstyrelsen i

Norrbottens län, Statens naturvårdsverk, Koncessionsnämnden för

miljöskydd, Kemikalieinspektionen, Stockholms stad, Helsingborgs stad,

Borås kommun, Borlänge kommun, Luleå kommun,

Byggentreprenörerna, Företagarnas Riksorganisation,

Göteborgsregionens Avfallsaktiebolag, Kemikontoret,

Landsorganisationen i Sverige, Ragn-Sells AB, WMI Sellbergs AB,

Skogsindustrierna, Svenska Arbetsgivareföreningen, Svenska

Fjärrvärmeföreningen, Svenska Gjuteriföreningen, Svenska

Gruvföreningen, Svenska Kommunförbundet, Svenska

Kraftverksföreningen, Svenska Naturskyddsföreningen, Svenska

Renhållningsverksföreningen, Svenska åkeriförbundet, Sveriges

Industriförbund, Sydvästra Skånes Avfallsaktiebolag, Tjänstemännens

Centralorganisation, Västmanlands Avfallsaktiebolag, Svensk

Glasåtervinning AB, Nässjö Affärsverk AB, GANSCA Deponi AB,

Casco Products AB, Superior Graphite Europe Swedish Branch AB,

Samarbete om Skånskt Avfall, Hydro Agri AB, Gränges Metall AB,

Sågverkens Riksförbund, Renoma AB, Professor Bengt Nihlgård och Dr

Torleif Bramryd, Ekologiska Institutionen vid Lunds Universitet, Falu

kommun, Skånes Naturvårdsförbund, Grus och Makadamföreningen,

Vargön Alloys AB, Företagens Uppgiftslämnardelegation, Söderhalls

Renhållningsverk AB, Kommunförbundet Västerbotten, Svenska Vatten-

och Avloppsverksföreningen, Stor-Stockholms Energi AB, Svenska

Revisorssamfundet, Lars[REDACTED_EFTERNAMN] och Cementa AB.

Efter att lagrådsremissen presenterades 5 juni 1997 har ytterligare

kommentarer mottagits från Boliden AB, Partek Rockwool AB, Svenska

Kalkföreningen, Gnosjö kommun, Econova Energi AB,

Återvinningsindustrierna, Stora Kopparbergs Bergslags AB,

Betongvaruindustrins Riksförbund, Svenska Fabriksbetongföreningen,

D.A.Mattsson AB och Trestadsregionens Avfallsaktiebolag.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om skatt på avfall

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Skatt (avfallsskatt) skall betalas till staten enligt denna lag för

1. avfall som förs in till en avfallsanläggning, eller

2. avfall som uppkommer inom en anläggning där huvudsakligen

annan verksamhet än avfallshantering bedrivs.

Avfallsskatt skall betalas om vid anläggningen avfall deponeras eller

förvaras under längre tid än ett år och om anläggningen tillförs eller det

på anläggningen uppkommer

1. farligt avfall, eller

2. annat avfall än som avses under 1, om mängden avfall överstiger 50

ton per år.

2 § Bestämmelserna i 1 § gäller dock inte för anläggningar där

deponering eller förvaring under längre tid än ett år sker uteslutande av

1. ett eller flera av följande avfallsslag, nämligen

a) gråberg,

b) jord, sten, grus, lera, skiffer eller kalksten,

c) avfallssand från gruvindustriell verksamhet och avfall från

vattenrening vid sådan verksamhet, eller

2. radioaktivt avfall.

I fråga om avfall från vattenrening vid gruvindustriell verksamhet

gäller första stycket 1 endast under förutsättning att deponering eller

förvaring sker tillsammans med avfallssand från sådan verksamhet.

3 § Med avfall enligt denna lag jämställs annat material som förs in till

en avfallsanläggning.

Skattebelopp m.m.

4 § Avfallsskatt skall betalas med 250 kronor per ton avfall.

5 § Avfallsskatt skall bestämmas på grundval av vägning av det avfall

som förs in till eller uppkommer vid anläggningen.

Om den mängd avfall som förs in till eller uppkommer vid en

anläggning är av mindre omfattning eller det av någon annan anledning

finns särskilda skäl får avfallsskatten bestämmas på annan grund än

vägning.

Undantag från skatteplikt

6 § Avfallsskatt skall inte betalas för

1. material som är avsett att användas för driften av

avfallsanläggningen eller som förs in till anläggningen utan direkt

samband med avfallshanteringen,

2. park- och trädgårdsavfall som är avsett att inom anläggningen

behandlas genom kompostering.

Avfallsskatt skall dock betalas för rester som uppstår efter genomförd

behandling enligt första stycket 2.

