Regeringens skrivelse

1996/97:83

Sverige och den inre marknaden

Skr.

1996/97:83

Regeringen överlämnar denna skrivelse till riksdagen.

Stockholm den 6 mars 1997

Lena Hjelm-Wallén

 Leif[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Närings- och handelsdepartementet)

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

I skrivelsen ges en redovisning och bedömning av arbetet med EU:s inre marknad

som skall leda till fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och personer samt

Sveriges mål på detta område. Skrivelsen innehåller en fördjupad genomgång av

det arbete som bedrivs inom varuområdet och de instrument som finns för att

bevaka och förhindra uppkomsten av tekniska handelshinder.

Innehållsförteckning

1 Den inre marknaden - Sveriges hemmamarknad................. 4

 1.1 Skrivelsens syfte - ett helhetsperspektiv på den inre

 marknaden........................................... 4

 1.2 Vad är den inre marknaden?.......................... 5

 1.3 Framväxten av den inre marknaden.................... 6

 1.4 Sverige och den inre marknaden...................... 8

2 Den inre marknadens roll för ekonomisk tillväxt och social

 utveckling................................................. 14

 2.1 Sverige behöver en väl fungerande inre marknad...... 14

 2.2 Kommissionens rapport om den inre marknadens följder och

 effektivitet........................................ 18

 2.3 Kommissionens handlingsplan för ett förnyat engagemang i

 arbetet med den inre marknaden...................... 19

3 Grundläggande förutsättningar för en effektiv inre marknad. 22

 3.1 Grundläggande principer för den inre marknaden...... 22

 3.2 Genomförande av gemenskapslagstiftning.............. 25

 3.3 Regelreformering.................................... 26

 3.4 Övervakning......................................... 29

 3.5 Administrativt samarbete............................ 29

 3.6 Medborgarnas möjligheter i EU....................... 31

4 Grundläggande friheter på den inre marknaden............... 31

 4.1 Fri rörlighet för varor............................. 31

 4.1.1 Tekniska handelshinder........................ 32

 4.1.2 Harmoniserad lagstiftning..................... 33

 4.1.3 Marknadskontroll.............................. 35

 4.1.4 Standardisering............................... 36

 4.1.5 Inre marknaden - arrangemang med tredje land.. 37

 4.1.6 Informationsprocedurer för att undvika handelshinder -

 83/189-proceduren............................. 38

 4.1.7 Informationsprocedurer för att undvika handelshinder -

 en ny procedur................................ 41

 4.1.8 Handelshinderarbetet.......................... 41

 4.1.9 Några viktiga produktområden.................. 43

 4.2 Fri rörlighet för tjänster och kapital ............. 49

 4.2.1 Allmän beskrivning............................ 49

 4.2.2 Finansiella tjänster och kapital.............. 52

 4.2.3 Informationssamhällets tjänster............... 53

 4.2.4 Audiovisuella tjänster........................ 54

 4.2.5 Telekommunikationstjänster.................... 55

 4.2.6 Transporter................................... 56

 4.2.7 Energiområdet................................. 59

 4.2.8 Transeuropeiska nät........................... 60

 4.3 Fri rörlighet för personer.......................... 61

 4.3.1 Arbetskraftens fria rörlighet................. 61

 4.3.2 Social trygghet............................... 61

 4.3.3 Examenserkännande............................. 62

 4.3.4 Schengenavtalet och den fria rörligheten för personer

 62

5 Områden av särskild betydelse för den inre marknaden....... 64

 5.1 Konkurrenspolitik................................... 64

 5.2 Statsstöd........................................... 65

 5.3 Offentlig upphandling............................... 67

 5.4 Konsumentpolitik.................................... 69

 5.5 Associationsrätt.................................... 70

 5.6 Immaterialrätt...................................... 71

 5.7 Åtgärdsprogrammet TULL 2000......................... 73

 5.8 Skatter............................................. 75

 5.9 Forskning och utveckling............................ 77

 5.10 Regional- och strukturpolitik....................... 78

 5.11 Miljöpolitik........................................ 80

 5.12 Den sociala dimensionen............................. 82

 5.12.1 Arbetsrätt.............................. 83

 5.12.2 Arbetsmiljö............................. 83

 5.12.3 Jämställdhet mellan kvinnor och män..... 85

 5.12.4 Handikappfrågor......................... 86

6 Andra frågor av betydelse för den inre marknaden........... 86

 6.1 Regeringskonferensen................................ 86

 6.2 Den ekonomiska och monetära unionen................. 88

 6.3 Utvidgningen........................................ 90

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997..... 92

1 Den inre marknaden - Sveriges hemmamarknad

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: EU:s inre marknad har skapat |

| förutsättningar för att stärka europeiskt näringsliv och den |

| enskilde medborgaren. Genomförandet av den inre marknaden har |

| skapat hemmamarknadsliknande förhållanden på ett område som |

| omfattar 370 miljoner invånare. Det handlar nu om en politisk |

| vilja att få den inre marknaden att fungera bättre och ta vara på|

| dess möjligheter. För Sveriges del har EU-medlemskapet inneburit|

| en möjlighet att inte bara fullt ut ta del i utan också kunna |

| påverka den inre marknadens utveckling. |

--------------------------------------------------------------------

1.1 Skrivelsens syfte - ett helhetsperspektiv på den inre marknaden

Ett väsentligt motiv för Sveriges deltagande i EES-samarbetet var tillgången

till den inre marknaden och genom inträdet i EU har vi fått möjlighet att aktivt

påverka beslutsprocessen. Det grundläggande syftet med denna skrivelse är att

redovisa regeringens syn på den inre marknaden. Detta är särskilt viktigt

eftersom en effektivt fungerande inre marknad har en nyckelroll för

möjligheterna till en god utveckling för Sverige i ekonomiskt och socialt

hänseende.

