Regeringens proposition 1990/91:17

om tillfällig försäljning

Regeringen föreslår riksdagen alt anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 4 oktober 1990.

På regeringens vägnar 

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Margot[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen foreslås alt de näringsidkare som bedriver tillfällig försälj­ning skall bli skyldiga atl lämna konsumenten upplysning om sitt namn, sin postadress och sitt telefonnummer. Denna informationsskyldighet skall i princip omfatta alla former av tillfällig handel.

Vidare föreslås att tillfällighetshandeln i princip skall bli fri.

Om det emellertid behövs med hänsyn lill varuförsörjningen i ett om­råde, skall enligt förslaget kommunen efter regeringens bemyndigande få föreskriva alt tillstånd skall krävas i området. Della skall gälla i fråga om en del viktiga basvaror, nämligen kläder och skor saml sådana livsmedel, som inte är avsedda att förtäras på stället.

Dessa förslag las upp i en ny lag om tillfällig försäljning. Den avses ersätta lagen (1975:985) om tillfällig handel. De lillståndskrav som gäller enligl bl. a. allmänna ordningsstadgan (1956:617), livsmedelslagen (1971: 511) och livsmedelsförordningen (1971:807) berörs inle av förslagen.

Slutligen innebär förslagen i propositionen all marknadshandeln skall regleras på samma sätt som offentliga tillställningar i allmänna ordnings­stadgan. Kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående mark­nader föreslås därför bli upphävd.

Den nya lagstiftningen avses träda i kraft den I januari 1991.

Prop. 1990/91:17

Propositionens lagförslag

Prop. 1990/91:17

1 Förslag till

Lag om tillfällig försäljning

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt säljer varor till

konsumenter. Den skall dock inte tilllämpas vid försäljning som bedrivs

stadigvarande från ett fast tillverknings- eller försäljningsställe eller i

omedelbar anslutning lill näringsidkarens fasta tillverknings- eller försälj­

ningsställe.

Informationsskyldighet

2 § Vid försäljning som omfattas av denna lag skall genom en väl synlig

skylt eller på något annat verksamt sätt lämnas upplysning om näringsid­

karens namn, postadress och telefonnummer.

Om det pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger 300 kronor, skall informationen dessutom lämnas skriftligen till konsumenten.

Denna paragraf gäller inte vid sådan försäljning som omfattas av hem-försäljningslagen (1981:1361).

Föreskrifter om tillståndskrav

3 § Om det behövs med hänsyn lill vamförsörjningen i ett område, får

regeringen i en förordning föreskriva att försäljning i området av kläder,

skor eller sådana livsmedel som inte är avsedda för förtäring på stället får

ske bara efter särskilt tillstånd av den kommun där området ligger. Sådana

föreskrifter skall begränsas på sätt som framgår av 5 §.

Regeringen får överlåta ål kommunerna atl meddela föreskrifter som avses i första stycket.

4 §   1 3 § avses med

livsmedeh varor som avses i 1 § 1 livsmedelslagen (1971: 511), kläder: varor som avses i 61 eller 62 kap. tulltaxelagen (1987: 1068), skor. varor som avses i 64 kap. tulltaxelagen.

5 § Föreskrifter enligt 3 § får meddelas bara i fråga om försäljning som

sker

 i en lokal eller ett liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid

enstaka tillfällen eller för en kortare tid, eller

 från ett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller

transport av varor.

Föreskrifterna får dock inte avse försäljning

 inom en lokal där någon annan näringsidkare bedriver stadigvarande

försäljning,

från elt fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 2 § allmänna ordningsstadgan (1956:617) eller på ett salutorg eller någon liknande plats som kommunen har upplåtit till allmän försäljningsplats, eller

vid ofientliga tillställningar som avses i allmänna ordningsstadgan eller vid allmänna sammankomster som avses i lagen (1956:618) om

allmänna sammankomster.

4

Tillstånd

Prop. 1990/91:17

6

§ Frågor om tillstånd prövas av den kommunala nämnd som kommun­fullmäktige bestämmer.

7

§ Tillstånd skall lämnas, om försäljningen inte kan väntas medföra någon stöming av betydelse för vamförsörjningen inom området.

8

§ Tillstånd ges för etl bestämt tillfälle eller för en viss tid, högst tre år i sänder.

Ett tillstånd får förenas med villkor.

9 § Ett tillstånd får återkallas, om en föreskrift i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som har meddelats med stöd av lagen i något

väsentligt avseende har satts åsido.

10 § Den kommunala nämnd som avses i 6 § skall utfärda bevis om

meddelat tillstånd.

Tillståndsbeviset i original eller kopia skall föras med vid försäljningen.

Straff

11 § Till böter, högst ettusen kronor, skall den dömas som uppsåtligen

eller av oaktsamhet bryter mot 2 § eller 10 § andra stycket.

Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bedriver försäljning utan föreskrivet tillstånd, eller

2.

bryter mot villkor som har ställts upp med stöd av 8 § andra stycket. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

12 § Näringsidkaren ansvararförensådangämingsom avsesi 11 §, om

den har begåtts i hans rörelse och han har haft eller borde ha haft vetskap

om gärningen.

Överklagande m.m.

13 § En kommunal nämnds beslut i ärenden om tillstånd enligl denna lag

får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

14 § Beslut i ärenden om tillstånd skall gälla omedelbart, om inte något

annat föreskrivs i samband med beslutet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, då lagen (1975:985) om tillfällig handel skall upphöra att gälla.

2.

Sådana tillstånd för försäljning av kläder, skor eller livsmedel som har meddelats enligt den upphävda lagen gäller fortfarande. 1 fråga om sådana tillstånd skall föreskrifterna i den lagen tillämpas.

2 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader

Härigenom föreskrivs att kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmel­ser angående marknader skall upphöra att gälla vid utgången av år 1990.

Sådana tillstånd som har meddelats med stöd av kungörelsen och som avser marknader som får hållas fram till utgången av år 1991 gäller fortfarande.

3 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Härigenom föreskrivs atl 9 och 12 §§ allmänna ordningsstadgan (1956:617) skall ha följande lyddse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9§'

Med offentlig tillställning avses

Med offentlig tillställning avses

tävling och uppvisning i sport och

tävling och uppvisning i sport och

idrott, danstillställning, cirkusföre-

idrott, danstillställning, cirkusföre-

slällning, tivoli- och marknadsnö-

ställning, livolinöjen, festtåg, mark-

jen, festtåg samt tillställning av an-

nad och mässa samt tillställning av

nat slag, som anordnas för allmän-

annal slag, som anordnas för all­

heten och som icke avses i lagen om

mänheten och som inte avses i la-

allmänna sammankomster.

gen (1956:618) om allmänna sam­

mankomster.

Såsom offentlig skall anses jämväl tillställning, till vilken tillträde är beroende av medlemsskap i viss förening eller av inbjudning, därest tillställningen uppenbarligen utgör del av rörelse, som föreningen eller inbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av dylika tillställningar, eller vilken eljest, såsom med avseende å omfattningen av den krets som äger tillträde eller de villkor under vilka tillträde lämnas, är atl jämställa med tillställning till vilken allmänheten har tillträde.

12 f Offentlig tillställning får inte anordnas på allmän plats utan tillstånd av polismyndigheten.

Sådant tillstånd fordras även i

Sådant tillstånd fordras även i

annat fall för offentlig danstillställ-

annat fall för offentlig danstillställ­

ning, cirkusföreställning, tivoli- och

ning, cirkusföreställning, tivolinö-

marknadsnöjen och därmed jäm-

Jen och därmed jämförlig nöjestill-

föriig nöjestillställning samt tävling

ställning, utomhusmarknad samt

och uppvisning i motorsport och

tävling och uppvisning i motor-

professionell brottning..

sport och professionell brottning.

Om det kan ske utan fara för ordning och säkerhet, får polismyndigheten befria en sammanslutning eller annan anordnare från skyldigheten att söka tillstånd enligt andra stycket beträffande tillställningar av ett visst slag.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

2.

Bestämmelsema om tillståndsplikt i 12 § och om anmälningsplikt i 13 § tillämpas inte i den mån tillstånd fortfarande gäller enligt den upp­hävda kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående markna­der.

2

Senaste lydelse 1982:344. Senaste lydelse 1982:344.

Civildepartementet

Pp. 1990/91:17

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 oktober 1990

Närvarande; statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Eng­ström, Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R. Carisson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds, Wall­ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om tillfällig försäljning

1 Inledning

1.1 Nuvarande lagstiftning

Olika former av tillfällighetshandel regleras i dag bl. a. i lagen (1975:985) om tillfällig handel (ändrad senast 1983:648), allmänna ordningsstadgan (1956:617, ändrad senast 1982:1171) och kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader (ändrad senast 1977:908, mark­nadskungörelsen). Det gäller sådana former av tillfällig handel som sker på tillfälliga försäljningsplatser och under kringföring, torghandel och lik­nande saml marknadshandel. Regleringen innefattar i huvudsak krav på tillstånd och informationsskyldighet samt administrativa bestämmelser och ordningsföreskrifter. Bestämmelsernas syfte äiibl. a. atl skydda konsu­menternas långsiktiga intressen genom att trygga en gmndläggande varu­försörjning via fast handel och all kontrollera handeln från ordningssyn-punkl.

I andra författningar som inle primärt reglerar tillfällig handel finns också bestämmelser för olika typer av sådan handel. Som exempel kan nämnas livsmedelslagen (1971:511, ändrad senast 1989:461) och livsme­delsförordningen (1971: 807, ändrad senast 1990:310), som reglerar hand­eln med livsmedel från hälsoskyddssynpunkl. Lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade varor med tillhörande förordningar syftar till att förebygga avsättning av stulet eller på annal sätt olovligen åtkommet gods och att underiätta polisens efterspaning av sådant gods. Enligt väglagen (1971:948, ändrad senast 1988:953) krävs tillstånd för handel inom väg­område. Väghållningsmyndighetens prövning sker från bl. a. irafiksäker-hetssynpunkt.

Lagen om tillfällig handel är tillämplig på all yrkesmässig handel där medförda varor bjuds ut på ett tillfälligt försäljningsställe eller under kringföring. Undantagna är dock bl. a. torg- och marknadshandel, försälj­ning på mässor samt försäljning i samband med offentliga tillställningar och vissa allmänna sammankomster.

1.2                                                                Riksdagen

Prop. 1990/91:17

I riksdagen har under flera riksmöten väckts motioner med begäran om såväl förenklingar som skärpningar av gällande bestämmelser. Sålunda föreslogs i motionerna 1979/80:1765 och 1980/81: 1019 en avreglering av den tillfälliga handeln med undanlag för skyldigheten att lämna konsumen­ten namn- och adressuppgifter för eventuella reklamationer, 1 motion 1982/83:2021 begärdes en översyn av lagen om tillfällig handel, Enligl motionärerna behövdes en översyn eftersom tillämpningen av lagen hade mjukats upp, I den sistnämnda motionen och i motion 1983/84:2366 framfördes också att del är önskvärt med en bättre samstämmighet mellan reglerna för torghandel och de bestämmelser som finns inom andra områ­den av den tillfälliga handeln.

Riksdagen avslog motionerna, men förutsatte samtidigt att det ansvariga statsrådet noga följde utvecklingen på området och log initiativ till en översyn av lagen när det kunde bedömas erforderligt (NU 1980/81:4, NU 1980/81: 32, NU 1982/83: 54, rskr, 402),

I motion 1983/84:1312 föreslogs att försäljning av livsmedel skulle omfattas av lagen om tillfällig handel då den tillfälliga handeln ansågs ha ökat kraftigt på senare år, vilket uppgavs ha orsakat den fasta handeln problem. Samtidigt begärdes en översyn av lagen. Med hänvisning till atl regeringen då hade beslutat om en översyn av vissa former av tillfällighets-handeln avslog riksdagen motionen på näringsutskottets hemställan (NU 1984/85:24),

1.3   Skrivelser

Örebro kommun har i en skrivelse den 3 februari 1983 till regeringen satt i fråga, om marknadskungörelsen behövs.

I en skrivelse den 5 juli 1984 till finansdepartementet har Sveriges Köpmannaförbund fört fram synpunkter på den tillfälliga handeln.

1.4   Utredning, remissbehandling

År 1977 tillkallades en särskild utredare (Dir. 1977:15) för att göra en översyn av allmänna ordningsstadgan. Uiredaren har avlämnat betänkan­det (SOU 1985:24) Ordningslag.

Betänkandet har remissbehandlats. Ärendet bereds för närvarande inom justitiedepartementet.

I juni 1985 uppdrog chefen för finansdepartementet åt en särskild utredare (departementsrådet Karl-Ingmar Edstrand) alt se över lagstift­ningen om olika former av tillfällighetshandel. Utredaren skulle med utgångspunkt i konsumentintresset lägga fram förslag i syfte att så långt som möjligt samordna, förenkla och förtydliga lagstiftningen för alla for­mer av yrkesmässig tillfällighelsförsäljning (Dir. 1985:8).

Utredaren, som har arbetat under namnet utredningen om tillfällig

handel, har avlämnat betänkandet (SOU 1988:46) Tillfällig handel. Till

protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betänkan-

9

det som bilaga 1, dels de lagförslag som betänkandet innehåller som bilaga     Prop. 1990/91:17 2.

Betänkandet har remissbehandlats. Till protokollet i della ärende bör fogas en förteckning över de remissinstanser som yttrat sig över betänkan-del som bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena har gjorts inom civildepartementet och finns tillgänglig i detta lagstiftningsärende (dnr MA 311/89).

1.5   Ytterligare skrivelser

Köpmannaförbundet har i en skrivelse den 12 oktober 1989 lill civil­departementet påtalat vikten av all den tillfälliga handeln underkastas myndigheternas kontroll i samma ulslräckning som den fasta handeln.

I en skrivelse den 1 mars 1990 har Köpmannaförbundet vidare samman­fattat vissa slutsatser från ett seminarium om tillfällig handel som förbun­det anordnade den 23 februari samma år. 1 skrivelsen framhålls bl. a. behovet av en fortsatt reglering av den tillfälliga handeln i syfte atl skydda konsumenterna och möjliggöra en konkurrens på lika villkor mellan fast och tillfällig handel. I ytteriigare en skrivelse av den 10 maj 1990, har Köpmannaförbundet bifogat ett uttalande av dess fullmäktige i anledning av regeringens remiss till lagrådet. I uttalandet sägs sammanfattningsvis all kommunerna bör ges ansvaret alt bestämma vilka varuområden och han­delsformer som bör omfattas av tillståndskrav, att det bör krävas re­gistrering av näringsidkare som bedriver tillfällig handel så alt konsumen­ten vid behov kan reklamera, samt alt det i lagens sanktioner bör finnas möjlighet lill förverkande och ordningsbot.

1.6   Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 april 1990 att inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om näringsidkares informationsskyldighet vid tillfällig för­säljning, lag om viss tillfällig försäljning, lag om upphävande av kungörel­sen med vissa bestämmelser angående marknader saml lag om ändring i allmänna ordningsstadgan. Förslagen hade upprättats i civildepartementet på grundval av förslagen i det tidigare nämnda betänkandet om tillfällig handel och remissvaren däröver. Lagrådsremissens lagförslag bör fogas till protokollet som bilaga 4.

Lagrådet har i sitt yttrande, som bör fogas till protokollet som bilaga 5, i sak i allt väsentligt godtagit förslagen.

Lagrådet har emellertid bl. a. föreslagit en gemensam lagtext för de båda regelverk som i remissen betecknats lag om näringsidkares informations­skyldighet vid tillfällig försäljning och lag om viss tillfällig försäljning. Som lagrubrik har lagrådet föreslagit "Lag om tillfällig försäljning". Till de enskilda paragraferna har lagrådet anfört synpunkter av såväl saklig som redaktionell art.

Som kommer att framgå av del följande godtar jag i allt väsentligt

lagrådets synpunkter och förordar alltså vissa ändringar i de remitterade

förslagen. På en punkt (s. 36 f) som gäller övergångsbestämmelserna till

10

den nya lagen om tillfällig försäljning, har jag dock frångått lagrådets     Prop. 1990/91: 17 förslag.

2 Bakgrund

2.1 Nuvarande ordning

Tillfällig handel

Med tillfällig handel förslås enligt lagen om tillfällig handel att någon på etl av honom tillfälligt begagnat försäljningsställe eller under kringföring yrkesmässigt salubjuder varor som han för med sig. All tillfällighetshandel utgör dock inte tillfällig handel i lagens mening. Undanlag görs bl. a. för torghandel, marknadshandel, handel på mässa och handel som anordnas i samband med offentlig tillställning eller sammankomster för framförande av konstnärligt verk.

Tillfällig handel får enligt lagen bedrivas endast efter särskih tillstånd av länsstyrelsen. Tillstånd krävs emellertid inle för kringförings- eller utom-hushandel, som utgör elt underordnat led i en annars på stadigvarande driftställe bedriven rörelse och avser sådana varor som regelmässigt fram­ställs där (s. k. kompletteringshandel). Inte heller krävs tillstånd för sed­vanlig auktionsförsäljning av lösöre som tillhör dödsbo eller enskild per­son. Vidare krävs inle tillstånd för den som vill driva tillfällig handel med livsmedel, blommor och alster av inhemsk hemslöjd. Del sistnämnda undantaget gäller inte för icke-nordiska medborgare utan permanent uppe­hållstillstånd.