Vem som är skattskyldig

7 § Skyldig att betala avfallsskatt är den som bedriver verksamheten på

en skattepliktig anläggning.

Den som är skattskyldig skall vara registrerad hos

beskattningsmyndigheten.

Skattskyldighetens inträde

8 § Skyldigheten att betala avfallsskatt inträder i fall som avses i

1. 1 § första stycket 1 när avfall förs in till anläggningen,

2. 1 § första stycket 2 när avfall uppkommer och i

3. 6 § andra stycket när behandlingen har slutförts.

Avdrag i deklaration

9 § I en deklaration som avser avfallsskatt får avdrag göras för skatt på

1. avfall som

a) förts ut från anläggningen, dock inte lakvatten och deponigas,

b) använts för driften av anläggningen,

c) använts för konstruktionsarbeten inom anläggningen eller för att där

åstadkomma en miljösäker deponering,

2. förorenad jord från marksanering,

3. muddermassor från sanering och fördjupning av vattenområden,

4. avfall från sanering av upplag för farligt avfall,

5. slam från behandling av lakvatten från gipsdeponi,

6. avfall från rening av kommunalt avloppsslam som förorenats på

grund av verksamhet vid Falu koppargruva,

7. asbesthaltigt avfall,

8. fluorhaltigt och järnhaltigt avfall från rökgasrening vid tillverkning

av järnmalmspellets,

9. grönlutslam från kausticeringsprocesser,

10. returfiberavfall och avsvärtningsslam från upparbetning av

returpapper,

11. slam från framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och

natriumfosfat,

12. kalciumfluoridslam från framställning av aluminiumfluorid,

13. gipsslam från framställning av uppkolningsmedel,

14. elfilterstoft från framställning av kalciumkarbid,

15. slagger från metallurgiska processer,

16. katodrester, elektrofilterstoft, blästerstoft och kolavfall från

framställning av aluminium,

17. stoft och slam från rening av rökgaser från framställning av

ferrolegeringar,

18. gjuterisand,

19. avfall från rensprocessen vid upparbetning av återvunnet glas.

Avdrag enligt första stycket 1 c får dock inte göras för skatt på avfall

som använts för mellantäckning.

Avdrag enligt första stycket får endast avse skatt på sådant avfall som

tagits upp till beskattning.

Förfarandet

10 § Redovisningsperioden för avfallsskatten är kalenderkvartal. I övrigt

gäller för avfallsskatten bestämmelserna i lagen (1984:151) om

punktskatter och prisregleringsavgifter om förfarandet vid beskattningen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1998.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1997-06-10

Närvarande: justitierådet Staffan[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. presidenten

i Försäkringsöverdomstolen Leif[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Leif Lindstam.

Enligt en lagrådsremiss den 5 juni 1997 (Finansdepartementet) har rege-

ringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över ett förslag till lag om

skatt på avfall.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Susanne
[REDACTED_EFTERNAMN] och kammarrättsassessorn Rolf[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

I 1 § har tagits in de grundläggande reglerna om i vilka situationer

avfallsskatt skall betalas, medan 2 § innehåller undantagsbestämmelser

för vissa anläggningar. Enligt 3 § skall med avfall enligt lagen jämställas

annat material som förs in till en avfallsanläggning.

Lagrådet föreslår till en början att bestämmelserna i 1 § disponeras om

och förtydligas. Bl.a. bör i skilda stycken behandlas situationer då avfall

förs in till en avfallsanläggning och situationer då avfall uppkommer

inom en anläggning där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering.

I 1 § liksom på flera andra ställen i lagen används ordet "depone-

ring". Det framgår av remissprotokollet att härmed menas en slutlig

förvaring. Lagrådet förordar att en definition tas in i 1 §.

Den föreslagna bestämmelsen i 3 § har ett sådant nära samband med

1 § att den bör bilda en 2 §. Lagtexten bör justeras något, så att det klart

framgår att paragrafen är tillämplig bara på material som förs in till en

sådan avfallsanläggning som avses i 1 § första stycket.

Även de föreslagna reglerna i 2 § som bör bilda 3 § bör justeras

något. Bl.a. bör, i stället för ordet "gråberg", användas uttrycket

"bergrester från gruvindustriell verksamhet" (jfr uttalandena i remiss-

protokollet).

Lagrådet föreslår att 1 3 §§ får följande lydelse:

"1 § Skatt (avfallsskatt) skall betalas till staten enligt denna lag för

avfall som förs in till en avfallsanläggning där farligt avfall eller annat

avfall till en mängd av mer än 50 ton per år slutligt förvaras (deponeras)

eller förvaras under längre tid än ett år.