 Tidpunkten för att nu ta upp den inre marknaden ur detta perspektiv på den

politiska dagordningen skall ses mot de viktiga beslut för den inre marknadens

framtid som förestår under den närmaste framtiden. I skrivelsen presenteras, mot

bakgrund av kommissionens rapport och den diskussion som pågår i

medlemsstaterna, regeringens syn på den inre marknaden sådan den i dag ter sig.

En analys görs av Sveriges intresse av en effektiv inre marknad, de

grundläggande förutsättningarna för att åstadkomma en sådan samt inriktningen av

arbetet och behovet av åtgärder i olika avseenden. I skrivelsen görs också en

problemorienterad genomgång av nuvarande situation beträffande de fyra

friheterna och områden av särskild betydelse för den inre marknaden.

 Eftersom skrivelsen rör den inre marknaden kommer inte jordbruks- och

fiskeripolitiken att beskrivas mer ingående. Livsmedelsprodukter tas upp

eftersom de omfattas av de allmänna reglerna om varors fria rörlighet, liksom

transporter eftersom de är nära sammankopplade med varors och tjänsters fria

rörlighet.

 Beträffande skrivelsens uppdelning av olika sektorer och områden kan

inledningsvis nämnas att offentlig upphandling, associationsrätt och

mervärdesskatt som förvisso har en direkt koppling till den inre marknaden, har

lyfts ut till avsnitt 5, där också vissa andra områden behandlas som har

betydelse för den inre marknaden. Detta för att kunna presentera en helhetsbild

och för att kunna lyfta fram de problem som är nära sammanknippade med dessa

områden.

 Den aktuella diskussionen inom EU berör även andra frågor som har betydelse

för den inre marknaden, men som inte direkt ingår. I skrivelsens avslutande

avsnitt 6 beskrivs regeringskonferensen, EMU och utvidgningen av gemenskapen.

 Det bör understrykas att EU och den inre marknaden hela tiden utvecklas i en

pågående process. Skrivelsen avspeglar således regeringens bedömning i olika

avseenden utifrån dagens situation. Vad som sägs om prioriteringar i olika

avseenden kan därför självklart förändras. Att hålla ett helhetsperspektiv på

den inre marknaden levande är emellertid viktigt, inte minst för att skapa det

engagemang för den inre marknaden på alla nivåer som kommissionen framhåller som

nödvändigt för dess effektiva genomförande. Regeringen avser därför att

regelbundet återkomma till riksdagen med en redogörelse av detta slag.

1.2 Vad är den inre marknaden?

EG-fördraget anger att gemenskapens mål skall förverkligas genom en gemensam

marknad. Den gemensamma marknaden definieras inte någonstans i fördraget och är

ett ganska vagt begrepp. Begreppet inre marknaden däremot definieras i artikel

7a i fördraget och tillkom genom Enhetsakten år 1987. Enligt artikel 7a skall

den inre marknaden omfatta ett område utan inre gränser, där fri rörlighet för

varor, personer, tjänster och kapital säkerställs i enlighet med bestämmelserna

i fördraget. De båda begreppen skall inte uppfattas som synonyma.

 En gemensam marknad ställer krav på att medlemsstaternas lagstiftning

samordnas på en mängd olika områden. Samtidigt skall den gemensamma marknaden

uppfylla de övergripande ekonomiska och politiska målen i fördraget. Enkelt

uttryckt är den gemensamma marknaden den marknad där de ekonomiska aktörerna på

lika villkor, med beaktande av fri konkurrens, kan handla varor och tjänster med

varandra, investera, arbeta, producera och tillverka för att därigenom befrämja

gemenskapens syften.

 Den inre marknaden skall snarare ses som ett medel för att uppnå den

gemensamma marknaden. Det innebär att vissa områden inte innefattas i begreppet

inre marknad. Dessa områden tas istället upp i särskilda regleringar i EG-

fördraget. Detta gäller transportområdet men även jordbruks- och

fiskeripolitiken. EU:s gemensamma jordbrukspolitik och fiskeripolitik utgör

särskilda politikområden vid genomförandet av den gemensamma marknaden. Detta

hindrar dock inte att även jordbruksprodukter och fiskeriprodukter omfattas av

reglerna om fri rörlighet för varor på den inre marknaden.

 EU:s gemensamma jordbrukspolitik med dess inslag av kvoter och andra

produktionsbegränsningar hämmar rörligheten på marknaden, motverkar fri

konkurrens och bromsar strukturomvandling varigenom välfärdsvinster uteblir.

 Sverige driver en reformlinje som innebär ökad marknadsorientering, förenkling

och omfattande avreglering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Regeringen

bedömer att en sådan reform är till fördel för både producenter och konsumenter

inom gemenskapen, möjliggör för det europeiska jordbruket att spela en aktiv

roll på världsmarknaden och underlättar EU:s fortsatta utvidgning.

1.3 Framväxten av den inre marknaden

Att förverkliga den gemensamma marknaden blev en av de centrala uppgifterna för

EG:s verksamhet redan under de första åren. Flera av de nödvändiga åtgärderna

var i huvudsak genomförda redan i slutet av 1960-talet. Det gällde bl.a.

avvecklingen av tullar och kvantitativa restriktioner, införandet av

tullunionen, den gemensamma handelspolitiken, jordbrukspolitiken och

konkurrensreglerna. Arbetet gick emellertid långsamt på många områden, bl.a.

när det gällde att få bort tekniska handelshinder, att öppna den offentliga

upphandlingen samt att få den fria rörligheten på tjänsteområdet att fungera. En

av orsakerna var att beslut om lagharmonisering alltid förutsatte enhällighet.

Målet att förverkliga den gemensamma marknaden såsom det föreslagits i

Romfördraget hade inte på långt när uppnåtts i början av 1970-talet. EG-arbetet

hade stagnerat och för perioden myntades uttrycket "eurosklerosens tid".

 I början av 1980-talet ökade det politiska trycket i EG för att uppnå

målsättningarna med samarbetet. Uttrycket "den inre marknaden" lanserades.