Tillstånd får som huvudregel lämnas endast om den avsedda handeln är av väsentlig betydelse från konsumentsynpunkt eller om del annars före­ligger särskilda skäl. Dessutom får tillstånd lämnas för handel med varor som tillhör konkursbo eller för handel vilken utgör ett underordnat led i en annars på stadigvarande driftställe bedriven rörelse och avser varor som regelmässigt framställs där.

Torghandel

Med torghandel förstås försäljning på salutorg och andra platser som en kommun har upplåtit till allmän försäljningsplats. Kommunernas befogen-hel atl upplåta visst område för torghandel följer av allmänna kommunal­rättsliga grundsatser om den kommunala kompetensen. I 1 kap. 4 § kom­munallagen (1977:179, ändrad senast 1990:787) anges denna kompetens genom föreskriften att kommun själv får vårda sina angelägenheter. Kom­munen har dock ingen skyldighet att upplåta platser för torghandel. En kommun kan alltså fritt avgöra om torghandel skall få förekomma i kommunen.

Upplåtelse av elt område lill allmän försäljningsplats sker som regel på

så sätt att kommunen i en lokal ordningsstadga anger vilken eller vilka

platser i kommunen som skall vara allmän försäljningsplats. För handel på

dessa platser gäller inget tillståndskrav enligt allmänna ordningsstadgan.

11

Samma stadga föreskriver vidare att en kommun får meddela närmare Prop. 1990/91:17 föreskrifter om ordningen vid torghandel. Sådana ordningsföreskrifter bmkar tas in i en särskild lorghandelsstadga, som skall antas av kommun­fullmäktige och fastställas av länsstyrelsen. Kommunförbundet har till ledning för kommunema utarbetat ett normalförslag till torghandels­stadga.

Marknader och mässor

Marknadskungörelsen reglerar tid och plats för marknaders hållande. I övrigt saknas regler om handel på marknader. Enligt marknadskungörelsen beslutar länsstyrelsen om tillstånd att hålla marknad och om indragning av sådana tillstånd. Det åligger också länsstyrelsen att årligen för varje mark­nad bestämma under vilka dagar den får hållas.

I marknadskungörelsen anges inte vad som avses med marknad. Enligt uppgift varierar uppfattningen härom mellan olika länsstyrelser. För för­säljning på sådan "marknad" för vilken länsstyrelsen inte har lämnat tillstånd enligt marknadskungörelsen gäller i stället reglerna i lagen om tillfällig handel. Om även nöjen ingår i marknaden är det dock tveksamt humvida lagen är tillämplig.

Enligt 9 § allmänna ordningsstadgan är marknadsnöjen atl anse som offentlig tillställning. Tillstånd av polismyndigheten krävs för att sådana nöjen skall få anordnas. För marknadsarrangemang vid vilka förekommer både försäljning av varor och marknadsnöjen krävs alltså normalt tillstånd av både länsstyrelsen och polismyndigheten.

Enligt förarbetena till lagen om tillfällig handel skall med mässa förstås ett arrangemang med flera näringsidkare som har förevisning och demon­stration av olika varor som huvudsakligt syfte (prop. 1977/78:186 s. 79). Lagen är dock inte tillämplig på mässor. Vammässor och särskilda utställ­ningar är dock i allmänhet så omfattande och publikdragande all de oftast är att anse som offentliga tillställningar och därför kräver tillstånd enligl allmänna ordningssladgan.

Informationsskyldighet

Enligt 9 § lagen om tillfällig handel skall den som bedriver tillfällig handel vid handelns utövande genom ett anslag eller på något annat sätt lämna uppgift om namn samt fast adress och telefonnummer. Fordras enligt lagen tillstånd för handeln skall informationen lämnas till köparen i skriftlig form. Dessutom skall tillståndsbevis medföras vid handelns utövande och visas upp vid anfordran.

En sådan lagfäst informationsskyldighet föreligger inte vid torg- och

marknadshandel, och inle heller vid handel på mässor, utställningar och

liknande. När det gäller torghandel finns emellertid i Svenska kommunför­

bundels normalförslag till lorghandelsstadga en föreskrift som ålägger den

som har fast försäljningsställe på salutorg att ha en skylt som anger namn

och adress. Motsvarande krav har endast i begränsad utsträckning ställts

upp i lokala torghandelsstadgor för den som har tillfällig saluplats.

12

2.2 Den tillfälliga handelns omfattning

Prop. 1990/91:17

Allmänt

Tillfällig handel i vid bemärkelse är av myckel skiftande karaktär och bedrivs i en mängd olika former: försäljning i tillfälligt utnyttjade lokaler, kringföringsförsäljning (t. ex. försäljning från vambussar och hemförsälj­ning), försäljning i samband med olika arrangemang (t. ex. marknader och mässor), torghandel, annan ulomhusförsäljning (t. ex. försäljning från stånd eller bärbara lådor), auktionsförsäljning m. m. Statens pris- och kartellnämnd (numera statens pris- och konkurrensverk, SPK) undersökte år 1985 omfattningen av olika former av dagligvamförsäljning (se utred­ningens betänkande s. 172 O- Av denna undersökning framgår att av den totala dagligvamförsäljningen förmedlades 85 procent genom butiker, drygt 7 procent genom kiosker och gatukök och knappt 4 procent genom olika former av tillfällig handel. Den tillfälliga handeln ingår alltså som en, om än mindre, del i den allmänna distributionen av varor till konsument­erna. För att något belysa denna handel vill jag här kortfattat redogöra för resultatet av den kartläggning av den tillfälliga handeln som utredningen har gjort (se betänkandet s. 91-170).

Handel enligt lagen om tillfällig handel

Under åren 1980-1985 registrerades i genomsnitt 250 ärenden om till­stånd enligt lagen om tillfällig handel per år. Flest ärenden (ca 25 per år) registrerades hos länsstyrelsen i Stockholms län. En tredjedel av samtliga ärenden registrerades i de fem Norrlandslänen. Antalet ärenden har mins­kat under de senaste åren. Denna minskning beräknas fortsätta.

Under perioden 1983-1985 meddelades sammanlagt ca 640 slutliga beslut, varav ca 450 innebar bifall lill sökandens ansökan. Hälften av de beslut där tillstånd lämnades meddelades i Norriandslänen.

Bakom de ca 450 bifallna ansökningarna finns 215 olika sökanden. Av dessa avsåg 56 kringföringshandel och gällde främst försäljning av bal­longer, vindsnurror, leksaker, flaggor, halsdukar, souvenirer, kläder och textilier. 159 sökanden fick tillstånd alt bedriva handel från tillfälliga försäljningsställen, t. ex. i Folkels hus, hembygdsgårdar, hotell och lik­nande samt butikslokaler. Denna handel avsåg framför allt kläder, skor, päls- och skinnvaror, textilier, möbler och mattor.

Hälften av alla tillstånd för kringföringsförsäljning meddelades i Stock­holms län. En majoritet av alla tillstånd för försäljning från tillfälliga försäljningsställen meddelades i Norriandslänen.

Från lagens ikraftträdande den 1 juli 1976 till den 31 december 1986 lagfördes drygt 800 personer på gmnd av brott mot lagen. Hälften av dessa avsåg kringföringshandel och hälften handel från tillfälliga försäljningsstäl­len. Enligt utredningen finns det starka skäl att anta att antalet överträdel­ser är betydligt större än vad statistiken om lagföring visar.

13

Torghandel

Prop. 1990/91: 17

Med torghandel avses som tidigare nämnts försäljning på salutorg och andra platser som en kommun har upplåtit till allmän försäljningsplats. Hösten 1986 förekom torghandel i 197 av landets 284 kommuner. Flertalet av dessa hade inrättat bara elt salutorg. Sammanlagt fanns 399 salulorg och andra allmänna försäljningsplatser på 276 orter. Handeln var starkt kon­centrerad till landels södra och mellersta delar, där ca 94 procent av samtliga salutorg fanns.

Under år 1985 upplät de berörda kommunerna fast saluplats till drygt 2 600 personer eller företag och tillfällig saluplats till ca 7 300. Den sist­nämnda siffran är något osäker, då flera personer och företag fanns regi­strerade i olika kommuner. En mer realistisk siffra torde enligt utredningen vara mellan 4000 och 6000 personer. De varor som såldes genom torghan­del var klassiska torghandelsvaror såsom blommor, fmkt, grönsaker och andra livsmedel, men även kläder, textilier och hemutmstning salufördes.

Marknader

Under år 1984 lämnade länsstyrelserna tillstånd till 268 marknader. Fler­talet av dessa pågick endast en eller två dagar.

Då marknadskungörelsen inte innehåller någon sanktion för de fall marknader skulle hållas utan tillstånd och då det är oklart vilka arrange­mang som skall anses vara marknader, har utredningen undersökt även andra "marknader" och marknadsliknande arrangemang för vilka tillstånd inle hade lämnats enligt marknadskungörelsen. Enligt de uppgifter som utredningen inhämtat från olika kommuner hölls knappt 900 marknader under år 1985, inklusive de för vilka länstyrelsema lämnat tillstånd enligt marknadskungörelsen. På drygt 600 av dessa bedrevs framför allt handel. Totalt anordnades marknadsarrangemang i 235 kommuner. De varor som säljs på marknader är främst kläder, textilier, husgeråd, lädervaror, korg-och träarbeten, leksaker och bijouterier.

Tillfällig handel med livsmedel

Tillfällig handel med livsmedel regleras i princip inte i lagen om tillfällig handel. Enligt livsmedelslagen och livsmedelsförordningen krävs tillstånd av miljö och hälsoskyddsnämnden för att få bedriva handel med livsmedel på platser som inte är livsmedelslokaler. Dessutom fattar nämnden beslut om vilka lokaler som skall anses som livsmedelslokaler.

Under år 1985 meddelades i 35 undersökta kommuner ca 1 300 tillstånd till handel med livsmedel på annan plats än i livsmedelslokal. Av dessa avsåg ca 1 000 tillfällig handel i vid bemärkelse. De flesta tillstånden gällde marknadshandel, publikdragande arrangemang och torghandel. Endast en mycket liten del avsåg egentlig tillfällig handel.

Vid försäljning från fordon krävs antingen särskilt tillstånd från miljö-

och hälsoskyddsnämnden eller att fordonet är kvalificerat som livsmedels-

14

lokal. Hösten 1986 fanns tolah 214 fordon registrerade som godkända i de Prop. 1990/91:17 undersökta kommunema. Knappt en tredjedel avsåg butiks- och vambus­sar, cirka en fjärdedel gällde specialfordon, t. ex. fryshussar, och resterande tredjedel var avsedda för gatukök eller liknande. Totalt kan sägas all ca 120 fordon av de 214 var avsedda för konsumenternas gmndläggande livsme­delsbehov. De flesta vambussarna fanns i södra och mellersta Sverige.

Enligt en allmän uppfattning har en kraftig nedgång av den tillfälliga handeln från fordon ägt mm under senare år. Enligt utredningens bedöm­ning finns i dag ca 500 buliksfordon i Sverige. Av dessa är ca 200 glassbilar. Av återstående 300 fordon beräknas ca en tiondel finnas i Norrland. Olovlig försäljning vid användande av vambussar förekommer inte sär­skilt ofta, enligt de uppgifter utredningen har fåll fram.

3. Allmän motivering

3.1 Allmänna utgångspunkter

En framtida reglering av den tillfälliga handeln bör enligt min uppfattning utgå från behovet av atl skydda konsumenternas intressen.

Riksdagen antog år 1986 nya riktlinjer för konsumentpolitiken (prop. 1985/86:121, LU 34, rskr. 292). Målet skall vara atl atl stödja hushållen i deras strävan att effektivt utnyttja sina resurser samt atl stärka konsu­menternas ställning på marknaden. Sambandet mellan pris-, konkurrens-och konsumentpolitik betonas. Främjandet av en effektiv konkurrens anses vara ett viktigt led i konsumentpolitiken. Priserna kan pressas och varuutbudet bli större. Den tillfälliga handeln har en roll att spela för konkurrensen inom handeln även om dess betydelse inte skall överdrivas.

Detaljhandeln bedrivs i vårt land i en rad olika former. Handeln vid fasta försäljningsställen kompletteras med bl. a. postorderförsäljning, hem­försäljning, försäljning på torg, marknader och mässor samt annan tillfällig handel.

Konkurrensen inom handeln är viktig för att konsumenterna skall kunna erbjudas ett stort utbud av varor och tjänster till bra kvalitet och till så låga priser som möjligt. Viktigt är också att det genom en sund konkurrens skapas förutsättningar för förnyelse inom handeln. Möjligheter måste finnas till nyetableringar, nya företags- och handelsformer, nya distribu­tionsformer m. m. Den tillfälliga handeln kan i vissa fall erbjuda konsu­menterna en service som inte alltid den fasta handeln kan. Jag tänker då t.ex. på konsumenter i glesbygd där den fasta handeln inte alltid kan vara lönsam, men där tillfallighetshandel i stället kan vara ett bra altemativ för konsumentema.

Den tillfälliga handeln har emellertid en speciell karaktär som gör att det

är motiverat alt i vissa avseenden ställa speciella krav på den från konsu­

mentsynpunkt. Det kan i praktiken t. ex. vara svårt för en konsument att

hävda sina rättigheter gentemot tillfällighetsförsäljare då försäljama oftast

finns kvar på samma plats endast under en kort tid. Det allmänna måste

därför sätta upp regler som gör att konsumenten relativt enkelt kan finna

15

den försäljare som han har handlat av, så atl han t. ex. kan reklamera     Prop. 1990/91: 17 felaktiga varor.

Elt annal speciellt problem med den tillfälliga handeln är att den i vissa fall kan utgöra etl hot mol konsumenternas långsiktiga intresse av till­gången till en god kommersiell service. Detta gäller främst i glesbygd. 1 syfte att garantera konsumenterna tillgång till en god service framför allt av viktiga basvaror kan del vara nödvändigt att samhället griper in och reglerar den tillfälliga handeln. En sådan reglering får emellertid inte vara mer ingripande än vad som är motiverat av dess skyddsintresse. Utgångs­punkten bör, som nyss påpekats, vara att en effektiv, fungerande konkur­rens är till konsumenternas bästa. Ingripande från samhällets sida bör alltså reserveras för de fall där konkurrensen kan vara skadlig för konsu­menterna. Dessa ingripanden bör också göras från den nivå där den bästa kunskapen finns om de lokala behoven.

Sammanfattningsvis bör alltså en framtida reglering av den tillfälliga handeln utgå från konsumentintresset. Det är därvid särskilt viktigt att konsumenterna-ges möjligheter att hävda sina rättigheter och långsiktigt få sin kommersiella service säkrad. Regleringen skall givetvis inte vara mer omfattande än nödvändigt. I stället bör strävan vara att minska antalet regler och decentralisera beslutsfattandet.

Förordningen (1990; 643) om glesbygdsstöd, som trädde i kraft den Ijuli 1990 och då ersatte den tidigare gällande förordningen (1985:619), har i viss mån samma syfte som en reglering av den tillfälliga handeln. Förord­ningen utgör etl viktigt instrument i arbetet att befrämja en god lokal kommersiell service. En reglering av tillfällighetshandeln i vissa fall kan vara ett bra komplement till ett eventuellt glesbygdsstöd. Glesbygdsstödet och en reglering av viss tillfällig försäljning bör alltså inte ses som alterna­tiv utan i stället som komplement lill varandra.

Från en del håll hävdas alt en reglering av den tillfälliga handeln är motiverad även av andra skäl och all en reglering bör fungera som etl kontrollinstmment i olika avseenden. Några anser all en lagstiftning om den tillfälliga handeln bör fungera som en kontroll över att tillfällighetsför­säljare betalar skatter och avgifter som de skall. Andra hävdar att lagstift­ningen om den tillfälliga handeln bör fungera som ett instrument i arbetet med att förebygga avsättningen av stöldgods m, m.

Givetvis bör olika handelsformer arbeta under likvärdiga villkor. Före­tagen skall ha samma möjligheter och skyldigheter. Ett särskilt problem därvid är oseriös näringsverksamhet som kan snedvrida konkurrensen och ytterst vara till nackdel för konsumenterna. Delta har beaktats genom att ett flertal generella åtgärder har vidtagits i syfte att stävja sådana oegent-ligheter. Detta gäller t, ex, skattekontrollen. Redan i motiven till lagen om tillfällig handel anfördes alt det inte fanns belägg för att problem med undandragande av skatt m, m, hade en större utbredning inom den tillfälliga handeln än inom den fasta (prop, 1975:52, s, 18), Inte heller utredningen har funnit belägg för att näringsidkare som driver tillfällig handel generellt sett skulle vara mindre benägna att betala skatt än närings­idkare som driver fast handel (belänkandet s, 210 O-

När det gäller arbetet med att förebygga avsättningen av stöldgods m, m,

16

finns i dag särskild lagstiftning med det syftet, Lagen om handel med skrot och begagnade varor syftar till alt förebygga avsättningen av stöldgods eller på annat sätt olovligen åtkommet gods och att underlätta polisens efter­spaning av sådant gods.