Avfallsskatt skall också betalas för avfall som uppkommer inom en

anläggning där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än

avfallshantering, om farligt avfall eller annat avfall till en mängd av mer

än 50 ton per år deponeras inom anläggningen eller förvaras där under

längre tid än ett år.

2 § Med avfall jämställs annat material som förs in till en avfallsan-

läggning som avses i 1 § första stycket.

3 § Bestämmelserna i 1 § gäller inte för anläggningar där deponering

eller förvaring sker uteslutande av

1. ett eller flera av följande avfallsslag, nämligen

a) jord, grus, lera, skiffer, kalksten eller annan sten,

b) bergrester från gruvindustriell verksamhet,

c) avfallssand från gruvindustriell verksamhet och avfall från vatten-

rening vid sådan verksamhet, eller

2. radioaktivt avfall.

I fråga om avfall från vattenrening vid gruvindustriell verksamhet

gäller första stycket 1 endast under förutsättning att deponering eller

förvaring sker tillsammans med avfallssand från sådan verksamhet."

Som följd av vad Lagrådet nu har föreslagit får vissa ändringar göras i

hänvisningarna i 8 §.

Enligt 5 § första stycket skall avfallsskatt bestämmas på grundval av

vägning av det avfall som förs in till eller uppkommer vid den anlägg-

ning som det är fråga om. Avfallsskatten får dock, enligt vad som sägs i

5 § andra stycket, bestämmas på annan grund än vägning, om den mängd

avfall som förs in till eller uppkommer vid en anläggning är av mindre

omfattning eller det av någon annan anledning finns särskilda skäl.

I remissprotokollet har inte lämnats något exempel på situationer då

det vid sidan om sådana fall då anläggningen är av mindre omfattning

skulle kunna anses föreligga särskilda skäl för att bestämma

avfallsskatten på en annan grund än vägning. Lagrådet anser det önskvärt

med ett uttalande i denna fråga.

När det gäller förfarandet vid bestämmandet av avfallsskatt är avsikten

att reglerna i lagen (1984:151) om punktskatter och prisreglerings-

avgifter i allt väsentligt skall gälla. En bestämmelse härom har tagits in i

10 §.

Av hänvisningen till 1984 års lag följer bl.a. att den som är

skattskyldig skall redovisa skatten till beskattningsmyndigheten genom

att lämna deklaration. Enligt 9 § i det remitterade förslaget får i en

deklaration avdrag göras för skatt på en rad olika slag av avfall m.m.

Enligt Lagrådets mening är det naturligast att låta hänvisningen till

1984 års lag komma före bestämmelserna om avdrag i en deklara-tion.

Hänvisningen bör alltså tas in i 9 §. Härvid bör efter förebild av vissa

andra lagar på punktskatteområdet en viss omformulering ske i

förhållande till remissförslaget. 9 § bör också innehålla den speciella

regel om redovisningsperiod för avfallsskatt som har tagits in i 10 § i det

remitterade förslaget.

Lagrådet förordar att 9 § ges följande utformning:

"I fråga om förfarandet vid beskattningen gäller bestämmelserna i

lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter.

Redovisningsperioden för avfallsskatt är dock kalenderkvartal."

När det gäller 9 § i det remitterade förslaget som bör bilda 10 §

föreslår Lagrådet vissa justeringar. Bl.a. bör, i stället för ordet

"deponigas", användas uttrycket "gas som har bildats vid nedbrytning av

organiskt avfall". Vidare bör ordet "gipsdeponi" bytas ut mot orden

"anläggning där gips deponeras". Lagrådet anser också att 9 § tredje

stycket är onödigt och att det därför bör kunna utgå.

I 9 § första stycket punkt 6 talas om "avfall från rening av kommunalt

avloppsslam som förorenats på grund av verksamhet vid Falu

koppargruva". Enligt Lagrådets uppfattning kan det ifrågasättas om inte

bestämmelsen bör få en mer allmän räckvidd, så att den gäller även be-

träffande verksamhet vid andra nedlagda gruvor än Falu koppargruva.

Finansdepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 8 april 1999

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 1998/99:84 Lag om skatt på avfall

1 Senaste lydelse 1995:1668

2 Senaste lydelse 1993:853

Prop. 1998/99:84

4

1

129

129

Prop. 1998/99:84

Bilaga 1

129

129

Prop. 1998/99:84

Bilaga 2

128

129

Prop. 1998/99:84

Bilaga 3

129

129

Prop. 1998/99:84