 EG-kommissionen lade år 1985 fram vitboken, KOM(85) 310, om den inre marknaden

innehållande tidsplan och förslag om åtgärder. Målet var inte bara att uppnå fri

rörlighet mellan länderna utan också att helt avskaffa gränskontrollerna mellan

länderna för varor, tjänster, kapital och personer. Den formella

tullbehandlingen, inlämnandet av import-, export- och transitdeklarationer

skulle avskaffas. I samband med import skulle veterinär- och växtskyddskontroll

liksom uppbörden av indirekta skatter läggas om. Transporterna skulle

liberaliseras och även handeln med finansiella tjänster m.m. Målet var att den

ekonomiska verksamheten mellan olika medlemsländer i princip skulle kunna ske på

samma sätt som inom ett land.

 Efter lanseringen av vitboken utarbetades Enhetsakten som trädde i kraft år

1987. Enhetsakten skulle stödja vitboksarbetet och innebar en rad ändringar i

Romfördraget. Den inre marknaden definierades som "ett område utan interna

gränser, där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital säkerställs

i enlighet med bestämmelserna i detta fördrag". Enhetsakten innebar bl.a. att

beslutformerna ändrades från enhällighet till kvalificerad majoritet på en rad

lagstiftningsområden vilket skulle underlätta genomförandet av den inre

marknaden. Detta skedde bl.a genom införandet av artikel 100a.

 Unionsfördraget som undertecknades i Maastricht den 1 november 1993 innebar

bl.a. att alla direktiv som beslutas med stöd av artikel 100a blev föremål för

ändrade beslutsprocedurer. Parlamentet fick därigenom ökat inflytande genom

medbeslutandeförfarandet som regleras i artikel 189b.

 EG-kommissionen klargjorde i Cecchinirapporten år 1988 inremarknadsprogrammets

ekonomiska betydelse. När vitboksarbetet skulle vara avslutat den 1 januari 1993

hade drygt tre fjärdedelar av de gemensamt beslutade åtgärderna trätt i kraft.

Åtgärder som idag ännu inte kunnat förverkligas är bl.a. avvecklingen av

gränskontroller för personer som reser mellan medlemsstaterna och tre då

föreslagna direktiv om personers fria rörlighet (se avsnitt 4.3). Dock har den

fria rörligheten för personer delvis förverkligats inom Schengensamarbetets ram.

Detta samarbete kommer (tidigast) fr.o.m. den första januari 1999 att omfatta

13 av de 15 medlemsländerna. På bolagslagstiftningens område har inte beslut

kunnat fattats om Europabolag (se avsnitt 5.5). Den nuvarande momsordningen

innebär endast en temporär lösning (se avsnitt 5.8), som skapar administrativa

problem.

 Vid lanseringen av inre marknadsprogrammet år 1985 framfördes farhågor för att

EG skulle komma att resa murar mot omvärlden och inta en mer protektionistisk

attityd. Utvecklingen har emellertid gått i motsatt riktning. Avlägsnandet av

gränskontrollerna och avvecklingen av tekniska handelshinder har starkt

underlättat även för företag och leverantörer utanför EG. Avlägsnandet av

gränskontroller mellan de enskilda medlemsländerna framtvingade även en

harmonisering av den gemensamma handelspolitiken. Så sent som 1991 upprätthöll

enskilda EG-länder drygt 12 000 nationella kvotbegränsningar mot länder utanför

EG. Efter genomförande av den inre marknaden ersattes dessa av ett betydligt

mindre antal gemenskapskvoter. De återfinns framförallt på teko-området.

 Behovet av en uppföljning av vitboken stod klart redan år 1992 och resulterade

i att kommissionen presenterade en rapport hösten 1996 om den inre marknadens

följder och effektivitet, KOM(96) 520. Som grund för rapporten finns 38

bakgrundsstudier och en företagsundersökning. Rapporten innehåller ett antal

positiva slutsatser om effekterna av den inre marknaden, bl.a. avseende ökad

ekonomisk tillväxt, lägre inflation och skapande av arbetstillfällen, men

kommissionen menar också att medlemsländerna måste fatta beslut om i vilken

riktning de vill att utvecklingen skall gå i det framtida inremarknadsarbetet.

Kommissionen efterlyser ett förnyat engagemang på alla nivåer för att den inre

marknaden skall fungera optimalt. Rapporten beskrivs närmare i avsnitt 2.2 och

2.3.

 Kommissionens rapport lades fram på Europeiska rådet i Dublin i december 1996

och kommissionen fick i uppdrag att inför nästkommande Europeiska råd i

Amsterdam presentera en handlingsplan för hur man vill driva den inre marknadens

utveckling fram till den 1 januari 1999.

 Genom Europeiska rådets slutsatser i Dublin underströks återigen den inre

marknadens avgörande betydelse för att främja tillväxt och sysselsättning i

unionen. Europeiska rådet menade att det i detta hänseende är avgörande för att

stärka konkurrenskraften hos små och medelstora företag. Insatserna för att

modernisera marknaderna för varor och tjänster och utnyttjande av nya källor

till sysselsättning bör intensifieras. Detta kan ske bl.a. genom att påskynda

genomförandet av den kvarstående lagstiftningen för den inre marknaden för att

fördelarna med den inre marknaden skall bli så stora som möjligt.

1.4 Sverige och den inre marknaden

EFTA och EES-avtalet

De fyra friheterna utgjorde kärnan i EG-EFTA-samarbetet under 1980-talet. Ett

viktigt steg i integrationsprocessen togs genom Luxemburgöverenskommelsen år

1984 när EFTA och EG-ländernas ministrar satte upp ett nytt mål om att "skapa en

ekonomisk dynamisk europeisk zon" till ömsesidig nytta. Det var det första

steget mot det europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Syftet var att de fyra

friheterna och konkurrensreglerna skulle utsträckas till alla länder som ingick

EES-avtalet. År 1990 inleddes EES-förhandlingarna formellt och avtalet trädde i

kraft den 1 januari 1994 efter att avtalet omförhandlats när Schweiz i en

folkomröstning avvisade avtalet. Avtalet gav betydande fördelar för svenskt

näringsliv och för svenska konsumenter. EES-avtalet omfattade däremot inte

avveckling av gränskontroller, deltagande i tullunionen och den gemensamma

handelspolitiken, den gemensamma jordbrukspolitiken och frihandeln med

jordbruksvaror, fiskeripolitiken, skatteharmoniseringen eller det ekonomiska och

monetära samarbetet.