Enligt lagen (1986:436) om näringsförbud (ändrad senast 1987:628) kan näringsidkare som bedrivit viss oegentlig verksamhet åläggas närings­förbud, dvs, fråntas rällen att bedriva näringsverksamhet under en viss tid, minst tre och högst fem år. Härigenom ges det allmänna en möjlighet att förhindra fortsatt verksamhet av särskilt olämpliga näringsidkare,

1 vissa sammanhang har också framförts att den tillfälliga handelns marknadsföring ofta är vilseledande och ovederhäftig. När så är fallet finns möjlighet till ingripande mot marknadsföringen med stöd av marknadsfö­ringslagen (1975:1418, ändrad senast 1988:1605), Enligt generalklausulen i 2 § marknadsföringslagen kan nämligen marknadsdomstolen förbjuda näringsidkare alt fortsätta med reklamåtgärd eller annan handling som är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Sådant förbud skall i regel förenas med vite. Enligt 6 § samma lag kan näringsidkare som vid mark­nadsföring uppsåtligen använder vilseledande framställning av allmän domstol dömas till böter eller fängelse i högst ett år.

Av del nyss anförda framgår alt det i dag finns en rad olika föreskrifter som har lill syfte att förhindra olika former av oegentligheter. Skulle ytteriigare åtgärder behöva vidtagas anser jag att de generella föreskrifter som finns på respektive område bör skärpas. Däremot bör inte en särskild reglering införas enbart med avseende på den tillfälliga handeln. Detta skulle bl, a, kunna medföra en oönskad dubbelreglering av vissa företeelser på marknaden.

Även om regleringen av den tillfälliga handeln har till syfte att la tillvara konsumenternas intressen kan dock en reglering få positiva effekter för samhället i andra avseenden. Bl, a, kan kommunernas kostnader för den sociala servicen minskas om inle glesbygdsbutiker slås ut. Vidare kan oseriös näringsverksamhet stävjas, om tillfällighetsförsäljare inle tillåts uppträda anonymt.

Prop. 1990/91:17

3.2 Informationsskyldighet vid tillfällig försäljning

3.2.1 Omfattningen av informationsskyldigheten

Mitt förslag: I princip alla näringsidkare som driver tillfällig försälj­ning skall vid försäljningen vara skyldiga alt upplysa om sill namn, sin postadress och sitt telefonnummer.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag (be­tänkandet s. 223). Utredningen föreslår att information skall lämnas om registrerad firma, postadress och telefonnummer.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inle haft något alt erinra mot utredningens förslag. SPK och Grossislförbundel Svensk Han­del anser emellertid att regler om informationsskyldighet bör gälla generellt

17

2    Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 17

och inte bara vid tillfällig försäljning. Beträffande innehållet i informatio- Prop. 1990/91:17 nen anser riksskatteverket alt näringsidkare dessutom bör vara skyldiga att lämna uppgift om organisationsnummer. Köpmannaförbundet anser alt uppgiftsskyldigheten bör kompletteras med information om momsregistre­ringsnummer. Skellefteå kommun föreslår att uppgift skall lämnas om hur många dagar den aktuella försäljningen kommer att äga rum.

Skälen för mitt förslag: Den som driver tillfällig handel är enligt 9 § lagen om tillfällig handel skyldig alt lämna uppgift om sitt namn saml fast adress och telefonnummer. Syftet med bestämmelsen är alt underiätta för konsumenter all nå tillfälliga försäljare för reklamationer och liknande. Det har nämligen ansetts vara av stor betydelse från konsumentsynpunkt att tillfällighetsförsäljare inte uppträder anonymt och därigenom drar sig undan ansvaret för sålda varor.

Den nu gällande informationsskyldigheten gäller vid all försäljning som enligt lagen om tillfällig handel är atl anse som tillfällig handel. Däremot gäller inte skyldigheten vid torg- och marknadshandel eller vid försäljning på mässor och utställningar.

Konsumentens behov av information om vem som svarar för en viss försäljning är särskilt framträdande när den sker vid ett tillfälligt försälj­ningsställe. Jag anser därför i likhet med utredningen att informationsskyl­digheten i princip bör gälla vid all sådan försäljning, dvs. även vid torg- och marknadshandel och vid försäljning på mässor och liknande.

När det gäller den fasta handeln framgår i allmänhet namnet av butiks­skyltar e. d. och adressen genom att den överensstämmer med platsen för inköpet. Några bestämmelser om informationsskyldighet vid handel på fasta försäljningsställen behövs därför enligt min mening inte.

I fråga om innehållet i informationen har utredningen föreslagit den ändringen i förhållande till vad som nu gäller alt uppgiften skall avse näringsidkarens registrerade firma. Utredningen har vidare föreslagit att samtliga enskilda näringsidkare som bedriver handel med varor blir skyl­diga att registrera sig i handelsregistret.

Utredningen har motiverat sitt förslag när del gäller uppgift om registre­rad firma med att möjligheterna på så sätt ökar att i efterhand spåra en försäljare via exempelvis offentliga register.

När det gäller juridiska personer kan man i allmänhet med ledning av firman få fram aktuella adressuppgifter m. m. från offentliga register. Handelsbolag och ekonomiska föreningar finns registrerade i handelsregi­stret respektive föreningsregistret hos länsstyrelsen. I det av patent- och registreringsverket förda aktiebolagsregistret kan motsvarande uppgifter erhållas för aktiebolag.

Fysiska personer kan driva näring under firma som inte sammanfaller med näringsidkarens namn. Om näringsidkaren har låtit registrera sig, kan uppgifter om aktuell adress m. m. fås från handelsregistret med ledning av näringsidkarens registrerade firma. Skulle näringsidkaren byta firma kan konsumentens möjligheter att finna honom försämras. Genom näringsid­karens personnamn kan emellertid aktuella uppgifter erhållas från det av länsskattemyndigheten i varje län förda personregistret.

Mot bakgmnd av det anförda anser jag inte att uppgifter om registrerad

18

firma är av avgörande betydelse för konsumenternas möjligheter att spåra tillfällighetsförsäljare. Jag är därför inte enbart av det skälet beredd ansluta mig till utredningens förslag i denna del. Till del kommer att utredningens förslag till ändring av handelsregisterlagen för närvarande inte bör genom­föras av andra skäl. Regeringen uppdrog nämligen den 19 april 1990 åt statskontoret alt överväga och föreslå ändringar av länsstyrelsernas verk­samhet med registrering av handelsbolag och ekonomiska föreningar. Statskontoret skall enligt uppdraget särskilt överväga registrens organisa­toriska hemvist samt arbetsmtiner. Enligt min mening bör handelsregi­stren inte påföras ytterligare uppgifter innan resuhalet av detta uppdrag redovisats. Jag utesluter inte att det därefter kan komma atl finnas anled­ning att återkomma till dessa frågor.

Enligt min mening bör i stället, fömtom postadress och telefonnummer, information lämnas om näringsidkarens namn. Detta stämmer också över­ens med vad som nu gäller enligl lagen om tillfällig handel och hemförsälj-ningslagen (1981:1361, ändrad senast 1987:492).

Från vissa håll har framförts att bestämmelserna om informationsskyl­dighet även bör syfta till att underlätta kontrollen av att tillfällighetsförsäl­jare har vederbörliga tillstånd m. m. Enligt min mening bör de ha ett renodlat konsumentbefrämjande syfte. Föreskrifter som har till ändamål atl underlätta myndighetemas kontroll av tillfällighetsförsäljare bör ges i de författningar där tillståndsfrågor regleras.

Prop. 1990/91:17

3.2.2 Sättet för överlämnande av informationen

Mitt förslag: Informationen skall lämnas till konsumenten genom en väl synlig skyll eller på något annal verksamt sätt.

Om det pris som konsumenten skall betala överstiger 300 kronor, skall informationen dessutom lämnas skriftligen till konsumenten.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag (be­tänkandet s. 223).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft något alt erinra mot utredningens förslag. Småföretagens Riksorganisation och Grossistförbundet Svensk Handel ifrågasätter dock lämpligheten av att ha en beloppsgräns för överlämnande av informationen skriftligen till konsu­menten.

Skälen för mitt förslag: Enligt den ordning som nu gäller skall informa­tionen lämnas genom anslag i eller vid försäljningsstället eller på något annat sätt. Om det enligt lagen om tillfällig handel krävs tillstånd för handeln, skall informationen lämnas över till köparen i skriftlig form.

I likhet med utredningen anser jag det inte motiverat med några större ändringar jämfört med vad som nu gäller i fråga om sättet för överläm­nande av informationen. Sålunda bör informationen regelmässigt lämnas genom en väl synlig skylt eller på något annat verksamt sätt. Näringsidka­ren bör dessutom vara skyldig att lämna informationen skriftligen till

19

konsumenten. Denna sistnämmnda skyldighet bör dock inle gälla för varje försäljningstillfälle.

I många fall är det uppenbart att det inte föreligger något stort behov för en konsument att efter köpet nå säljaren. Det gäller t. ex. vid torgförsälj­ning av fmkt och grönsaker. I sådana och andra liknande fall har kon­sumenten goda möjligheter att före köpet undersöka och upptäcka fel i varan. En skyldighet att lämna skriftlig information vid alla försäljningar kan också bli onödigt betungande för näringsidkaren. Det gäller framför allt när försäljningen uppgår till mindre belopp.

Jag anser därför att skyldigheten att lämna skriftlig information endast bör gälla när det sammanlagda belopp som en konsument skall betala överstiger ett visst minsta värde. I likhet med utredningen anser jag att denna värdegräns lämpligen kan bestämmas till 300 kronor. Härigenom kommer gränsen också att stämma överens med den som gäller enligt 1 § hemförsäljningslagen.

Prop. 1990/91:17

3.3. Den framtida regleringen av tillfällighetshandeln 

3.3.1 Krav på tillstånd

Mitt förslag: För tillfällig försäljning skall det i princip inte längre krävas tillstånd.

Om en sådan försäljning kan väntas hota försörjningen i ett område av vissa viktiga basvaror, skall dock krav på tillstånd kunna införas i området.

Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med milt förslag. Utredningen föreslår dock att lillslåndskravets geografiska omfattning skall vara hel kommun (betänkandet s. 193 ff).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inget atl erinra mot utredningens förslag. Några remissinstanser, bl. a. Näringsfrihetsombuds­mannen (NO), SPK och kommerskollegium, anser dock att behovet av en fortsatt reglering av den tillfälliga handeln kan ifrågasättas. Om man behåller en reglering på området, anser NO att utredningens förslag är att föredra framför det nuvarande systemet. Kooperativa Förbundet (KF) anser emellertid att ett generelU tillståndskrav skall gälla i de kommuner som inte lar ställning däremot. Några remissinstanser, bl. a. konsument­verket och SPK, anser beträffande tillståndskravets geografiska omfattning att det bör kunna begränsas till att avse en del av en kommun.

Skälen för mitt förslag: Som jag tidigare har sagt verkar en effektiv och fungerande konkurrens oftast till konsumentens bästa. Begränsningar i konkurrensen bör endast göras i de fall den skulle vara skadlig för konsu­menterna.

Från konsumentsynpunkt är det viktigt att det finns tillgång till en god kommersiell service. Vanligen resulterar en fri konkurrens också i detta. Man kan dock inle bortse från risken att den tillfälliga handeln i vissa fall kan bidra till att den fasta handeln slås ut. Detta kan vara negativt för

20

konsumenternas långsiktiga intresse alt trygga försörjningen av sådana     Prop. 1990/91: 17 varor som behövs för den dagliga hushållningen.

Strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln har på många håll fört med sig stora problem för konsumenterna. Det gäller särskilt i glesbygds­områden, t. ex, i övre Norrland och vissa skärgårdskommuner. Kundun­derlaget på orter inom dessa områden är ofta litet och har fört med sig nedläggningar av lokala butiker, 1 den mån sådana butiker finns kvar är de ofta mycket känsliga för störningar av konkurrensen från tillfällig handel.

För atl tillgodose konsumenternas beaktansvärda intresse av att i gles­bygden eller på mindre orter få behålla t, ex, sin lanthandel bör det enligt min mening finnas möjligheter för del allmänna alt ingripa med åtgärder. Del kan, som utredningen har föreslagit, ske genom alt man inför krav på tillstånd för tillfällig försäljning i områden där en sådan försäljning kan hota vamförsörjningen inom området. Härigenom blir inte regleringen mera ingripande än vad som föranleds av dess skyddsintresse, nämligen att främja konsumenternas långsiktiga intresse av en god kommersiell service med viktiga basvaror.

Utredningen föreslår att en föreskrift om krav på tillstånd för att bedriva tillfällig försäljning lämpligen bör avse hel kommun. Utredningens förslag på denna punkt motiveras inle närmare. Enligt min mening är utredning­ens förslag i denna del inte helt ändamålsenligt, 1 många till ytan stora kommuner, t, ex, i norra Norrland, är det långt mellan orterna, Vamför-sörjningssituationen kan vara helt olika på olika platser. Om vamförsörj-ningsproblem kan väntas uppstå på en liten ort inom en till arealen stor kommun, bör det ensamt inte vara tillräckligt för att införa ett tillstånds­krav i hela kommunen.

Jag anser därför i likhet med flera remissinstanser att tillståndskravet bör kunna begränsas till att avse en del av en kommun. Härigenom blir inte tillståndskravet mer omfattande än nödvändigt. Samtidigt blir det möjligt att införa tillståndskrav där det är motiverat, även om det endast rör ett mindre antal konsumenter.

Mitt förslag innebär en långtgående avreglering. Vissa remissinstanser har yrkat på atl regleringen helt skall tas bort, andra på att den bör vara mer omfattande. Enligt min uppfattning är det lämpligt atl efter en tid utvär­dera om konsumenlemas intressen kan tillvaratas på bästa sätt inom ramen för denna reglering. Denna utvärdering bör lämpligen ske efter cirka tre år. När denna tid har gått finns det alltså anledning att återkomma till regeringen i denna fråga.

21

3.3.2 Omfattningen av den framtida tillståndsregleringen

Prop. 1990/91:17

Mitt förslag: Den framlida tillståndsregleringen skall omfatta tillfäl­lig försäljning av kläder eller skor eller sådana livsmedel som inte är avsedda för förtäring på stället. Regleringen skall avse sådan försäljning som sker

i en lokal eller etl liknande utrymme som näringsidkaren ut­nyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid, eller

från ett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor.

Samtliga näringsidkare skall omfattas av de nya bestämmelserna. Undanlag görs inte för näringsidkare som också har ett fast drift­ställe i kommunen.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag med undanlag av att utredningen föreslår alt näringsidkare med fast tillverknings- eller försäljningsställe i en kommun inte skall behöva söka tillstånd för tillfällig försäljning i den kommunen (betänkandet s. 196 ff och 205).

Remissinstanserna: I de flesta yttrandena tillstyrks utredningens förslag. Några remissinstanser har dock synpunkter på förslaget.

Köpmannaförbundet anser att kommunen själv skall få avgöra vilka varor som skall omfattas av de nya bestämmelserna. Den enda formella begränsningen för kommunen bör vara den som tryckfrihetsförordningen föreskriver. Några remissinstanser, däribland konsumentverket, vill utöka antalet vamslag. Verket föreslår att regleringen bör bli tillämplig också på möbler. I vissa andra yttranden föreslås att husgeråd, textilier och växter skall omfattas av de nya bestämmelsema. SPK, vars gmndinställning är att inle ha någon reglering av den tillfälliga handeln, anser att elt skydd enbart mot konkurrens på livsmedelsområdet när del gäller dagligvaror kan vara otillräckligt för att bevara en dagligvambutik och dess livsmedelsförsälj­ning. Andra varor än livsmedel svarar, enligt verket, för en inte oväsentlig del av omsättningen i livsmedelsförsäljande butiker.

I fråga om handelsformer anser Köpmannaförbundet alt kommunerna bör ha frihet att själva bestämma på vilka en reglering skall vara tillämplig. I några yttranden framförs också viss kritik mot fordonsrekvisitet som anses vara alltför snävt.

Utredningens förslag när det gäller näringsidkare med fast driftställe kritiseras av tre remissinstanser (konsumentverket, SPK och Småföreta­gens Riksorganisation). Om en livsmedelshandlare med fast driftställe i kommunens centralort fritt skulle få köra mnt i kommunens avlägsna och glesbefolkade delar, skulle livsmedelshandlare i dessa delar utsättas för en sådan oönskad konkurrens som lagen syftar till att förhindra.

Skälen för mitt förslag

Varor Som jag tidigare har anfört bör det vara konsumentemas långsiktiga

22

intresse av tillgången till en god kommersiell service med viktiga basvaror     Prop. 1990/91:17 som skall vara föremålet för en framlida reglering.

Jag anser att del är ett väsentligt intresse för konsumenterna atl de inom rimligt avstånd har tillgång till inköpsslällen för sådana varor .som behövs för den dagliga försörjningen, främst livsmedel, kläder och skor. Kostna­derna för inköp av dessa varor utgör tillsammans med boendekostnaderna de tyngsta posterna i normalhushållens budget. De flesta andra varugrup­per har mer karaktären av sällanköpsvaror och säljs i allmänhet genom ett mer specialiserat och glest buliksnät. Deras betydelse för olika konsument­grupper är mycket svår att bedöma inom ramen för elt lillståndssystem. Jag tror därför att en reglering som avser andra varugrupper än livsmedel, kläder och skor skulle bli schablonartad och riskera att mer värna om strukturen inom vissa branscher än om konsumenternas intressen. Detta skulle också kunna innebära atl konkurrensen utan tillräckliga skäl häm­mas, vilket som jag tidigare anfört inte gagnar konsumenterna.

SPK framhåller betydelsen av övriga dagligvaror och påpekar att försälj­ningen av dessa varor spelar en inte oväsentlig roll för en butiks försörj­ning. Att utvidga tillämpningsområdet, vilket SPK i och för sig inle förordar, till att avse "övriga dagligvaror" såsom pappers-, toalett- och rengöringsartiklar, torde föra med sig svåra gränsdragningsproblem och en alltför omfattande och krånglig reglering. Genom att låta de nya bestäm­melserna bli tillämpliga på livsmedel kommer i vart fall mellan 80 och 85 procent av dagligvarorna att bli omfattade.

Med livsmedel avses en mängd olika varor. Jag är medveten om atl alla dessa varor inte spelar lika stor roll för konsumenternas grundläggande varuförsörjning. En ordning med detaljerade undantag för vissa varor som saknar egentlig betydelse i sammanhanget anser jag bör undvikas. I stället måste den omständigheten att en viss vara inte spelar någon större roll från varuförsörjningssynpunkt få betydelse vid tillståndsgivningen. Däremot är försäljning av sådana livsmedel som är avsedda för förtäring på stället, t.ex. varm korv, hamburgare, glass och traditionella kioskvaror, enligt min mening av sådan karaktär att de lämpligen bör lämnas utanför en reglering.

Försälj n i ngsformer

Då man har att överväga vilka försäljningsformer som bör omfattas, är det viktigt att se till dessas betydelse från vamförsörjningssynpunkl. Det är nämligen inle alla former av tillfällig försäljning som är av den arten att de kan väntas störa vamförsörjningen på en ort. En reglering bör därför inte avse tillfällig handel i allmänhet, utan i stället inriktas på sådan försäljning som är av betydelse i sammanhanget.

Flera typer av den tillfälliga handel som i dag regleras av lagen om

tillfällig handel har knappast någon större betydelse från varuförsörjnings­

synpunkt, t. ex. utomhusförsäljningar från stånd och liknande liksom

enklare former av kringföringshandel. Detsamma torde gälla för försälj­

ning som sker i samband med olika arrangemang, t. ex. marknader och

mässor, även om de är av relativt betydande omfattning. Inte heller

torghandeln är normalt av beskaffenhet att kunna konkurrera ut fasta

23

butiker. Torghandeln pågår relativt regelbundet på samma plats och fullgör     Prop. 1990/91:17 på så sätt också en mer fast servicefunktion. Genom att kommunen själv avgör om den vill upplåta område till allmän försäljningsplats har den också möjlighet atl styra torghandeln.

Den typ av försäljning som har någon egentlig betydelse från varuför­sörjningssynpunkt torde, såsom utredningen också har funnit, främst vara tillfällig försäljning i lokaler och försäljning från fordon. Del är genom dessa försäljningsformer som etl mer betydande varusortiment kan distri­bueras till konsumenterna. I praktiken torde det vara fråga om utförsälj­ningar av kläder och skor i tillfälligt hyrda lokaler och ambulerande försäljning från fordon när det gäller livsmedel. Det är här vanligtvis fråga om vambussar.

Jag vill i della sammanhang åter framhålla den nya regleringens syfte, nämligen atl främja konsumenternas långsiktiga intresse av tillgången till en god kommersiell service med viktiga basvaror. Jag föreslår ingen änd­ring i gällande ordning när det gäller sådana tillståndskrav för torg- och gatuhandel som syftar lill alt kontrollera den tillfälliga handeln från ord-ningssynpunkl. Kommunerna bör alltså även i framtiden själva ha rätt att avgöra huruvida torghandel skall få äga rum i kommunen. Likaså bör reglerna i allmänna ordningsstadgan om polismyndighetens tillståndspröv­ning vad avser försäljning på allmänna platser från stånd och liknande beslå.

Den nuvarande ordningen innebär ofta alt näringsidkaren måste söka mer än ett tillstånd för atl bedriva tillfällig handel. Om en näringsidkare exempelvis önskar bedriva tillfällig handel på en allmän plats som inte är lorgplats är han tvungen all dels ansöka om tillstånd hos polismyndigheten enligl allmänna ordningssladgan, dels ansöka om tillstånd hos länsstyrel­sen enligl lagen om tillfällig handel. Även om de båda lagarna har olika syften framstår det dubbla lillslåndskravet som onödigt byråkratiskt. En av tankarna bakom en reform av lagstiftningen för den tillfälliga handeln är atl så långt det är möjligt komma ifrån det i vissa fall dubbla lillslåndskra­vet och förenkla tillståndsgivningen. Del är därför även av denna anled­ning angeläget alt begränsa de försäljningsformer som tillståndsregleringen bör bli tillämplig på.

Näringsidkare med fast driftställe

Det förekommer att näringsidkare med fast driftställe också bedriver

tillfällig försäljning från varuhussar e. d.. Liksom när det gäller den tillfäl­

liga handeln i allmänhet är sådan handel ofta ett bra komplement till den

fasta handeln. Denna typ av handel kan dock utgöra ett väl så allvarligt hot

mot viss fast handel som annan tillfällig handel. Antag att en livsmedels­

handlare i centralorten i en glesbygdskommun beslutar sig för att åka runt

med en vambuss i de mer glest befolkade områdena i kommunen. Denna

konkurrens kan få samma följder för de små livsmedelsbutikerna som en

kringresande buss från en annan kommun. Konsumenterna i de glesbefol­

kade områdena är inte garanterade atl vambussen regelbundet återkom-

24

mer i framtiden. Jag anser därför inte all det finns tillräckliga skäl atl göra     Prop. 1990/91:17 undanlag för näringsidkare med fast driftställe i kommunen. Samtliga näringsidkare bör därför omfattas av de nya bestämmelserna.

3.3.3 Beslutaniie organ

Mitt förslag: Regeringen skall meddela föreskrifter om krav på tillstånd för tillfällig försäljning. Vidare skall regeringen kunna över­låta åt en kommun atl meddela sådana föreskrifter.

Frågor om tillstånd skall prövas av den kommunala nämnd som kommunfullmäktige bestämmer. Tillstånd skall lämnas, om försälj­ningen inte kan väntas medföra någon störning av betydelse för varuförsörjningen inom området.

Utredningens förslag: Utredningen föreslår alt beslut om lillståndskrav efter regeringens bemyndigande skall fallas av länsstyrelsen efter framstäl­lan från den berörda kommunen. 1 övrigt överensstämmer utredningens förslag med mitt (betänkandet s. 198).

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft något atl invända mot utredningens förslag. Några, bl.a. Svenska Kommunför­bundet och Köpmannaförbundet, föreslår dock att kommunen själv bör få besluta om införande av lillståndskrav.

Skälen för mitt förslag: Kommunerna har i dag det lokala ansvaret för varuförsörjningen. Detta har kommit till uttryck bl. a. genom atl ett stort antal kommuner har utarbetat s. k. varuförsörjningsplaner. Kommunerna har vidare betydande beslutsfunktioner och möjligheter när det gäller att styra såväl den fasta handeln som viss tillfällighetshandel. Sålunda har kommunerna enligl plan- och bygglagen (1987:10, ändrad senast 1989: 1049) vittgående befogenheter och möjligheter atl i detalj reglera hur byggnader skall användas. Härigenom har kommunema stora möjligheter att styra den fasta handelns villkor. Slutligen ligger det inom kommunernas beslutanderätt att upplåta torgplatser. Avstår kommunerna härifrån kan varuutbudet begränsas.

I en bred majoritet av landets kommuner har s. k. varuförsörjningspla­ner antagits. Dessa planer bygger bl.a. på konsumlionsunderlag samt butikernas antal, lokalisering och omsättning. 1 planerna anges målen med dessa och hur dessa mål skall uppnås. Genom att ge kommunerna en möjlighet att ingripa med åtgärder i de fall tillfällig handel kan väntas utgöra etl hot mot varuförsörjningen kompletteras dessa planer med ett effektivt instrument.

Dessa omständigheter talar för att låta kommunerna själva, efter bemyn­digande från regeringen, få avgöra om ett krav på tillstånd skall införas i kommunen. En sådan reglering skulle också ligga bäst i linje med det kommunala ansvaret på varuförsörjningsområdet och den kommunala kompetensen enligt plan- och bygglagen samt allmänna ordningsstadgan.

En ordning som lägger ansvaret på kommunerna ligger också i linje med

25

den strävan som i dag finns alt så långt som möjligt decentralisera och delegera beslutfattande till lokal nivå. Utgångspunkten måste vara att de som är verksamma ute i kommunerna bäst känner lill den lokala situatio­nen och därför också är bäst skickade att bedöma de nu aktuella frågorna.

Det finns enligt min mening inte någon anledning att befara att kommu­nerna skulle använda denna befogenhet till att besluta om olämpliga inskränkningar i konkurrensen. Jag fömtsätter att kommunerna vid be­dömningen av om tillståndskrav skall införas noga beaktar värdet för kommuninvånarna av en fri konkurrens i handeln.

Jag anser alltså att övervägande skäl talar för att låta kommunerna själva få besluta i frågan humvida tillståndskrav skall införas i kommunen. Av konstitutionella skäl måste kommunernas rätt att meddela föreskrifter härom ske med stöd av regeringsbemyndigande (8 kap. 11 § regeringsfor­men). Statens inflytande över beslut om att införa tillståndskrav bör begränsas till besvärsförfarandet.

Tillståndsgivningen bör anförtros ål kommunen. Om del finns en kon­sumentnämnd i kommunen kan det vara lämpligt att låta den ansvara för tillståndsgivningen. Det bör dock ankomma på kommunen själv att avgöra vilken nämnd som skall ansvara för dessa frågor.

Tillstånd bör lämnas i alla de fall där det med tillståndskravet motive­rade skyddsintresset inte hotas. Jag vill i detta sammanhang framhålla vikten av att den tillståndsgivande kommunala nämnden har ett tillfreds­ställande beslutsunderlag när den skall pröva ett ärende. Till stor del överensstämmer denna prövning med den som kommunfullmäktige skall göra då den överväger införande av tillståndskrav. Skillnaden är att full­mäktige har att göra en abstrakt prognos, medan den aktuella kommunala nämnden skall göra en konkret bedömning av en viss bestämd tillfällig försäljning.

Prop. 1990/91:17

3.4. Marknader och mässor

Mitt förslag: Marknadskungörelsen upphävs. I stället skall markna­der och mässor regleras på samma sätt som offentliga tillställningar i allmänna ordningsstadgan.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (betänkandet s. 227 10.

Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en har tillstyrkt utred­ningens förslag eller inte haft någol att erinra mot det.

Skälen för mitt förslag: Enligt marknadskungörelsen är det länsstyrelsen som beslutar om tillstånd atl hålla marknad. Länsstyrelsen bestämmer också årligen för vaije marknad under vilka dagar den får hållas.

Enligt utredningen har skilda länsstyrelser definierat begreppet marknad olika. Del har fört med sig atl liknande arrangemang har kommit att bedömas enligt olika regler beroende på var i landet tillstånd har sökts. Sålunda har sådana arrangemang i vissa fall bedömts som marknader på

26

vilka marknadskungörelsen är tillämplig, medan andra har bedömts som     Prop. 1990/91: 17 offentliga tillställningar på vilka allmänna ordningssladgan har tillämpats. Tillståndsprövningen görs i båda fallen från ordningssynpunkt.

Den nuvarande ordningen är enligt min mening otillfredsställande. Regelsystemet bör göras klarare och enklare så atl man över hela landet får en så enhetlig rättstillämpning som möjligt. Detta bör ske genom att marknader och därmed likartade arrangemang regleras exklusivt i en enda författning.

I likhet med utredningen och i princip samtliga remissinstanser anser jag all marknader bör betraktas som offentliga tillställningar och regleras i allmänna ordningsstadgan. Att själva marknadema - och inte bara som nu marknadsnöjen (9 § allmänna ordningsstadgan) blir att anse som offentliga tillställningar, överensstämmer också med ordningsstadgeutred­ningens förslag (SOU 1985:24 s. 345), som i denna del inle har mött någon kritik vid remissbehandlingen av det betänkandet.

1 praktiken har mässor regelmässigt kommit att anses som offentliga tillställningar. Enligt min mening bör även della komma till klart uttryck.

Allmänna ordningsstadgan bör alltså ändras på så sätt att som offentlig tillställning betraktas livolinöjen, marknad och mässa i stället för som i dag tivoli- och marknadsnöjen.

Enligt allmänna ordningsstadgan är samtliga offentliga tillställningar som anordnas utomhus tillståndspliktiga, medan offentliga tillställningar som arrangeras inomhus som huvudregel endast är anmälningsplikliga. Därför bor utomhusmarknader vara tillståndspliktiga enligt 12 § allmänna ordningsstadgan, medan inomhusmarknader lämpligen bör vara anmäl­ningspliktiga enligt 13 § samma stadga.

3.5. De nya bestämmelsernas förhållande till EG:s regler

För närvarande finns ett direktiv (75/369) inom EG som rör näringsrättslig reglering av tillfällig försäljningsverksamhet. Direktivet är tillämpligt på olika former av tillfällig handel, t. ex. gatuhandel, torghandel, kringförings­försäljning m. m. Direktivet hänvisar inledningsvis lill Romfördragets artiklar som anger att all särbehandling som gmndar sig på nationalitet inte är tillåten när det gäller etablering och utförande av tjänster.

Utredningen har funnit att direktivet inte innebär något hinder mot att ett enskilt medlemsland har en nationell lagstiftning om tillfällig handel, under förutsättning att den inte medför särbehandling av andra medlems­länders medborgare. Enligt mitt förslag till nya bestämmelser om tillstånd­skrav för viss tillfällig försäljning görs ingen skillnad mellan svenska och utländska medborgare. Den nya regleringen strider alltså inle mot EG:s regler på området.

27

3.6, Kostnader

Prop. 1990/91:17

Mitt förslag till nya bestämmelser på den tillfälliga handelns område innebär en betydande avreglering. Samhällets kostnader för tillståndsgiv­ning och kontroll kommer därför sammantaget alt minska. Vissa kostnads-förskjutningar kan dock äga mm på enstaka punkter.

3.7. Den lagtekniska lösningen

Mitt förslag: De nya beslämmelserna om tillfällighelsförsäljares informationsskyldighet och den framtida regleringen angående till­stånd för viss tillfällighetsförsäljning ges i en gemensam lag som ersätter lagen om tillfällig handel.

Utredningens förslag: Bestämmelser om tillfällighetsförsäljares informa­tionsskyldighet tas in i en särskild lag. Regleringen angående tillstånd för viss tillfällighetsförsäljning ges också i en särskild lag (betänkandet, s. 191 ff och 223).

Remissinstanserna: En bred majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller har inget att erinra mot det. Polismyndigheten i Uppsala anser att de nya reglerna om informationsskyldighet bör tas in i den nya tillståndslagen.

Lagrådet: De nya bestämmelserna om tillfällighetsförsäljares informa­tionsskyldighet och den framtida regleringen angående tillstånd för viss tillfällighetsförsäljning ges i en gemensam lag.

Skälen för mitt förslag: I lagrådsremissen föreslog jag en lagteknisk lösning i enlighet med utredningens förslag. Lagrådet anser emellertid att det är oegenlligl all dela upp bestämmelserna om informationsskyldighet och tillståndsreglema på två skilda lagar. Att reglema om tillstånd skall ha en mer begränsad räckvidd än reglerna om informationsskyldighet är enligt lagrådet inte ett bärande skäl för en uppdelning på två skilda lagar. Enligt lagrådet finns det också anledning att ange tillämpningsområdet för de båda regelverken på samma sätt. Jag godtar lagrådets ståndpunkt och föreslår alltså att reglema om informationsskyldighet och tillstånd ges i en gemensam lag som ersätter den nuvarande lagen om tillfällig handel. På lagrådets inrådan föreslår jag att den nya lagen ges mbriken "Lag om tillfällig försäljning".

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom civildepartementet upprät­tats förslag till

1.

lag om tillfällig försäljning,

2.

lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmel­ser angående marknader,

3.    lagom ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617).

Förslaget under 3 har upprättats efter samråd med justitieministem.

28

5 Specialmotivering

Prop. 1990/91:17

5.1 Förslaget till lag om tillfällig försäljning

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt säljer varor till konsumenter. Den skall dock inte tillämpas vid försäljning som bedrivs stadigvarande från ett fast tillverknings- eller försäljningsställe eller i omedelbar anslutning till näringsidkarens fasta tillverknings- eller försälj­ningsställe.