Medlemskapet i EU

På grund av det sena ikraftträdandet kom EES-avtalet för tre av de fem

deltagande EFTA-staterna, Sverige, Finland och Österrike att endast gälla under

ett års tid. Sedan medlemskapsförhandlingar inletts under år 1993 med Sverige,

Finland och Österrike samt Norge och anslutningsfördraget undertecknats i juni

1994 fullbordades tillträdet till Europeiska unionen av Sverige, Finland och

Österrike den 1 januari 1995.

 Som en följd av EU-medlemskapet kan Sverige nu genom aktivt deltagande i råds-

och kommissionsarbetet påverka utformningen av lagstiftningen och

prioriteringarna på inremarknadsområdet. Inremarknadsråden hålls fyra gånger per

år och Sverige representeras av handelsministern. Dessutom finns det en

horisontell rådsarbetsgrupp för övergripande inremarknadsfrågor och en

rådgivande arbetsgrupp i kommissionen. I de båda arbetsgrupperna deltar

företrädare för samtliga medlemsländer och rådet respektive kommissionen på

tjänstemannanivå. De central- och östeuropeiska länderna deltar regelbundet i

detta arbete som ett led i den s.k. strukturerade dialogen.

 Svenska företag fick genom Sveriges medlemskap i EU fullt tillträde till en

hemmamarknad bestående av 15 nationer (Belgien, Danmark, Finland, Frankrike,

Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien,

Storbritannien, Sverige, Tyskland och Österrike), 370 miljoner konsumenter och

16 miljoner företag.

Utrikeshandeln

Sveriges utrikeshandelsberoende är stort. Exportens värde motsvarar över 35

procent av vår bruttonationalprodukt, medan importen motsvarar 30 procent.

Liksom de flesta andra länder handlar vi mest med länderna i vår närhet. Av den

totala exporten går cirka 60 procent till de övriga EU-länderna. Viktigaste

mottagarländer inom EU för svensk utförsel av varor är Tyskland, Storbritannien

och Danmark. För importen är EU-länderna än viktigare. Drygt 70 procent av

importen härrör från de övriga EU-länderna. Även för införseln är Tyskland,

Storbritannien och Danmark våra största handelspartner inom EU. (Senaste

tillgängliga uppgifter för den svenska utrikeshandeln avser januari till

november 1996.) Eftersom principerna för framtagande av handelsstatistiken

ändrats i och med medlemskapet, varigenom information om importvarors

ursprungsland vid handel inom EU inte längre samlas in, är det svårt att dra mer

precisa slutsatser om medlemskapets effekter på handelsflödena, se

statistiksammanställningar nedan.

 Internationaliseringen av det svenska näringslivet har ökat under

efterkrigstiden. Handelshindren har avvecklats i snabb takt, inte bara genom det

allt intensivare regionala samarbetet i Europa, utan också globalt genom en rad

multilaterala handelsförhandlingar inom ramen för det Allmänna tull- och

handelsavtalet, GATT (sedermera världshandelsorganisationen WTO).

 Genomförandet av den inre marknaden har lett till ökad öppenhet i EU:s handel

med omvärlden. Utvecklingen på tjänstehandelsområdet och upphandlingsområdet har

gjort det möjligt för EU att spela en aktiv och pådrivande roll i multilaterala

handelsförhandlingar, både i samband med Uruguay-rundan och därefter i WTO-

förhandlingarna om finanstjänster och telekommunikationstjänster. Även

tullskyddet mot omvärlden har fortsatt att sänkas. I och med att resultaten av

Uruguay-rundan genomförs fullt ut sänks den genomsnittliga tullsatsen för

industrivaror från 5,7 procent till 3,6 procent. Ytterligare sänkningar av den

genomsnittliga nivån kommer att följa av informationsteknologiavtalet. En

fortsatt integrering av den inre marknaden stärker EU:s möjligheter att vara en

pådrivande kraft i den internationella handelspolitiken. Regeringens mål och

prioriteringar för handelspolitiken redovisas i skr. 1996/97:71 Sverige, EU och

handelspolitiken inför 2000-talet.

 Även om Sveriges handelsutbyte med länderna utanför västeuropa, inte minst de

snabbväxande ekonomierna i Asien, får en allt större betydelse, bör

understrykas att den inre marknaden fortfarande dominerar den svenska

utrikeshandeln. Samtidigt utgör den Sveriges hemmamarknad, en marknad i huvudsak

utan diskriminering och med gemensamma regler.

 För de små och medelstora företagen är ofta närmarknader som de nordiska och

den tyska naturliga som "första" exportmarknader. På samma sätt är det naturligt

för företag och andra organisationer som söker leverantörer utanför Sveriges

gränser att söka dessa i vårt närområde.

 Den inre marknadens betydelse för främjande av handeln, både vad gäller export

och import, är viktig för fortsatt positiv utveckling av konkurrenskraft,

tillväxt och sysselsättning i det svenska näringslivet.

Investeringar

Sverige välkomnar ökade utländska investeringar för att vitalisera det svenska

näringslivet, bl.a. när det gäller tillförsel av kapital, teknisk kompetens samt

nytt industriellt och kommersiellt tänkande. Sverige hade fram till år 1993

under en lång rad år redovisat ett nettoutflöde av direktinvesteringar.

Nettoutflödena var särskilt stora under slutet av 1980-talet och början av 1990-

talet. Med undantag av år 1994 (ett mindre nettoutflöde) har sedan år 1993

inflödet av investeringar till Sverige varit större än utflödet.