Jfr § 1 i lagrådsremissens lagförslag 1. De försäljningsformer som las upp där har på förslag av lagrådet angetts kortfattat så som framgår av föreva­rande paragraf, vilken anger ett tillämpningsområde som är gemensamt för lagens båda huvudpunkter om informationsskyldighet och föreskrifter om tillståndskrav. Paragrafen skiljer sig endast redaktionellt från lagrådels förslag.

Reglema om informationsskyldighet gäller i princip fullt ut inom lagens tillämpningsområde. Möjlighetema att meddela föreskrifterom tillstånds­krav enligt lagen är dock mer begränsade än vad tillämpningsområdet anger. När det gäller reglema om tillståndskrav kan paragrafen sägas ställa upp ett yttre tillämpningsområde med innebörden att försäljningsformer som inte faller inom tillämpningsområdet överhuvudtaget inte kan komma i fråga för tillståndskrav.

Lagen är tillämplig på all s.k. tillfällighetshandel, oavsett om den bedrivs i lokaler eller liknande utrymmen som utnyttjas vid enstaka tillfällen eller för kortare tid, från försäljningsstånd, fordon eller andra anordningar som har ställts upp utomhus eller genom kringföring. Till skillnad från lagen om tillfällig handel är den nya lagen alltså tillämplig även i fråga om torghan­del, marknadshandel samt handel som sker på mässa och liknande.

Lagen gäller inte vid ulomhusförsäljning som en näringsidkare för egen räkning ordnar på eller i omedelbar anslutning till sitt fasta tillverknings-eller försäljningsställe. Genom ordet "stadigvarande" undviks missför­ståndet att återkommande tillfälliga försäljningar från ett och samma "fasta" ställe exempelvis torgförsäljning som under en längre lid bedrivs på samma torgplats skulle vara undantagna från lagens tilllämpnings-område.

Lagen är tillämplig på yrkesmässig försäljning från näringsidkare till

konsumenter. Begreppet näringsidkare har här samma vidsträckta bety­

delse som i annan konsumenträttslig lagstiftning, t. ex. marknadsförings­

lagen (prop. 1970:57 s. 90). Med näringsidkare förstås var och en som

yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, både fysiska och juri­

diska personer. Därvid krävs inte att verksamheten drivs i privaträttslig

form eller i vinstsyfte. För att näringsidkaren skall anses yrkesmässigt

bedriva viss verksamhet krävs att verksamheten har en viss omfattning och

varaktighet. Verksamheten behöver dock inte vara vederbörandes huvud­

sysselsättning. Om en person på sin fritid regelbundet sysslar med försälj­

ningsverksamhet är han ändå att anse som näringsidkare. Om en ideell

förening väljer att främja sitt syfte genom att driva näringsverksamhet är

29

den också all anse som näringsidkare och omfattas således av lagen.     Prop. 1990/91: 17 Lagrådet har i sitt yttrande närmare belyst vissa frågor i samband med näringsidkarbegreppet.

När del i lagen talas om försäljning av näringsidkare måste, som lagrådet framhållit, ulan särskilt förtydligande också det fallet all själva försälj­ningen handhas av någon annan än näringsidkaren själv omfattas. Den förtydligande bestämmelsen härom i lagrådsremissen (2 § i förslag 

I) 

har därför på förslag av lagrådet fått utgå.

Informationsskyldighet

2 § Vid försäljning som omfattas av denna lag skall genom en väl synlig

skylt eller på någol annat verksamt sätt lämnas upplysning om näringsid­

karens namn, postadress och telefonnummer.

Om det pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger 300 kronor, skall informationen dessutom lämnas skriftligen lill konsumenten.

Denna paragraf gäller inte vid sådan försäljning som omfattas av hem­försäljningslagen (1981:1361).

Frågan om informationsskyldighet har behandlats i den allmänna motive­ringen (avsnitt 3.2.1 och 3.2.2).

Paragrafen har i förhållande till 3 § i lagrådsremissens lagförslag 1 omformulerats, i allt väsentligt enligt lagrådets förslag. Det är självfallet så, att det är näringsidkarens förhållanden som informationen skall avse.

Enligt paragrafen skall informationen lämnas genom en särskih uppsatt skylt eller på något annat verksamt sätt, Etl sådanl sätt kan t, ex, vara att ha texten förtryckt på etl fordon. Om informationen skall lämnas skriftligen till konsumenten kan detta enklast göras genom att uppgifterna finns på kvitton eller förtryckta kort.

För att näringsidkaren skall vara tvungen att lämna även skriftlig infor­mation till konsumenten skall del sammanlagda pris som konsumenten skall betala överstiga 300 kronor. Någon hänsyn skall alltså inte tas lill värdet av de enskilda varorna, 1 sakens natur ligger att handlingen skall överlämnas lill konsumenten i samband med köpet.

Det bör observeras att kravet på information genom skyll eller liknande alltid gäller. Att informationen lämnas skriftligen när så krävs gör alltså inte information enligt första stycket obehövlig.

Informationsskyldigheten enligt paragrafen gäller i princip för all tillfäl­lighetshandel i enlighet med lagens tillämpningsområde. Det enda undan­taget framgår av tredje slycket. I syfte att undvika dubbelreglering sägs där att paragrafen inte gäller vid sådan försäljning som omfattas av hemförsälj­ningslagen. Denna tillämpas vid s.k. hemförsäljning om det pris konsu­menten skall betala överstiger 300 kronor. Paragrafen kommer alltså att vara tillämplig vid sådan hemförsäljning där priset understiger det nämnda beloppet.

Föreskrifter om tillståndskrav

3 §   Om det behövs med hänsyn till vamförsörjningen i ett område, får

regeringen i en förordning föreskriva att försäljning i området av kläder,

30

skor eller sådana livsmedel som inle är avsedda för förtäring på stället får     Prop. 1990/91:17 ske bara efter särskilt tillstånd av den kommun där området ligger. Sådana föreskrifter skall begränsas på sätt som framgår av 5 §,

Regeringen får överiåta åt kommunerna alt meddela föreskrifter som avses i första stycket,

I den allmänna motiveringen har frågan om tillståndskrav behandlats i avsnitt 3,3,1, omfattningen av regleringen i avsnitt 3,3,2 och frågan om beslutande organ i avsnitt 3,3,3,

Paragrafen har med en redaktionell avvikelse utformats enligt lagrådets förslag (jfr 3 § i lagrådsremissens lagförslag 2),

Möjligheterna att införa tillståndskrav för vissa geografiska områden är starkt begränsad beträffande såväl varuslag som försäljningsformer och får inte förestavas av andra skäl än konsumenternas långsikliga intresse av tillgång till en god kommersiell service.

Det bör inte vara möjligt att införa elt tillståndskrav för atl varuförsörj­ningen hotas av vilken anledning som helst. Hotet måste komma från någon sådan tillfällig försäljning som avses i lagen. Dessutom får tillstånds­krav införas endast med avseende på den eller de hotade varugmpperna, nämligen livsmedel, kläder eller skor. Om försörjningen av en varugrupp skulle hotas bör det inte vara möjligt att införa tillståndskrav för försälj­ning av andra varor som avses i lagen,

Etl tillståndskrav skall kunna införas om den tillfälliga försäljningen kan väntas störa varuförsörjningen. Någon störning behöver alltså inte ha uppkommit för att ett tillståndskrav skall få införas.

En rad olika faktorer måste beaktas då man överväger elt tillståndskrav. Självfallet måste det aktuella områdets butiksbestånd beaktas, liksom dessa butikers möjligheter att klara av en konkurrens från sådan försäljning som avses i lagen. Vinstmarginalerna för butikerna i området bör under­sökas. Säljs ett brett varuutbud från butikerna, kan det lyda på att de skulle kunna klara av en konkurrens. Om det däremot bara säljs elt fåtal varusor­ter i butiken, är den kanske mycket känslig för konkurrens från handel med just sådana varor. Men del är framför allt viktigt atl undersöka konsumen­teras behov av butiken eller butikerna. Är butikerna de enda inom ett stort område eller finns fler inom rimligt avstånd? Hur är kollektivtrafik och färdtjänst organiserad? De nu angivna faktorerna utgör enbart exempel på vad som bör beaktas då beslut om lillståndskrav övervägs. Om t. ex. en liten livsmedelsbutik i en glesbygd eller på en mindre ort bedriver sin verksamhet med myckel små marginaler, eventuellt med glesbygdsstöd, kan det kanske antas atl en i området kringresande vambuss skulle kunna utgöra ett hot mot butikens existens. Finns det ingen annan butik inom rimligt avstånd för de boende på orten bör ett lillståndskrav kunna införas på den orten.

Tillståndskravet kan begränsas till att avse vissa varor eller en viss

försäljningsform. Detta bör, som lagrådet framhållit, stå klart utan att det

behöver anges i lagtexten. Den förtydligande bestämmelsen härom i 3 § 2

st lagrådsremissens lagförslag 2 har därför här fått utgå. För att inte

tillståndskravet skall bli alltför omfattande bör vid tillämpningen en be­

gränsning med avseende på varuslag och försäljningsformer också ske.

31

Ett beslut om lillståndskrav skall avse elt visst område. 1 allmänhet torde     Prop. 1990/91:17 det inte finnas anledning atl införa lillståndskrav i en hel kommun, även om det självfallet kan ske om det föreligger elt sådanl behov. Detta torde dock vara fallet endast undanlagsvis. Kommunen utgör då det område som nämns i lagen.

Frågan hur de områden där lillståndskrav skall gälla lämpligen skall avgränsas regleras inte närmare i lagtexten. Del får avgöras från fall lill fall. Tillståndskravel kan t.ex. begränsas till att omfatta en eller flera försam­lingar eller en eller flera kommundelar där sådana finns. I beslutet kan också anges den ort inom vilken tillfällig försäljning inte får ske utan tillstånd. Till beslutet kan även fogas en karta som exakt anger de geogra­fiska gränserna för tillståndskravet. Detta kan vara lämpligt t. ex. när gränserna mellan församlingar, kommundelar eller liknande inle är till­räckligt lydliga i form av skyltar e. d.

4 §   I 3 § avses med

livsmedeh varor som avses i 1 § 1 livsmedelslagen (1971:511), kläder: varor som avses i 61 eller 62 kap, lulllaxelagen (1987:1068), skor: varor som avses i 64 kap, tulltaxelagen.

Genom hänvisningen till 1 § 1 livsmedelslagen kommer med livsmedel alt förstås matvaror, dryckesvaror, njutningsmedel eller andra varor som är avsedda atl förtäras av människor, dock inte varor som läkemedels­förordningen (1962: 701) är tillämplig på. Genom hänvisningar till bestäm­melserna i 61, 62 och 64 kap, lulllaxelagen ges en definition av kläder och skor. Härigenom kommer med kläder att förstås plagg av textilmaterial och med skor fotbeklädnader av olika slag, Lagen kommer därmed inle att omfatta vare sig pälsar och skinnkläder eller begagnade kläder och skor,

5 § Föreskrifter enligt 3 § får meddelas bara ifråga om försäljning som

sker

i en lokal eller etl liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare lid, eller

från ett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor.

Föreskrifterna får dock inle avse försäljning

inom en lokal där någon annan näringsidkare bedriver stadigvarande försäljning,

från ett fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 2 § allmänna ordningsstadgan (1956:617) eller på ett salutorg eller någon liknande plats som kommunen har upplåtit lill allmän försäljningsplats, eller

vid offentliga tillställningar som avses i allmänna ordningsstadgan eller vid allmänna sammankomster som avses i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster.

Jfr 1  § i lagrådsremissens lagförslag 1,

Paragrafen har på förslag av lagrådet utformats som en begränsning av

möjligheterna att meddela föreskrifter enligt 3 § när det gäller försäljnings­

former. Föreskrifter om tillståndskrav får alltså meddelas endast i fråga om

försäljning som sker i tillfälligt nyttjade lokaler eller från vissa fordon,

32

Paragrafen avviker bara i några språkliga avseenden från lagrådets     Prop. 1990/91:17 förslag. Dessutom har paragrafen getts en annan inplacering än i lagrådets förslag till lagtext.

Med lokal avses i princip utrymmen i byggnader. Vad som är lokal får i övrigt avgöras med ledning av hyres- och byggnadslagstiftningen. För att reglerna skall vara enkla att tillämpa bör även gränsfallen omfattas av lagen, varför det är lämpligt alt lagen omfattar även "liknande ulrymme". Om t. ex. en enklare kiosk tillfälligt ställs upp på en plats bör lagen alltså kunna tillämpas.

Med uttrycket "fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor" avses lastbilar, inbegripet vambussar, och släp­fordon som är särskilt inrättade för ändamålet. Lagen omfattar alltså glassbilar och liknande, men normalt inte försäljning från personbilar.

Det bör heller inte vara möjligt att undgå tillståndskravet genom alt i omedelbar anslutning till lokalen eller fordonet sätta upp ett stånd eller liknande och bedriva försäljningen därifrån. Om försäljningen i praktiken bedrivs från lokalen eller fordonet genom att varoma hämtas därifrån under försäljningen är tagen tillämplig.

I första stycket anges vidare alt lagen gäller om försäljningen sker i en lokal eller liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid. Del är självfallet svårt alt ange någon bestämd lidsgräns för vilken försäljning som skall omfattas av lagen. Uttrycket "enstaka tillfällen eller för en kortare tid" bör dock tolkas på liknande sätt som "tillfälligt begagnat" i lagen om tillfällig handel. Avgö­rande vikt bör fästas vid i vilken omfattning lokalen hålls tillgänglig för allmänheten. Om försäljning sker under elt fåtal dagar per år är det klart all lokalen utnyttjas vid "enstaka tillfällen". Om försäljningen sker under sedvanlig affärstid och sammanhängande under minst några månaders lid, torde försäljningen i allmänhet inte anses ske vid "enstaka tillfällen" eller för en "kortare tid".

En särskild fråga i della sammanhang är hur man skall bedöma försälj­ning från s.k. sommarbuliker och annan liknande säsongsmässig försälj­ning som betingas av en kraftig ökning av kundunderlaget under en begränsad period på en ort. Av betänkandet (s. 113) framgår atl vissa länsstyrelser i hittillsvarande praxis i olika beslut har förklarat alt försälj­ning från s.k. sommarbutiker inte omfattats av lagen om tillfällig handel. Som lagrådet framhåller i detta sammanhang kan en försäljning som föriäggs exempelvis enbart till tiden mitten av juni till mitten av augusti i en skärgårdskommun rycka undan gmnden för en butik som förser den fasta befolkningen med varor under resten av året. Som jag fömt har sagt är det svårt all ange någon bestämd tidsgräns. Liksom hittills får frågan överlämnas till rättstillämpningen.

Vid försäljning från fordon föreskrivs inget särskilt lidskrav. All sådan försäljning kan bli föremål för föreskrifter om lillståndskrav, såvida detta inle är uteslutet enligt andra stycket.

I andra stycket anges vissa fall av försäljning som föreskrifter om

tillståndskrav inte får avse. Första punkten tar hänsyn lill att sortiments-

blandning bör vara fulh tillålen. Del skall alltså inle krävas tillstånd för den

33

3 Riksdagen 1990/91. 1 saml. Nr 17

som tillfälligt hyr etl utrymme på en stormarknad eller liknande för att     Prop. 1990/91:17 sälja varor. På förslag av lagrådet har regeln formulerats för att ange detta tydligt. Vad som sägs i de två sista punkterna motiveras av att sådan försäljning som där nämns redan är tillståndspliktig.

Tillstånd

6 §   Frågor om tillstånd prövas av den kommunala nämnd som kommun­

fullmäktige bestämmer.

Det torde vara lämpligt att beslut om tillstånd fattas av konsument­nämnden, om det finns en sådan inrättad i kommunen. Om så inte är fallet bör denna uppgift handhas av den nämnd som ansvarar för vamförsörj-ningsfrågor i kommunen, i sista hand kommunstyrelsen.

7 §   Tillstånd skall lämnas, om försäljningen inte kan väntas medföra

någon stöming av betydelse för vamförsörjningen inom området.

Paragrafen, som inte finns upptagen i lagrådsremissen, har på förslag av lagrådet utformats i huvudsaklig överensstämmelse med 8 § i betänkan­dets lagförslag 1.

Om ett tillståndskrav gäller i ett område bör tillstånd lämnas i alla de fall där det med tillståndskravet motiverade skyddsintresset inte hotas.

Den bedömning som tillståndsmyndigheten gör vid tillståndspröv­ningen blir i hög grad likartad kommunfullmäktiges prövning av frågan huruvida krav på tillstånd skall införas i kommunen eller inte. Tillstånds­myndighetens prövning avser dock en konkret situation. I bägge fallen måste en rad omständigheter beaktas. Kommer några butiker överhuvud­taget atl påverkas av den tillfälliga försäljningen? Hur ser butiksslmkluren ut för de butiker som kan komma att påverkas av det sökta tillståndet? Vilka vinstmarginaler har de?

Några typexempel kan ges då tillstånd till den tillfälliga försäljningen normalt bör kunna ges och inte ges. Om den tillfälliga försäljningen skulle avse endast en vamsort, t. ex. glass, bröd, potatis eller fisk, bör tillstånd normalt inte kunna vägras. Om försäljningen däremot skulle omfatta ett större sortiment, t. ex. från en vambuss eller liknande, bör ansökan om tillstånd kunna avslås. Vad gäller försäljningen av en vamsort torde det i princip inte spela någon roll under hur lång tid försäljningen kommer att vara. När del däremot gäller försäljning från en vambuss eller liknande bör omfattningen av försäljningen beaktas. Skulle försäljningen avse elt eller några få tillfällen torde det i normalfallet inle vara möjligt all vägra tillstånd. Skulle försäljningen däremot bedrivas under ett flertal tillfällen, kanske enligl ett fastlagt schema, bör tillstånd kunna nekas.

Detta utgör givetvis endast exempel på typfall. Situationen i det enskilda fallet kan vara sådan att en annan bedömning behöver göras.

Om ärendet är tveksamt kan del vara lämpligt att ansökan remitteras till

lokala köpmannaorganisationer och konsumentföreningar för yttrande. I

annat fall torde tillstånd kunna meddelas eller nekas relativt omgående.

34

8 §   Tillstånd ges för ett bestämt tillfälle eller för en viss tid, högst tre år     Prop. 1990/91:17 i sänder. Ett tillstånd får förenas med villkor.

Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 § första stycket lagen om tillfällig handel. Villkor som kan anges är t.ex. inom vilket närmare område som försäljningen får ske, vilken sträckning som en vambuss får trafikera m.m.

9 § Ett tillstånd får återkallas, om en föreskrift i denna lag eller en

föreskrift eller ett villkor som har meddelats med stöd av lagen i något

väsentligt avseende har satts åsido.

Paragrafen har utformats efter förebild av 24 § förordningen (1981:402) om handel med skrot (ändrad senast 1985:433). På förslag av lagrådet har paragrafen utformats så att den inte utesluter fall när någon annan än innehavaren av tillståndet handhaft försäljningen och i samband därmed salt åsido väsentliga åligganden på ett sätt som bör drabba tillståndshava­ren. Paragrafen avviker språkligt något från lagrådets förslag.

Som gmnd för aterkallelse har ställts upp att åsidosättande av en föreskrift eller ett villkor skall ha skett i någol väsentligt avseende. Detta innebär bl a atl ringa brott enligt 11 § 3 st inte utgör gmnd för aterkallelse.

Del ligger i sakens natur att det är den kommunala nämnd som meddelat tillståndet som också beslutar om aterkallelse.

10 § Den kommunala nämnd som avses i 6 § skall utfärda bevis om

meddelat tillstånd.

Tillståndsbeviset i original eller kopia skall föras med vid försäljningen.

Paragrafen stämmer delvis överens med föreskriftema i 10 § förord­ningen om handel med skrot och 9 § andra stycket lagen om tillfällig handel.

Straff

11 §   Till böter, högst ettusen kronor, skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 2 § eller 10 § andra stycket. Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bedriver försäljning utan föreskrivet tillstånd, eller

2.

bryter mot villkor som har ställts upp med stöd av 8 § andra stycket. I ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Paragrafen har med endast en mindre redaktionell avvikelse utformats enligt lagrådels förslag. (Jfr 4 § i lagrådsremissens lagförslag 1 samt 8 § i lagrådsremissens lagförslag 2).

Undantag görs i tredje stycket för ringa fall av överträdelser. Härigenom

ges en möjlighet att inte döma till ansvar vid bagatellartade överträdelser

av lagen, t. ex. om det gäller försäljning i liten omfattning och näringsid­

karen inte har sökt erforderligt tillstånd, men uppenbarligen skulle ha fått

sådant om han hade sökt.

35

Paragrafen är tillämplig på den som rent faktiskt bedriver försäljningen.     Prop. 1990/91:17 I de fall denna person inte är näringsidkaren själv kan näringsidkaren fällas till ansvar med stöd av 12 §.

Utredningen har föreslagit att varor som någon bjuder ut till försäljning utan behövligt tillstånd skall förklaras förverkade, om det inte är uppen­bart oskäligt. Någon förverkandemöjlighet föreslås dock inte i den nya lagen. Normalt finns inte någon förverkandemöjlighet vid rena bötesbrotl. I annan specialstraffrättslig lagstiftning där sådana bestämmelser finns föreskrivs som straff för brott som kan föranleda förverkande böter eller fängelse i högst ett år (se t. ex. 30 och 32 §§ livsmedelslagen).

Ansvar enligt denna paragraf inverkar inte på det ansvar som kan ådömas näringsidkaren för all han har bedrivit försäljning utan tillstånd enligt 23 § livsmedelslagen.

12 § Näringsidkaren ansvarar för en sådan gärning som avses i 11 §, om den har begåtts i hans rörelse och han har haft eller borde ha haft vetskap om gärningen.

I de fall näringsidkaren inte personligen har deltagit i själva försäljningen ges i paragrafen en möjlighet att ändå lagföra honom. Paragrafen har med en liten språklig avvikelse utformats i enlighet med lagi-ådets förslag.

Överklagande m.m.

13 §   En kommunal nämnds beslut i ärenden om tillstånd enligt denna lag

får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

Enligt paragrafen får ett tillslåndsbeslut överklagas genom förvaltnings­besvär hos länsstyrelsen. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammar­rätten.

I lagen anges inte hur kommunens beslut att införa ett tillståndskrav får överklagas. Sådana beslut överklagas därför genom kommunalbesvär (se 7 kap. kommunallagen).

14 §   Beslut i ärenden om tillstånd skall gälla omedelbart, om inte något

annat föreskrivs i samband med beslutet.

Paragrafen motsvarar 11 § tredje stycket lagen om tillfällig handel.

Ikraftträdande och övergångsbestämmelser

1.'Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, då lagen (1975:985) om

tillfällig handel skall upphöra atl gälla.

2. Sådana tillstånd för försäljning av kläder, skor eller livsmedel som har

meddelats enligt den upphävda lagen gäller fortfarande. 1 fråga om sådana

tillstånd skall föreskrifterna i den lagen tillämpas.

36

Jfr lagrådsremissens lagförslag 2, som innehåller en övergångsbestäm- Prop. 1990/91: 17 melse beträffande försäljning av kläder eller skor. Som lagrådet anmärkt kan tillstånd i vissa fall ha meddelats även beträffande livsmedel (jfr 3 § sista stycket lagen om tillfällig handel). Del gäller närmare bestämt till­stånd för här i riket bosatta ulomnordiska medborgare utan permanent uppehållstillstånd att driva tillfällig handel med livsmedel.

Lagrådet har emellertid ifrågasatt behovei av en övergångsbestämmelse överhuvudtaget. Lagrådet hänvisar därvid till att enligt förslaget i lagråds­remissen det under alla omständigheter kommer att förflyta viss tid efter ikraftträdandet innan någol tillståndskrav enligl den nya lagen införs.

Det finns inget underlag för att närmare bedöma behovet av en över­gångsbestämmelse för tillstånd av de slag som här är i fråga. Det torde dock inle kunna uteslutas atl vissa tillstånd som meddelats enligt den äldre lagen fortfarande gäller när lillståndskrav enligt den nya lagen införs. 1 punkten 2 har därför en övergångsbestämmelse tagits med, som innebär att sådana tillstånd fortsätter att gälla.

5.2. Förslagen till lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader och lagom ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617).

Förslagen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.4).

Övergångsbestämmelsen lill förslaget till lag om ändring i allmänna ordningsstadgan har tillkommit på förslag av lagrådet.

6 Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1.

lag om tillfällig försäljning,

2.

lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa be­stämmelser angående marknader saml

3.

lagom ändring i allmänna ordningssladgan (1956:617).

7 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen atl anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

37

4   Riksdagen 1990/91. I .saml Nr 17

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1988:46)

Prop. 1990/91:17

Tillfällig handel.

Bilaga 1

Utredningens uppgift har varit att mot bakgrunden av en allmän översyn av den tillfälliga handeln lägga fram förslag till en ny lagstiftning på området. Uppdraget har omfattat inte bara den i den gällande lagstift­ningen reglerade tillfälliga handeln - försäljning i tillfälligt hyrda lokaler, kringföring och viss ulomhusförsäljning utan även närliggande försälj­ningsformer som torg- och marknadshandel, mässor m. m. Uppdraget har även omfattat livsmedelsområdet som nu faller utanför regleringen.

I avsaknad av något egentligt faktaunderlag som kan belysa den tillfäl­liga handelns omfattning, struktur och funktioner har det varit nödvändigt att göra en tämligen omfattande kartläggning för atl få fram en bild av de faktiska förhållandena. Därutöver har ett allmänt samråd skett med olika myndigheter främst konsumentverket och organisationer.

Den nuvarande regleringen har varit mycket restriktiv. Det tillstånd av länsstyrelsen som krävs har i princip endast lämnats om den tillfälliga handeln ansetts täcka ett behov hos konsumenterna som inte annars kan tillgodoses på orten. Denna ordning ter sig numera problematisk från flera synpunkter. Lagens konstruktion har gjort den svårtolkad och av­gränsningen av det reglerade området har framstått som i viss mån god­tycklig. Den prövning som har gjorts har varit mycket schablonartad och inle innefattat någon egentlig avvägning mellan olika distributionsformer. Tillståndsförfarandet har i många fall också framstått som onödigt kom­plicerat. Utredningen har för sin del kommit till den slutsatsen att en ny lagstiftning bör konstrueras från nya utgångspunkter.

En framlida reglering av den tillfälliga handeln bör enligl utredningens mening utgå från konsumenternas intresse av tillgång till en god kommer­siell service. I anslutning lill de av riksdagen antagna riktlinjerna för konsumentpolitiken bör då ingripanden i marknadsfunktionerna göras försl när varuförsörjningen utsätts för störningar genom konkurrens från tillfällig handel. Vad det här kan bli fråga om är i huvudsak att trygga tillgången till närservice med basvaror som livsmedel, kläder och skor på orter med ett glest butiksnät. Utredningens förslag innebär att de kommu­ner som finner sig ha problem med varuförsörjningen kan ta initiativ till att krav på tillstånd till tillfällig försäljning med de berörda varorna införs i kommunen. Regleringen föreslås bli begränsad till försäljning som sker i tilirälligt hyrda lokaler eller genom kringföring från fordon. Företagare med fast driftställe i kommunen kommer inle att beröras av regleringen.

Beslut om lillståndskrav skall fattas av länsstyrelsen. Tillståndspröv­ningen i de enskilda fallen görs sedan av kommunen. Tillstånd skall lämnas, om den tillfälliga försäljningen inte kan väntas störa varuförsörj­ningen så att tillgången till en tillfredsställande buliksservice med de berörda varorna sätts i fara. Genom alt regleringen begränsas till kommu­ner som har problem med försörjningen med basvaror och tillståndspröv­ningen överförs lill lokala organ anser utredningen att den administrativa omgången reduceras lill ett minimum.

Förslaget innebär en betydande avreglering och förenkling jämfört med

3g

vad som gäller nu, även om försäljning av livsmedel förs in under regle-     Prop. 1990/91:17 ringen. Ulomhusförsäljning kommer i fortsättning endast atl regleras från     Bilaga 1 ordningssynpunkl och befrias från den dubbla tillståndsprövning som nu sker i många fall.

Den reglering som nu föreslås till skydd för konsumenternas varuförsörj­ning omfattar inte torg- och marknadshandeln. Kommunerna får liksom hittills bedöma behovet av torghandel. Beträffande marknaderna föreslås viss förenklingar genom att dessa endast skall bedömas av polismyndighe­ten efter samråd med kommunen enligt de regler som gäller för offentliga tillställningar.

Vissa åtgärder som underlättar identifiering av företag inom den tillfäl­liga handeln, bl.a. för reklamation, föreslås också.

Det här framlagda förslaget till en ny reglering av den tillfälliga handeln har uppenbarligen en begränsad räckvidd. Man kan därför hysa en viss tvekan om behovet av åtgärder på området. Utredningen har ändå ansett det vara befogat att ge de kommuner som har problem med vamförsörj­ningen möjlighet att kunna ingripa. Det kan också vara av värde att ha en viss åtgärdsberedskap inför framtida förändringar inom vamdistributio-nen.

39

Lagförslag i betänkandet (SOU 1988:46)

Prop. 1990/91:17

Tillfällig handel

Bilaga 2

1 Förslag till

Lag om viss tillfällig försäljning

Härigenom föreskrivs följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Regeringen får, om det behövs med hänsyn till vamförsörjningen i en

kommun, på framställning av kommunen föreskriva att försäljning som

avses i denna lag får bedrivas endast efter särskilt tillstånd av kommunen.

Regeringen får överlåta åt länsstyrelsen att meddela föreskrift enligt första stycket.

2 § Lagen gäller yrkesmässig försäljning från näringsidkare till konsu­

ment av

1.

livsmedel, som inte är avsedda för förtäring på stället, samt

2.

kläder och skor, om försäljningen sker i former som anges i 3 § och näringsidkaren inte stadigvarande bedriver verksamhet från ett fast tillverknings- eller försäljningsställe i kommunen.

3 §   Lagen gäller försäljning som sker

1.

i en lokal eller annat liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid, eller

2.

från ett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor.

4 §   Utanför lagen faller försäljning som sker

1,

i lokaler där försäljning bedrivs stadigvarande,

2,

från fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 2 § allmänna ordningssladgan (1956:617) eller på salutorg och liknande plats som kom­munen har upplåtit lill allmän försäljningsplats, eller

3,

vid offentliga tillställningar som avses i allmänna ordningsstadgan (1956:617) eller vid allmänna sammankomster som avses i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster,

5

§ Föreskrift enligt 1 § kan begränsas till att avse antingen livsmedel eller kläder och skor. Föreskriften kan också begränsas till atl avse någon av de former av försäljning som anges i 3 § 1 eller 2,

6

§ Begreppet livsmedel har i denna lag samma betydelse som i livsme­delslagen (1971:511),

Med kläder avses varor som är alt hänföra till 61 eller 62 kap, tulltaxe­lagen (1987:1068) och med skor varor som är att hänföra till 64 kap, samma lag.

Prövning av tillståndsärenden

7 § Frågor om tillstånd prövas av den kommunala nämnd som kommu­

nen bestämmer,

40

8 §   Tillstånd skall lämnas, om försäljningen inte kan väntas störa vam-     Prop. 1990/91:17

försörjningen på ett sådant sätt att tillgången till en tillfredsslällande     Bilaga 2

service med de berörda varoma sätts i fara.

9 § Tillstånd skall meddelas för ett bestämt tillfälle eller för en viss tid,

högst tre år. Ett tillstånd får förenas med villkor.

10 § Tillstånd får återkallas, om villkor som har ställts upp med stöd av

9 § inte iakttas i något väsentligt avseende.

Ansvar m.m.

11 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bedriver försäljning som

avses i denna lag utan behövligt tillstånd eller bryter mot villkor som har

ställts upp med stöd av 9 § döms till böter. Till samma straffdoms den som

för annans räkning bedriver sådan olovlig försäljning.

1 ringa fall döms inte till ansvar.

12 § Varor som någon bjuder ut till försäljning utan behövligt tillstånd

enligt denna lag skall förklaras förverkade, om del inte är uppenbart

oskäligt. I stället för varoma kan värdet av dem förklaras förverkat.

Överklagande m.m.

13 § Kommunens beslut i tillståndsärenden får överklagas hos länssty­

relsen. Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

Beslut om föreskrift som länsstyrelsen har meddelat med stöd av bemyn­digande enligt 1 § får överklagas hos regeringen.

14 § Beslut som meddelas i tillståndsärenden skall gälla omdelbart, om

inte annat bestäms.

Denna lag träder i krafl den. Föreskrift enligl 1 § får meddelas ulan hinder av att lagen inte har trätt i krafl.

Genom lagen upphävs lagen (1975:985) om tillfällig handel. Tillstånd som har meddelats enligl den äldre lagen och som avser försäljning av kläder och skor gäller fortfarande.

41

2 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om näringsidkares informationsskyldighet vid tillfällig        Bilaga 2 försäljning

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller näringsidkares informationsskyldighet vid yrkes­

mässig försäljning av vara till konsument, om försäljningen sker

1.

i en lokal eller annat liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid,

2.

genom kringföring, eller

3.

från försäljningsstånd, fordon eller andra anordningar som ställs upp utomhus.

Lagen gäller dock inte vid ulomhusförsäljning som en näringsidkare för egen räkning ordnar på eller i omedelbar anslutning till sitt fasta tillverknings- eller försäljningsställe.

2

§ Näringsidkare skall vid försäljning som avses i denna lag genom en väl synlig skylt eller på annat liknande sätt lämna uppgift om registrerad firma samt postadress och telefonnummer.

3

§ Information som avses i 2 § skall vid försäljning av vara också lämnas till konsumenten i skriftlig form. Understiger det pris som konsu­menten sammanlagt skall betala 300 kronor, behöver någon skriftlig infor­mation dock inte lämnas.