 Även om det är för tidigt att dra några definitiva slutsatser efter enbart två

års EU-medlemskap visar ändå tillgängligt material på ett växande intresse för

Sverige som investeringsland. Vid sidan av EU-medlemskapet har givetvis även

andra faktorer spelat in: ett kraftigt förbättrat klimat för näringslivet genom

att statsfinanserna sanerats, inflationen eliminerats, räntorna sänkts kraftigt

och det allmänna förtroendet återvunnits. Dock pekar flera faktorer på att också

EU-medlemskapet i sig och det fulla deltagandet på den inre marknaden har haft

stor betydelse. Investeringsökningen tog fart i slutet av år 1994 då osäkerheten

kring medlemskapet skingrades. Under år 1995 genomfördes i Sverige ett betydande

antal långsiktiga nyetableringar och expansionsinvesteringar.

 Regeringens bedömning är därför att det fulla deltagandet i den inre marknaden

som följde av medlemskapet har haft, och kommer att ha, en positiv effekt på

utländska investeringar i Sverige.

 Slutligen bör framhållas att en väl fungerande inre marknad inte bara är en

angelägenhet för företagen, utan också för medborgarna. Den inre marknadens

betydelse för ekonomisk tillväxt och social utveckling behandlas närmare under

avsnitt 2.

2 Den inre marknadens roll för ekonomisk tillväxt och social utveckling

2.1 Sverige behöver en väl fungerande inre marknad

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den övergripande prioriteringen från |

| svensk sida är att säkerställa den inre marknadens effektivitet.|

| Den strategi som nu håller på att utvecklas kommer att ha stor |

| betydelse och Sverige bör ge starkt stöd åt det fortsatta arbetet|

| med att avveckla återstående hinder för en väl fungerande inre |

| marknad. |

| I detta arbete bedömer regeringen att följande områden är |

| angelägna för förbättring och effektivisering |

| - funktionen av de rättsregler som ligger till grund för |

| verksamhet på den inre marknaden (genomförandet av |

| gemenskapsregler, ömsesidigt erkännande och god regelkvalitet), |

| - konkurrensövervakning och efterlevnad av statsstödsreglerna, |

| - offentlig upphandling, |

| - standardiseringsarbetet, |

| - marknadskontroll och administrativt samarbete mellan |

| medlems-staterna, |

| - de små och medelstora företagens situation. |

| Inremarknadsarbetet skall bedrivas i överensstämmelse med |

| svenska ställningstaganden på särskilda områden, se närmare avsnitt|

| 5. |

--------------------------------------------------------------------

Den inre marknaden utgör navet i det europeiska samarbetet. Det är genom den som

medlemsstaterna via gemensamma lösningar kan utnyttja komparativa fördelar och

stordriftsfördelar som främjar såväl ekonomisk som social utveckling. Inte minst

viktigt är att unionen som hemmamarknad skärper konkurrenskraften hos det

europeiska näringslivet. Den inre marknaden har följaktligen en nyckelroll för

Sveriges möjligheter att ekonomiskt kunna verka internationellt och för att

tillsammans med övriga medlemsstater möta de utmaningar som finns på det globala

planet.

 Från svensk utgångspunkt skall särskilt understrykas betydelsen av att vi fått

en mycket stor hemmamarknad och i anslutning därtill ett ökat intresse för

utländska investeringar. Sverige är ett litet land i den globala ekonomin

samtidigt som vi är starkt utrikeshandelsberoende. Sverige behöver en väl

fungerande inre marknad som kan fungera som en accelerator för såväl svensk

export som import. Det ligger därmed i hög grad i Sveriges intresse att stödja

kommissionens ansträngningar att effektivisera och fullborda den inre marknaden

och att verka för att den handlingsplan som nu förbereds blir operativ och ger

resultat.

 En väl fungerande inre marknad är i hög grad ett intresse för hela det svenska

folket. Regeringens högst prioriterade fråga är att skapa nya arbetstillfällen

och varaktig tillväxt. De möjligheter som den inre marknaden skapar är ett

viktigt instrument för arbetet med att nå detta mål. En väl fungerande inre

marknad innebär också att svenska konsumenter får bättre och billigare varor och

tjänster, vilket får direkt genomslag i hushållens ekonomi. Rörligheten för

personer innebär helt nya möjligheter för svenskar som för längre eller kortare

tid vill studera, arbeta eller bo i ett annat medlemsland.

 Av kommissionens rapport om den inre marknadens följder och effektivitet (se

närmare i avsnitt 2.2 och 2.3) framgår att utvecklingen inom en rad områden har

avgörande betydelse för att kunna utnyttja den inre marknadens fördelar till

fullo. Exempel på sådana områden är konkurrenspolitik, konsumentpolitik,

skattepolitik, regionalpolitik och miljöpolitik. På sådana områden kan det

finnas varierande uppfattningar bland medlemsländerna samtidigt som det för den

inre marknadens effektivitet är nödvändigt att sådana skillnader inte hindrar

det fria utbyte som är den inre marknadens grund mer än nödvändigt. Det är av

stort intresse för Sverige att man inom sådana angränsande områden kan utveckla

så stor samsyn som möjligt inom en ram som är acceptabel för Sverige.

 Miljön hör till de frågor som är högt prioriterade av Sverige i EU-arbetet.

Miljöfrågorna är gränsöverskridande till sin karaktär och delvis nära

sammankopplade med handeln. Nya miljöregler på inremarknadsområdet måste därför

utgå från en hög nivå för miljöskyddet. Detta är viktigt inte bara från

miljöskyddssynpunkt. En hög skyddsnivå gynnar en utveckling av nya produkter och

produktionsprocesser som behövs för att stärka den europeiska industrins

konkurrenskraft. Frågan om avvägningar mellan miljön och inre marknaden

behandlas framförallt i avsnitt 5.11. I avsnitt 5 behandlas också en rad andra

områden med utgångspunkt från deras betydelse för den inre marknaden. Allmänt

kan här sägas att inremarknadsarbetet måste bedrivas på ett sätt som står i

överensstämmelse med svenska särskilda ställningstaganden på områden som skydd

för liv och hälsa, arbetar- och konsumentskydd och miljöskydd på en hög nivå.