4

§ Vid försäljning på vilken hemförsäljningslagen (1981:1361) är till­lämplig skall i stället för vad som i i 3 § sägs gälla vad som i den lagen stadgas om informationsskyldighet.

5

§ Vad som i denna lag sägs om näringsidkare gäller även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkares vägnar.

6

§ Den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter atl lämna information enligt 2 eller 3 § döms till böter, högst ettusen kronor.

I ringa fall döms inte till ansvar.

Denna lag träder i kraft den

42

3 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa

' 

bestämmelser angående marknader

Härigenom föreskrivs alt kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmel­ser angående marknader' skall upphöra all gälla vid utgången av

Tillstånd som länsstyrelse har meddelat med stöd av kungörelsen och som avser marknader som får hållas fram till utgången av år gäller fort­farande.

Senaste lydelse av 1 § 1951:657

43

4 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

' 

Härigenom föreskrivs alt 9 och 12 §§ allmänna ordningsstadgan (1956:617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lyddse

9§'

Med offentlig tillställning avses

Med offentlig tillställning avses

tävling och uppvisning i sport och

tävling och uppvisning i sport och

idrott, danstillställning, cirkusföre-

idrott, danstillställning, cirkusfö-

slällning, tivolf och marknadsnö-

reställning, livolinöjen, marknad,

jen, festtåg samt tillställning av an-

mässa, festtåg samt tillställning av

nat slag, som anordnas för allmän-

annat slag, som anordnas för all­

heten och som icke avses i lagen om

mänheten och som icke avses i la-

allmänna sammankomster.

gen om allmänna sammankomster.

Såsom offentlig skall anses jämväl tillställning, till vilken tillträde är beroende av medlemskap i viss förening eller av inbjudning, därest tillställ­ningen uppenbarligen utgör del av rörelse, som föreningen eller inbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av dylika tillställ­ningar, eller vilken eljest, såsom med avseende å omfattningen av den krets som äger tillträde eller de villkor under vilka tillträde lämnas, är att jämställa med tillställning till vilken allmänheten har tillträde.

12 § Offentlig tillställning får inte anordnas på allmän plats utan tillstånd av polismyndigheten.

Sådant tillstånd fordras även i

Sådant tillstånd fordras även i

annal fall för offentlig danstillställ-

annat fall för offentlig danstillställ­

ning, cirkusföreställning, tivoli- och

ning, cirkusföreställning, tivolinö-

marknadsnöjen och därmed jäm-

jen och därmed jämförlig nöjeslill-

föriig nöjestillställning samt tävling

ställning, utomhusmarknad saml

och uppvisning i motorsport och

tävling och uppvisning i molor-

professionell brottning.

sport och professionell brottning.

Om det kan ske utan fara för ordning och säkerhet, får polismyndigheten befria en sammanslutning eller annan anordnare från skyldigheten atl söka tillstånd enligt andra stycket beträffande tillställningar av etl visst slag.

Denna lag träder i kraft den

' Senaste lydelse 1982:344

 Senaste lydelse 1982:344

44

5 Förslag till

Lag om ändring i handelsregisterlagen (1974:157)

Härigenom föreskrivs alt 2 § handelsregisteriagen (1974:157) skall ha följande lydelse.

Prop. 1990/91:17 

Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

'

I handelsregister införes enskild näringsidkare och handelsbolag saml ideell förening eller stiftelse som idkar näring.

Handelsbolag skall söka re­gistrering, innan bolaget börjar sin verksamhet. Detsamma gäller en­skild näringsidkare, ideell förening och stiftelse som skulle ha varit bokföringsskyldig enligt bokfö­ringslagen (1929:117), om denna gällt även efter utgången av år 1976.

Enkelt bolag får införas i han­delsregister i den ordning som före­skrives för handelsbolag. Vad i denna lag sägs om handelsbolag gäl­ler även i fråga om sålunda registre­rat bolag.

I handelsregister införs enskild näringsidkare och handelsbolag samt ideell förening eller stiftelse som idkar näring.

Handelsbolag skall söka re­gistrering, innan bolaget börjar sin verksamhet. Detsamma gäller en­skild näringsidkare, ideell förening och stiftelse som skulle ha varit bokföringsskyldig enligt bokfö­ringslagen (1929:117), om denna gällt även efter utgången av år 1976. Den som yrkesmässigt driver handel med varor skall dock afttid söka re­gistrering.

Enkelt bolag får införas i handels­register i den ordning som före­skrivs för handelsbolag. Vad som i denna lag sägs om handelsbolag gäl­ler även i fråga om sålunda registre­rat bolag.

Denna lag träder i krafl den

Senaste lydelse 1976: 128

45

5    Riksdagen 1990/91. 1 .saml. Nr 17

Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över       Prop. 1990/9117

betänkandet (SOU 1988:46) Tillfällig handel

Bilaga 3

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av

Göta hovrätt,

kammarrätten i Stockholm,

kommerskollegium,

Stockholms handelskammare.

Sydsvenska handelskammaren,

riksskatteverket,

statens livsmedelsverk,

länsstyrelsen i Stockholms län,

länsstyrelsen i Jönköpings län,

länsstyrelsen i Kronobergs län,

länsstyrelsen i Skaraborgs län,

länsstyrelsen i Västerbottens län,

länsstyrelsen i Norrbottens län,

länsstyrelsernas organisationsnämnd,

rikspolisstyrelsen,

polismyndigheten i Stockholm,

polismyndigheten i Uppsala,

polismyndigheten i Mjölby,

polismyndigheten i Malmö,

polismyndigheten i Göteborg,

näringsfrihetsombudsmannen (NO),

statens pris- och konkurrensverk (SPK),

konsumentverket.

Svenska handelskammarförbundel,

Jönköpings kommun,

Nässjö kommun,

Skellefteå kommun,

Stommans kommun,

konsumentnämnden i Motala kommun.

Svenska kommunförbundet.

Grossistförbundet svensk handel,

Sveriges köpmannaförbund,

Småföretagens riksorganisation;

Kooperativa förbundet,

Konsumehtvägledarnas förening,

Borlänge köpmannaförening,

,

Sveriges livsmedelshandlareförbund,

Sveriges möbelhandlares riksförbund,

Sveriges pälshandlares riksförening, .

Sveriges skohandlarförbund,

Sveriges textilhandlareförbund,

Handelsanställdas förbund.

Folkets husföreningarnas riksorganisation.

Riksförbundet kiosk & gatukök (KIGA),

45

Sveriges förelagareförbund,

Prop. 1990/91:17

Torg- och marknadshandlamas ekonomiska riksförening

Bilaga 3

(TOMER) saml Trädgårdsnäringens riksförbund.

47

Lagrådsremissens lagförslag

Prop-1990/91:17

Bilaga 4 1 Förslag till

Lag om näringsidkares informationsskyldighet vid tillfällig

försäljning

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt säljer varor till

konsumenter, om försäljningen sker

i en lokal eller ett liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfallen eller för en kortare tid,

från försäljningsstånd, fordon eller andra anordningar som har stäUts upp utomhus, eller

annars på något annat sätt än från ett fast tillverknings- eller försälj­ningsställe.

Lagen gäller dock inte vid

sådan försäljning utomhus som en näringsidkare för egen räkning ordnar på eller i omedelbar anslutning till sitt fasta tillverknings- eller försäljningsställe, eller

sådan försäljning som omfattas av hemförsäljningslagen (1981:1361).

2 § Vad som i denna lag sägs om en näringsidkare skall tillämpas också

på den som är anställd hos näringsidkaren och på någon annan som säljer

varor för näringsidkarens räkning.

Informationsskyldighet

3 §   Vid försäljningen skall näringsidkaren genom en väl synlig skylt eller på någol annat verksamt sätt upplysa om

sitt namn,

sin postadress och

sitt telefonnummer.

Om det pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger 300 kronor, skall informationen dessutom lämnas skriftligen till konsumenten.

Straff

4 §   Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelsema i 3 § skall dömas till böter, högst ettusen kronor. 1 ringa fall skall inte dömas till ansvar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991.

48

2 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om viss tillfällig försäljning 

Härigenom föreskrivs följande.

Lagens tillämpningsområde

I § Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt till konsumenter säljer kläder eller skor eller sådana livsmedel som inte är avsedda för förtäring på stället, om försäljningen sker

i en lokal eller ett liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid, eller

från ett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor.

Lagen gäller dock inte vid försäljning som sker

i lokaler där försäljning bedrivs stadigvarande,

från fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 2 § allmänna ordningssladgan (1956:617) eller på ett salutorg och någon liknande plats som kommunen har upplåtit till allmän försäljningsplats, eller

vid offentliga tillställningar som avses i allmänna ordningssladgan eller vid allmänna sammankomster som avses i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster.

Definitioner

2 §   1 denna lag avses med livsmedel: varor som avses i 1 § 1 livsmedelslagen (1971:511), kläder: varor som avses i 61 eller 62 kap, tulltaxelagen (1987:1068), skor: varor som avses i 64 kap, lulllaxelagen.

Föreskrifter om tillstånd

3 § Om det behövs med hänsyn till vamförsörjningen i ett område, får regeringen föreskriva att försäljning som avses i denna lag får ske i området bara efter särskilt tillstånd av den kommun där området ligger. Regeringen får överlåta åt en kommun att meddela sådana föreskrifter.

Föreskrifter som avses i första stycket får begränsas till någon av de varor och försäljningsformer som anges i 1 § första stycket.

Tillstånd

4 §   Frågor om tillstånd prövas av den kommunala nämnd som kommun­

fullmäktige bestämmer,

5     §   Tillstånd ges för ett bestämt tillfälle eller för en viss tid, högst tre år,

Elt tillstånd får förenas med villkor,

6 §    Ett tillstånd får återkallas, om innehavaren i någoi väsentligt avse­

ende har åsidosatt en föreskrift i denna lag eller en föreskrift eller ett villkor

som har meddelats med stöd av lagen,

49

Prop, 1990/91:17 7 §   Den kommunala nämnd som avses i 4 § skall utfärda bevis om     Bilaga 4 meddelat tillstånd. Tillståndsbeviset i original eller kopia skall föras med vid försäljningen.

Straff

8 §   Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1,

bedriver försäljning utan föreskrivet tillstånd,

2,

bryter mol villkor som har ställts upp med stöd av 5 § andra slycket, I ringa fall skall inte dömas till ansvar,

9 § Näringsidkaren ansvarar för sådan gärning som avses 18 §, om den

har begåtts i hans rörelse och han har haft eller borde ha haft vetskap om

gärningen.

överklagande m.m.

10 §   En kommunal nämnds beslut i ärenden om tillstånd enligt denna lag

får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

11 §   Beslut i ärenden om tillstånd skall gälla omedelbart, om inte något

annat föreskrivs i samband med beslutet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, då lagen (1975:985) om tillfällig handel skall upphöra att gälla.

2.

Sådana tillstånd för försäljning av kläder eller skor som har meddelats enligt den upphävda lagen gäller fortfarande. I fråga om sådana tillstånd skall föreskriftema i den lagen tillämpas.

50

3 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lagom upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa

' 

bestämmelser angående marknader

Härigenom föreskrivs att kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmel­ser angående marknader skall upphöra alt gälla vid utgången av 1990.

Sådana tillstånd som har meddelats med stöd av kungörelsen och som avser marknader som får hållas fram lill utgången av år 1991 gäller fortfarande.

51

4 Förslag till

Prop. 1990/91:17

Lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Härigenom föreskrivs att 9 och 12 §§ allmänna ordningsstadgan (1956:617) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9§'

Med offentlig tillställning avses

Med offentlig tillställning avses

tävling och uppvisning i sport och

tävling och uppvisning i sport och

idrott, danstillställning, cirkusföre-

idrott, danstillställning, cirkusföre­

ställning, tivoli- och marknadsnö-

ställning, Uvolinöjen, festtåg, mark-

jen, festtåg samt tillställning av an-

nad och mässa samt tillställning av

nat slag, som anordnas för allmän-

annat slag, som anordnas för all-

heten och som Icke avses i lagen om

mänheten och som inle avses i la-

allmänna sammankomster.

gen (1956:618) om allmänna sam­

mankomster.

Såsom offentlig skall anses jämväl tillställning, till vilken tillträde är beroende av medlemsskap i viss förening eller av inbjudning, därest tillställningen uppenbarligen utgör del av rörelse, som föreningen eller inbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av dylika tillställningar, eller vilken eljest, såsom med avseende å omfattningen av den krets som äger tillträde eller de villkor under vilka tillträde lämnas, är att jämställa med tillställning till vilken allmänheten har tillträde,

12 §

Offentlig tillställning får inte anordnas på allmän plats utan tillstånd av polismyndigheten,

Sådanl tillstånd fordras även i

Sådant tillstånd fordras även i

annat fall för offentlig danstillställ-

annat fall för offentlig danstillställ­

ning, cirkusföreställning, tivoli- och

ning, cirkusföreställning, tlvolinö-

marknadsnöjen och därmed jäm-

jen och därmed jämförlig nöjestill-

förlig nöjestillslällning samt tävling

ställning, utomhusmarknad saml

och uppvisning i motorsport och

tävling och uppvisning i motor­

professionell brottning,

sport och professionell brottning.

Om del kan ske utan fara för ordning och säkerhet, får polismyndighe­ten befria en sammanslutning eller annan anordnare från skyldigheten att söka tillstånd enligt andra stycket beträffande tillställningar av ett visst slag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991,

' Senaste lydelse 1982:344,

Senaste lydelse 1982:344,

52

LAGRÅDET

Prop. 1990/91:17

Bilaga 5 

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1990-05-17

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Sigvard Berglöf, justi­tierådet Lars K[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 5 april 1990 har regeringen på hemställan av statsrådet Margot[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådels yttrande över förslag till

1.    lag om näringsidkares informationsskyldighet vid tillfällig försäljning,

2.

lag om viss tillfällig försäljning,

3.

lagom upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmel­ser angående marknader samt

4.    lagom ändring i allmänna ordningssladgan (1956:617).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn  Lars

Schuer.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Den föreslagna lagstiftningen innebär en avreglering så alt i princip allt lillståndskrav i fråga om s.k. tillfällig handel avskaffas utom det som behövs från ordningssynpunkt. Den möjlighet att införa krav på tillstånd för vissa områden som föreslås är starkt begränsad beträffande såväl varuslag som försäljningsformer och får inte förestavas av andra skäl än konsumenternas långsikliga intresse av tillgång till en god kommersiell service. Intresset av att underlätta det allmännas kontroll av dessa försälj­ningsformer från exempelvis skatte- eller brottssynpunkl får alltså inte inverka när frågan om atl införa ett tillståndskrav övervägs. Del kan anmärkas att utredningens förslag innebar en skyldighet för alla som yrkesmässigt handlar med varor att låta registrera sig i handelsregistret. Det har upplysts vid föredragningen inför lagrådet att det varit ofrånkom­ligt all frångå utredningsförslaget i den delen med hänsyn lill rådande belastning av handelsregistret. Statskontoret har numera fått regeringens uppdrag att överse formerna för registrering i handelsregistret. Frågan om registrering torde alltså kunna övervägas på nytt i samband med den utvärdering av lagstiftningen som avses ske efter ca tre år.

Enligt lagrådets mening är del oegenlligl att dela upp bestämmelserna om informationsskyldighet och tillståndsreglerna på två skilda lagar. Att reglerna om tillstånd skall ha en mer begränsad räckvidd än reglerna om informationsskyldighet är inte ett bärande skäl. Det finns också anledning att ange tillämpningsområdet för de båda lagrummen på samma sätt. Lagregleringen kommer därmed atl innefatta att försäljningsformer som inle anges i 1 § förslaget lill lag om viss tillfällig försäljning inle skall komma i fråga för lillståndskrav.

Lagrådet lämnar i det följande etl fullständigt förslag till en lagtext

gemensam för de båda lagförslag som i remissen betecknats lag om närings­

idkares informationsskyldighet vid tillfällig försäljning och lag om viss

tillfällig försäljning (se Bilaga). Lagens rubrik kan inskränkas lill "Lag om

tillfällig försäljning". De synpunkter lagrådet har atl anföra till de enskilda

r-.

paragraferna redovisas i det följande under de paragrafnummer som upp-     Prop. 1990/91:17 tagits i lagrådsremissen. Utöver ändringar som framgår av den redogörel-     Bilaga 5 sen föreslås några redaktionella ändringar.

Förslaget lift lag om näringsidkares informationsskyldighet vid tillfällig försäljning (förslag nr 1) och förslaget till lag om viss tillfålligförsäljning (förslag nr 2)

1 § i förslag nr 1 och 1 § i förslag nr 2 (1 § i lagrådets förslag)

Lagrådet vill först lämna några synpunkter på begreppet näringsidkare.

Enligt specialmotiveringen lill 1 § förslag nr 1 skall begreppet närings­

idkare ha samma vidsträckta betydelse som i annan konsumenträttslig

lagstiftning. För tolkning av begreppet hänvisas till förarbetena till mark­

nadsföringslagen (prop, 1970:57 s, 90; jfr även prop, 1984/85:110 s, 141

och prop, 1989/90:89 s, 60), Med näringsidkare avses således varje fysisk

eller juridisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur och av

sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig. Det är emellertid

inte någon fömtsättning att verksamheten drivs i vinstsyfte eller i någon

privaträttsiig form. Detta innebär att även statliga och kommunala organ

som bedriver verksamhet av ekonomisk natur skall anses som näringsid­

kare, I prop, 1984/85:110 s, 141 anges som exempel på sådana organ de

affarsdri vande verken. Det torde emellertid ligga i sakens natur att statliga

och kommunala organ endast undantagsvis kan tänkas bedriva tillfällig

försäljning. Den traditionellt godtagna tolkningen av begreppet näringsid­

kare skall alltså gälla även här.

Lagrådet vill peka på atl i förslaget till reformerad inkomst- och företags­beskattning (prop. 1989/90:110) del i beskattningsrätten tas in ett nytt inkomstslag, näringsverksamhet, och att det föreslås att begreppet närings­idkare införs i skattelagstiftningen (se förslaget lill 21 resp. 22 § kommu­nalskaitelagen). Förarbetena till dessa bestämmelser ger anledning att anta att del inte kommer all råda full överensstämmelse mellan begreppet näringsidkare i konsumenllagstiflningen och skattelagstiftningen. Det torde således inle i alla situationer vara möjligt att vid bedömningen av om en person skall anses som näringsidkare i konsumentsammanhang hämta ledning i ställningstagandet vid beskattningen och vice versa. Enligt lagrå­dets mening torde dessa eventuella skiljaktigheter i begreppet näringsid­kare inte komma att ge upphov till komplikationer vid utnyttjande av begreppet i de olika sammanhangen.

De försäljningsformer som anges i 1 § i förslag nr 1 och som enligt lagrådet bör utgöra tillämpningsområdet för båda lagarna kan med fördel anges kortfattat så som framgår av lagrådets förslag. Genom att ordet "stadigvarande" läggs till undviks missförståndet att återkommande tillfälliga försäljningar från elt och samma "fasta" ställe skulle vara undan­tagna från tillämpningsområdet.

Om uttrycket "kortare tid" har i specialmotiveringen till 1 § i förslag nr

2 angetts att det bör tolkas på liknande sätt som "tillfälligt begagnat" i

lagen om tillfällig handel. Ytterligare sägs emellertid bl. a. att försäljning

som pågår på normala arbetstider "under ett par månaders tid" i vart fall

54

bör falla utanför lagen. Uttalandet synes vara hämtat ur motiven till lagen Prop. 1990/91:17 om tillfällig handel men har omformulerats på ett sätt som inte är utan Bilaga 5 betydelse. I motivuttalandet sades nämligen att om försäljningen sker under sedvanlig affärstid "under några månaders tid" detta torde tala för atl försäljningsstället bör anses som fast Lagrådet vill framhålla att en försäljning som förläggs exempelvis enbart till tiden mitten av juni till mitten av augusti i en skärgårdskommun kan rycka undan gmnden för en butik som förser den fasta befolkningen med varor under resten av året.

Uttrycket "i lokaler där försäljning bedrivs stadigvarande" i 1 § andra stycket av förslag nr 2 skall enligt specialmotiveringen innefatta att det inte skall krävas tillstånd för den som tillfälligt hyr ett utrymme på en stormark­nad eller liknande för att sälja varor. Lagrådet har i sitt förslag angett detta tydligare.

2 § i förslag nr 1

Enligt denna bestämmelse skall vad som i lagen sägs om näringsidkare tillämpas också på den som är anställd hos näringsidkaren och på annan som säljer varor för näringsidkarens räkning. När det i lagen talas om försäljning av näringsidkare måste emellertid utan särskilt förtydligande också fallet att själva försäljningen handhas av någon annan än näringsid­karen omfattas. 2 § kan därför utgå.

3 § i förslag nr 1

(2 § i lagrådets förslag)

Om 2 § i förslag nr 1 behålls, innebär 3 § efter sin lydelse att, när en anställd eller annan har hand om försäljningen det är dennes förhållanden informationen skall avse. Under alla omständigheter bör lagtexten formu­leras om.

I specialmoiiveringen sägs alt den skriftliga information som anges i andra stycket skall kunna göra informationen i första stycket obehövlig. Om detta är avsikten måste ordet "dessutom" strykas. Lagrådet ifrågasät­ter emellertid om inle de krav som ställts upp med den lydelse som föreslagils är väl motiverade.

2 § i förslag nr 2

(5 § i lagrådets förslag)

Som föredragande statsrådet funnit är det nödvändigt att definiera de varor ett tillståndskrav skall kunna gälla. På gmnd av lulllaxelagens ut­formning måste hänvisningarna dit bli något svårlästa. Lagrådet kan emel­lertid inle finna något bättre alternativ än det föreslagna.

3 § i förslag nr 2

(3 § i lagrådets förslag)

Enligt lagrådets mening står det klart utan att det behöver anges i lagtexten

55

att föreskrifter om tillståndskrav kan begränsas till vissa av de varor resp.     Prop. 1990/91: 17 till vissa av de försäljningsformer som kan komma ifråga. Motivullalan-     Bilaga 5 dena i delta avseende ger en tillräcklig anvisning och andra slycket kan utgå.

4 § i förslag nr 2

(6 och 7 §§ i lagrådets förslag)

Enligl 3 § i förslag nr 2 gäller som förutsättning för att föreskrifter om tillståndskrav skall få meddelas att det behövs med hänsyn lill vamförsörj­ningen i ett område och det har utvecklats utföriigt i motiven vilka konkreta förhållanden som måste föreligga för att tillståndskrav skall få införas.

När det gäller prövningen i de enskilda tillståndsärendena föreslog utredningen en bestämmelse om att tillstånd skall lämnas, om försälj­ningen inte kan väntas störa vamförsörjningen på ett sådant sätt att tillgången lill en tillfredsställande service med de berörda varorna sätts i fara (se SOU 1988:46 s. 237). Det remitterade förslaget innehåller inte någon motsvarande bestämmelse. Som skäl härför anförs (i specialmotive­ringen till 4 § i förslag nr 2) att det är svårt atl i lagtext ställa upp preciserade regler för hur tillståndsprövningen skall ske samt att de huvud­sakliga grundema för tillståndsprövningen får anses framgå redan av lagens fömtsättningar för att tillståndskrav skall införas i ett område. Lagrådet finner inte dessa skäl övertygande och förordar att lagen komplet­teras med en bestämmelse i huvudsaklig överensstämmelse med utred­ningsförslaget.

4 § i förslag nr 1 saml 6-9 §§ i förslag nr 2 (9-12 §§ i lagrådets förslag)

För att inte utesluta fall när annan än innehavaren av tillståndet handhaft försäljningen och i samband därmed väsentliga åligganden åsidosatts på ett sätt som bör drabba tillståndshavaren föreslår lagrådet en omformulering av 6 § i förslag nr 2 (9 § i lagrådets förslag).

Enligt samma bestämmelse får ett tillstånd till försäljning återkallas bl.a. om en föreskrift i lagen i något väsentligt avseende åsidosatts. Den före­skrift som här avses kan inte vara någon annan än bestämmelsen i 7 § andra stycket, enligt vilken tillståndsbeviset i original eller kopia skall föras med vid försäljningen. Någon sanktion är emellertid inte kopplad till denna bestämmelse, som enligt uttalande i remissprotokollet avses utgöra en ren ordningsföreskrift. Det bör i och för sig vara möjligt att i grava fall återkalla tillstånd, om näringsidkaren eller den som sköter försäljningen nonchalerar skyldigheten att medföra tillståndsbeviset. Det kan emellertid i sådana fall inte anses vara fråga om en ren ordningsförseelse. Eftersom ett tillståndskrav för sådana försäljningar som det är fråga om knappast kan kontrolleras, om inte föreskriften att medföra tillståndshandlingen följs, kan det ifrågasättas om inte en straffsanktion motsvarande den nuvarande

56

i lagen om tillfällig handel (se 9 och 10 §§) är motiverad. Lagrådet har tagit     Prop. 1990/91:17

med en sådan straffbestämmelse i sitt lagförslag.

Bilaga 5

Enligl 4 § i förslag nr 1 skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att lämna information enligl 3 § i lagen dömas till penningbö­ter, högst 1 000 kr. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Bestäm­melsen innebär atl penningbol kan ådömas den som direkt ombesörjer försäljningen, oavsett om det är näringsidkaren, en anställd hos denne eller annan som säljer för näringsidkarens räkning. Förslag nr 2 innehåller straffbestämmelser i 8 §, Enligt lagmmmet skall den dömas till böter som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver försäljning ulan föreskrivet till­stånd eller bryter mot villkor som har ställts upp med stöd av 5 § andra stycket, I ringa fall skall inte heller här dömas till ansvar. Till dessa bestämmelser har i 9 § i förslag nr 2 fogats en regel enligt vilken näringsid­karen i vissa fall kan lagföras, även om han inte själv deltagit i själva försäljningen. En sådan regel synes fylla en funktion även i fall som avses i förslag nr 1,

Övergångsbestämmelsema till förslag nr 2

Enligt punkt 2 skall sådana tillstånd för försäljning av kläder eller skor som har meddelats enligt den upphävda lagen (1975:985) om tillfällig handel fortfarande gälla. Lagrådet vill först anmärka atl tillstånd i vissa fall kan ha meddelats även beträffande livsmedel (jfr 3 § sista stycket lagen om tillfällig handel). Lagrådet ifrågasätter emellertid behovei av en övergångs­bestämmelse överhuvudtaget med hänsyn till att enligt förslaget det under alla omständigheter kommer att förflyta viss lid efter ikraftträdandet innan något tillståndskrav enligt den nya lagen införs.

Förslaget lift lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader

Enligt det remitterade förslaget skall sådana tillstånd som har meddelats med stöd av den upphävda kungörelsen och som avser marknader som får hållas fram till utgången av år 1991 fortfarande gälla. Avsikten med förslaget får antas vara atl bestämmelserna om tillståndsplikt i 12 § all­männa ordningsstadgan (1956:617) och om anmälningsplikt i 13 § samma stadga inte skall tillämpas i den mån tillstånd enligt kungörelsen fortfa­rande gäller. För att så skall bli fallet behövs en särskild övergångsbestäm­melse till forslaget till lag om ändring i allmänna ordningsstadgan.

Förslaget till lag om ändring i allmänna ordningssladgan (1956:617)

Med hänvisning till vad som anförts vid förslaget till lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader förordar lagrådet att förevarande förslag förses med en övergångsbestäm­melse av följande lydelse:

"Bestämmelsema om tillståndsplikt i 12 § och om anmälningsplikt i 13 §

tillämpas inte i den mån tillstånd fortfarande gäller enligl den upphävda

kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader,"

57

Av lagrådet     Prop. 1990/91:17 upprättat     Bilaga lagförslag

Förslag till

Lag om tillfällig försäljning

Härigenom föreskrivs följande

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt säljer varor till

konsumenter i andra fall än vid försäljning som bedrivs stadigvarande från

etl fast tillverknings- eller försäljningsställe eller i omedelbar anslutning till

hans fasta tillverknings- eller försäljningsställe.

Informationsskyldighet

2 § Vid försäljning enligt denna lag skall genom en väl synlig skylt eller

på något annat verksamt sätt lämnas upplysning om näringsidkarens

namn, postadress och telefonnummer.

Om det pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger 300 kronor, skall informationen dessutom lämnas skriftligen till konsumenten.

Denna paragraf gäller inte vid sådan försäljning som omfattas av hemför­säljningslagen (1981:1361).

Föreskrifter om lillståndskrav

3 § Om det behövs med hänsyn till vamförsörjningen i etl område, får

regeringen föreskriva att försäljning i området av kläder, skor eller sådana

livsmedel som inte är avsedda för förtäring på stället får ske bara efter

särskilt tillstånd av den kommun där området ligger. Sådana föreskrifter

skall begränsas på sätt som framgår av 4 §.

Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter som avses i första stycket.

4 § Föreskrifter enligt 3 §fårmeddelasendast i fråga om försäljning som

sker

i en lokal eller ett liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstaka tillfällen eller för en kortare tid, eller

från elt fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport av varor.

Föreskrifterna får dock inle avse försäljning

inom lokal där annan näringsidkare bedriver stadigvarande försälj­ning,

från fordon som har ställts upp efter tillstånd enligt 2 § allmänna ordningsstadgan (1956:617) eller på ett salutorg eller någon liknande plats som kommunen har upplåtit till allmän försäljningsplats, eller

vid offentliga tillställningar som avses i allmänna ordningsstadgan

58

eller vid allmänna sammankomster som avses i lagen (1956:618) om     Prop. 1990/91:17

allmänna sammankomster.

Bilaga

5 §   I 3 § avses med

livsmedeh varor som avses i 1 § 1 livsmedelslagen (1971:511), kläder: varor som avses i 61 eller 62 kap. tulltaxelagen (1987:1068), skor: varor som avses i 64 kap. tulltaxelagen.

Tillstånd

6

§ Frågorom tillstånd prövas av den kommunala nämnd som kommun­fullmäktige bestämmer.

7

§ Tillstånd skall lämnas, om försäljningen inte kan väntas medföra någon störning av betydelse för vamförsörjningen inom området.

8

§ Tillstånd ges för ett bestämt tillfälle eller för en viss tid, högst tre år. Ett tillstånd får förenas med villkor.

9

§ Ett tillstånd får återkallas, om en föreskrift i denna lag eller en föreskrift eller ett villkor som har meddelats med stöd av lagen i något väsentligt avseende har åsidosatts.

10 § Den kommunala nämnd som avses i 6 § skall utfärda bevis om

meddelat tillstånd.

Tillståndsbeviset i original eller kopia skall föras med vid försäljningen.

11 §   Till böter skall den dömas som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bedriver försäljning utan föreskrivet tillstånd,

2.

bryter mot villkor som har ställts upp med stöd av 8 § andra stycket.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 2 § eller 10 § andra stycket dömes till böter, högst ettusen kronor.

I ringa fall skall inle dömas till ansvar.

12 § Näringsidkaren ansvarar för sådan gärning som avses i 11 §, om

den har begåtts i hans rörelse och han har haft eller borde ha haft vetskap

om gärningen.

Överklagande m.m.

13 § En kommunal nämnds beslut i ärende om tillstånd enligt denna lag

får överklagas hos länsstyrelsen.

Länsstyrelsens beslut får överklagas hos kammarrätten.

14 § Beslut i-ärende om tillstånd skall gälla omedelbart, om inte något

annat föreskrivs i samband med beslutet.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1991, dä lagen (1975:985) om

tillfällig handel skall upphöra att gälla.

59

Innehåll

Prop. 1990/91:17

Proposition.......................................................... 

3

Propositionens huvudsakliga innehåll........................ 

.... 

3

Propositionens lagförslag....................................... 

4

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 4 oktober 1990 .

8

1 Inledning  ........................................................ 

.... 

8

1.1................................................................. Nuvarande lagstiftning   

8

1.2

Riksdagen.................................................... 

9

1.3

Skrivelser  .................................................. 

.... 

9

1.4

Utredning, remissbehandling  .......................... 

.... 

9

1.5

Ytteriigare skrivelser...................................... 

.. 

10

1.6

Lagrådet  ................................................... 

10

2 Bakgmnd  ........................................................ 

.. 

11

2.1

Nuvarande ordning........................................ 

.. 

11

2.2

Den tillfälliga handelns omfattning ................... 

.. 

13

3 Allmän motivering ............................................. 

.. 

15

3.1

Allmänna utgångspunkter ............................... 

.. 

15

3.2

Informationsskyldighet vid tillfällig försäljning...... 

.. 

17

3.2.1

Omfattningen av informationsskyldigheten... 

.. 

17

3.2.2

Sättet för överlämnande av informationen  . 

.. 

19

3.3 Den framlida regleringen av lillfallighetshandeln ... 

.. 

20

3.3.1

Krav på tillstånd..................................... 

.. 

20

3.3.2

Omfattningen av den framtida tillståndsregleringen  ...

22

3.3.3

Beslutande organ   ................................ 

.. 

25

3.4

Marknader och mässor................................... 

.. 

26

3.5

De nya bestämmelsernas förhållande till EG:s regler     

27

3.6

Kostnader.................................................... 

.. 

28

3.7

Den lagtekniska lösningen............................... 

28

4

Upprättade lagförslag......................................... 

.. 

28

5

Specialmotivering.............................................. 

.. 

29

5.1

Förslaget lill lag om tillfällig försäljning  ............. 

.. 

29

5.2

Förslagen till lag om upphävande av kungörelsen (1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader och lag om ändring i allmänna ordningssladgan (1956:617)   

37

6

Hemställan....................................................... 

.. 

37

7

Beslut   ........................................................... 

.. 

37

Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet (SOU 1988:46) Tillfällig

handel  .................................................... 

.. 

38

Bilaga 2 Lagförslag i betänkandet (SOU 1988:46) Tillfällig handel ..

40

Bilaga 3 Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över

betänkandet (SOU 1988:46) Tillfällig handel..... 

.. 

46

Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag........................ 

.. 

48

Bilaga 5 Utdrag ur lagrådets protokoll den 17 maj 1990 ..... 

53

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1990                                                                                                                       60