 Vad beträffar regionalpolitiken inkluderas Sverige i den gemensamma politiken

på detta område och får därmed del av stöd från strukturfonderna. Dessa

tillskapades bl.a. för att motverka de regionala obalanser inom Europeiska

unionen som skapandet av den inre marknaden bedöms kunna medföra.

 Regeringen vill framhålla att grunden nu är lagd för målet om fri rörlighet

för varor, tjänster, kapital och personer. Det finns också en dynamik i

utvecklingen som är positiv, även om det uppenbarligen återstår mycket att göra.

EU står inför stora förändringar genom tillkomsten av EMU och en utvidgad

medlemskrets. Det är därför angeläget att de hittills uppnådda resultaten

konsolideras och utvecklas genom åtgärder av det slag som föreslås i

kommissionens rapport. Utformningen av den handlingsplan som förbereds blir

viktig. En förutsättning för framgång är som framhålls i rapporten att i Sverige

och övriga medlemsländer skapas ett engagemang hos alla aktörer för den inre

marknaden. Detta förutsätter att medborgarna och företagen på ett konkret sätt

får erfara att en väl fungerande inre marknad är till fördel för dem. Den

övergripande prioriteringen från svensk sida är nu att säkerställa den inre

marknadens effektivitet. Det är därvid som kommissionen framhåller i sin rapport

de offentliga myndigheternas uppgift att genom lämpliga ekonomiska och

institutionella villkor skapa möjligheter för de ekonomiska aktörerna att

utnyttja den inre marknadens fördelar. Det är emellertid företagens förmåga att

ta tillvara dessa möjligheter som ytterst blir avgörande för utvecklingen.

 Gemenskapssamarbetet vilar på rättslig grund. De för den inre marknaden

grundläggande rättsreglerna finns i EG-fördraget. Därunder finns en gemensamt

beslutad sekundär lagstiftning på en mängd olika områden. Rapporten om den inre

marknaden visar att det finns betydande brister i medlemsländernas genomförande

på nationell nivå av gemensamt beslutad lagstiftning. Vidare förutsätter EG-

rätten på områden som inte omfattas av särskild gemenskapslagstiftning en

princip om ömsesidigt erkännande av medlemsländernas rättsordningar, som medför

att nationella särregler inte får förhindra fri rörlighet annat än under

särskilt angivna förutsättningar. Också här finns många exempel på bristande

efterlevnad i medlemsländerna.

 Regeringen vill understryka vikten av att gemenskapsrätten genomförs på ett

komplett och korrekt sätt på nationell nivå. Ansvaret för att så sker ligger på

såväl EU-nivå som nationell nivå. Medlemsstaterna måste också sträva efter att

tillämpa gemensamma regler på ett likformigt sätt och i möjligaste mån undvika

särlösningar på nationell nivå. Annars uppstår automatiskt hinder som medför att

den inre marknadens potential inte kan utnyttjas och att man inte kan dra nytta

av annars befintliga stordriftsfördelar.

 I samband med rättsregler vill regeringen understryka vikten av god

regelkvalitet. Reglerna skall vara ändamålsenliga för sitt syfte och uppfylla

krav på klarhet, begriplighet och lättillgänglighet. Sverige stödjer och bör

fortsätta att stödja det arbete som pågår inom EU som kan innefatta att förenkla

och förbättra regelverket inom den inre marknaden. I arbetet betonar Sverige

kvaliteten i lagstiftningsprodukterna.

 För att EU skall kunna möta konkurrensen på den globala handelsarenan är det

mycket viktigt att konkurrensen på den inre marknaden fungerar.

Konkurrensreglerna gäller i princip för samtliga varu- och tjänsteområden och

förutsätter en väl fungerande och effektiv tillämpning. Vart och ett av dessa är

i behov av en väl fungerande och effektiv tillämpning av konkurrensreglerna. Om

den inre marknaden är navet i det europeiska samarbetet, så är en fungerande

konkurrens i sin tur navet i en fungerande inre marknad.

Konkurrenssnedvridningar, som t.ex. uppdelning av marknader, innebär att

fundamentet för den inre marknaden hotas. Om allt fler ärenden kommer att

avgöras på nationell nivå, i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen, är

det även viktigt att Sverige arbetar för ett utbrett och fungerande samarbete

mellan kommissionen och de olika nationella konkurrensmyndigheterna.

 Offentliga stödåtgärder har en stor konkurrenspåverkan som drabbar de

ekonomiska aktörerna. Den snedvridning som sker av konkurrensen genom sådana

åtgärder kan i väsentlig grad motverka eftersträvade strukturförändringar och

påverka resursfördelningen på ett negativt sätt. Sverige bör i EU verka för att

minska offentliga stödåtgärder och aktivt medverka i översynen av

statsstödsreglerna i detta syfte.

 Likaledes har offentlig upphandling nära anknytning till konkurrensfrågorna.

Frågan har stor betydelse för det gränsöverskridande handelsutbytet mellan

medlemsstaterna. Det råder enighet om att området är bristfälligt utvecklat inom

den inre marknaden. Frågan har även stor ekonomisk betydelse för svenskt

näringsliv.

 Den inre marknaden förutsätter ett fritt tillträde till andra staters

marknader på lika villkor för säkra produkter. Framtagandet av standarder fyller

därmed en viktig funktion och det är av stor betydelse att arbetet med

standarder effektiviseras.

 För svenskt vidkommande är det mycket viktigt att de väsentliga

säkerhetskraven som ställs på varor är uppfyllda. Frågan är central för

medborgarnas förtroende för den inre marknaden. Det krävs en fungerande

marknadskontroll som ser till att säkerhetskraven efterlevs. Denna funktion

behöver byggas ut inom hela unionen och kompletteras med fungerande

informationssystem och samarbete mellan ansvariga myndigheter i olika länder.

Den inre marknaden har inneburit att många hinder har försvunnit och att

företagen därmed har getts en möjlighet att utnyttja nya vägar. De olika

informationsprocedurer som finns har stor betydelse för att motverka nya

handelshinder. Svensk kontaktpunkt för handelshinder på den inre marknaden är

Kommerskollegium.

 Eftersom konsumenternas förtroende behövs för att den inre marknaden skall

kunna förverkligas i alla delar, bör stor vikt generellt fästas vid

konsumentpolitiken i EU.

 De små och medelstora företagen har en mycket stor betydelse för

sysselsättningen och tillväxten i medlemsstaterna. Detta framgår tydligt i

diskussioner kring utformningen av politiken inom många områden där situationen

för de små och medelstora företagen sätts i centrum. Det är angeläget att

undanröja de svårigheter som finns i dag för små och medelstora företag och att

verka för att de ges samma tillträde till den inre marknaden som större företag.

Exempel på hinder som särskilt drabbar småföretagen vid sidan av de

traditionella faktorerna bristande språkkunskaper och administrativ kompetens är

t.ex. kostnader för typgodkännanden, avvikande nationell lagstiftning samt

komplicerade momsregler. De små och medelstora företagen skall inte behöva

uppleva att de har en konkurrensnackdel som beror på deras storlek.

Småföretagens deltagande i den inre marknaden är en viktig fråga. Följaktligen

skall Sverige särskilt beakta de små och medelstora företagens situation i

diskussioner och förhandlingar som rör den inre marknaden.

2.2 Kommissionens rapport om den inre marknadens följder och effektivitet

Europeiska kommissionen har i ett meddelande till parlamentet och rådet daterat

den 30 oktober 1996 ("Den inre marknadens följder och effektivitet", KOM(96)

520) presenterat en första utvärdering av hur den inre marknaden hittills

fungerat och dragit slutsatser om vad som bör göras för att förbättra dess

effektivitet. Kommissionen ser där positivt på utvecklingen och anknyter till

vad som i annat sammanhang har sagts om den inre marknaden som en språngbräda

för att öka antalet nya arbetstillfällen och skapa en varaktig tillväxt.

 En omfattande undersökning med en lång rad bakgrundstudier har gjorts som

visar tydliga tecken på att genomförandet av den inre marknaden medfört viktiga

förändringar i gemenskapens ekonomi genom förstärkt integration och konkurrens.

Positiva effekter kan påvisas i bland annat följande avseenden:

- Ökande konkurrens inom både tillverknings- och tjänstesektorerna

- Ökad takt i den industriella omstruktureringen

- Större utbud av varor och tjänster till lägre priser, särskilt inom nyligen

avreglerade sektorer som transport, finansiella tjänster, telekommunikation,

radio och television

- Snabbare och billigare leveranser mellan länderna tack vare avskaffandet av

gränskontroller för varor

- Större rörlighet mellan medlemsstaterna både för arbetstagare och personer som

inte är ekonomiskt verksamma.

 Preliminära beräkningar av dessa förändringars övergripande ekonomiska

återverkningar ger ett uppmuntrande resultat, men det är fortfarande för tidigt

för att många av åtgärderna på den inre marknaden skall ha fått full verkan.

Beräkningarna anger enligt rapporten följande:

- Mellan 300 000 och 900 000 fler arbetstillfällen än vad som annars skulle ha

varit fallet

- En extra ökning i EU-ländernas BNP-tillväxt på 1,1-1,5 procentenheter under

perioden 1987-1993

- En inflationstakt som varit 1,0-1,5 procentenheter lägre än vad som annars

skulle ha varit fallet

- Ekonomisk konvergens och sammanhållning mellan de olika regionerna inom EU.

 De positiva resultaten har enligt kommissionens rapport uppnåtts utan någon

sänkning av säkerhetskraven för konsumenter och arbetstagare, tvärtom har på

många områden skyddsstandarden för de europeiska medborgarna ökat.

 Av rapporten framgår också att den inre marknaden har medfört en avsevärd

ökning av såväl handeln som EU:s andel av utländska direktinvesteringar i

världen. Framför allt när det gäller utländska direktinvesteringar är det

tydligt att den inre marknaden har gjort EU mer intressant som investeringsmål,

särskilt inom finansiella tjänster.

 I rapporten framhålls att den utvärdering som gjorts inte är definitiv och

utan förbehåll, framför allt på grund av följande:

- Det är svårt att identifiera de effekter som uteslutande kan tillskrivas den

inre marknadens integration. Bland andra faktorer som påverkat utvecklingen

under den aktuella tiden nämns nya medlemsländer i unionen, den tyska

återföreningen, den ekonomiska omvandlingen i central- och östeuropa, ökat stöd

från Europeiska stödfonderna, ökad globalisering av ekonomin och den

informationstekniska revolutionen.

- Den inre marknadens lagstiftning har ännu inte börjat tillämpas fullt ut och

ekonomiska aktörer håller fortfarande på att anpassa sig till nya rättsliga och

affärsmässiga förhållanden. Den senaste konjunkturnedgången kan ha gjort dem

tveksamma att ta steget fullt ut.I rapporten framhålls vidare att även om

grunden nu är lagd för en integrerad inre marknad det ändå återstår mycket att

göra för att avskaffa återstående hinder. Viktigt är emellertid att inre

politiska gränser inte längre är strategiskt viktiga för näringslivet och att

det nu finns nödvändiga strukturer på plats för att avskaffa dessa hinder och

hindra nya från att komma till. Det räcker dock inte med att dessa

förutsättningar finns. För att komma vidare behövs enligt kommissionen ett

förnyat politiskt engagemang för den inre marknaden. Aktiv handling krävs från

alla parter som har intresse av att den inre marknaden blir en framgång: de

nationella myndigheterna i medlemsstaterna, de ekonomiska aktörer som marknaden

har skapats för och unionens institutioner.

 Kommissionen understryker att det är de ekonomiska aktörernas, dvs. företags

och konsumenters, sak att ta till vara de möjligheter som den inre marknaden

skapar. De offentliga myndigheternas uppgift på nationell nivå och på

gemenskapsnivå är att skapa lämpliga ekonomiska och institutionella villkor. Om

marknaden skall hålla vad den lovar beror i första hand på företagens och

konsumenternas förmåga att utnyttja de nya öppningarna.

2.3 Kommissionens handlingsplan för ett förnyat engagemang i arbetet med den

inre marknaden

Europeiska rådet gav i slutet av år 1996 kommissionen i uppdrag att ta fram en

handlingsplan för den inre marknaden och resultatet skall presenteras för

Europeiska rådet i Amsterdam i juni 1997.

 Kommissionens handlingsplan kan förväntas bygga på slutsatserna i rapportens

avslutande kapitel. Huvudtanken är att man nu måste helt leva upp till vad man

har beslutat och jämna ut de återstående politiska och praktiska svårigheter som

hämmar den inre marknadens hela potential från att förverkligas. Kommissionen

lägger i sin rapport fram tydliga politiska rekommendationer för insatser på två

nivåer.

 På den nationella nivån måste medlemsstaterna dels förbättra takten i

genomförandet av gemenskapslagstiftning av betydelse för den inre marknaden,

dels vidta kraftiga åtgärder för att minska nationell reglering som hämmar både

konkurrens och konkurrenskraft.

 På gemenskapsnivån återstår att slutföra uppgifter från 1985 års

inremarknadsprogram inom ett fåtal nyckelområden (avskaffande av

personkontroller, beskattning och bolagsrätt). Vidare behövs bättre kontroll och

uppföljning av genomförandeåtgärderna och utveckling av gemenskapens politik på

vissa angränsande områden såsom konkurrens, konsumentpolitik, information och

miljö.

 I rapporten framhåller kommissionen också att införandet av en gemensam valuta

år 1999 kommer att effektivisera den inre marknaden genom avlägsnande av

valutarisker och genom ökad öppenhet och konkurrens i allmänhet.

 I rapportens avslutande kapitel utvecklas det nyss sagda ytterligare med ett

antal förslag.

 För att få en effektiv tillämpning av gemenskapslagarna bör frågor om

rättstillämpning ges mer uppmärksamhet på den politiska nivån. Ett program med

följande punkter bör införas:

- Effektivare bestämmelser för genomförande och i synnerhet en förstärkning av

övervakningen på marknaden.

- Ökad öppenhet hos medlemsstaterna för diskussioner om rättstillämpning med

utbyte av information om strukturer, förfaranden och problem.

- Kontroll av nationella åtgärder för rättstillämpning.

- Ökat utnyttjande av vetenskaplig och teknisk expertis.

- Snabbare överträdelseförfaranden.

- Bättre rättstillämpande instrument för den inre marknaden.

- Bättre statistik och informationsspridning.

 För att minska antalet regler och förenkla dem bör dels på gemenskapsnivå

utarbetas en strategi för regelförenkling på grundval av resultatet från

initiativet SLIM (Simpler Legislation for the Internal Market), dels på

nationell nivå övervägas följande åtgärder:

- Ett register över nationella åtgärder som leder till uppdelning av marknaden.

- Minskning av administrativa bördor, särskilt åtgärder som gör det lättare att

starta företag.

- Utbyte av information av erfarenheter vid granskning av egna regler.

Åtgärder bör vidtas för att fullborda de rättsliga ramarna på gemenskapsnivå för

den inre marknaden. Några viktiga luckor finns fortfarande i den

gemenskapslagstiftning som bedömdes nödvändig i 1985 års plan för den inre

marknaden, framför allt på följande områden:

- Fri rörlighet för personer, framför allt vad gäller gränskontroller.

- Skatteområdet, framför allt vad gäller mervärdesskatt, dubbelbeskattning och

beskattning av inkomster från investeringar.

- Europeisk bolagsrätt som kan underlätta för företag att etablera sig i mer än

en medlemsstat.

- Anpassning av befintlig gemenskapslagstiftning på områden där svårigheter

visat sig, t.ex. områdena byggprodukter och finansiella tjänster.

 För vissa särskilt viktiga framtidsområden behöver de rättsliga ramarna ses

över:

- Tjänster baserade på informationsteknik.

- Bioteknik.

- Särskilda initiativ för tjänsteområdet.

- En inre marknad för energi.

 Utöver de rättsliga ramarna behöver enligt kommissionen andra policyinstrument

utvecklas för att den inre marknaden skall kunna utnyttjas till fullo:

- Den gemensamma valutan är det viktigaste sättet att befästa och öka den inre

marknadens effektivitet genom minskning av transaktionskostnader och

undanröjande av valutarisker samt ökad konkurrens genom öppenheten i fråga om

priser.

- Sysselsättnings- och socialpolitik

- Konkurrenspolitik

- Skattepolitik

- Informationspolitik

- Miljöpolitik

- Företagspolitik, särskilt förbättringar för små och medelstora företag

- Transeuropeiska nät

- Forsknings- och innovationspolitik

- Konsumentpolitik

Kommissionen understryker slutligen behovet av ett nytt engagemang på alla

nivåer för att få till stånd en inre marknad som kan utnyttjas fullt ut. En

effektiv inre marknad är ett viktigt instrument för att unionens prioriteringar

skall kunna genomföras:

- Sysselsättningen. Det finns redan tecken på att den inre marknaden på ett

positivt sätt börjar bidra till den allmänna sysselsättningsnivån i unionen,

även under rådande lågkonjunktur.

- Utnyttjande av världsekonomins globalisering. Den inre marknaden ger företagen

ett bra utgångsläge för att påverka och utnyttja de möjligheter som

globaliseringen ger.

- Den inre marknaden gynnar i sig konvergens och en ekonomiskt mer homogen miljö

och förbättrar därför EMU:s förutsättningar att lyckas.

- Utvecklingen av relationerna till de central- och östeuropeiska länderna

kommer att starkt påverkas av i vilken grad dessa uppfattar den inre marknaden

som allomfattande och fullt funktionsduglig.

3 Grundläggande förutsättningar för en effektiv inre marknad

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En effektiv inre marknad kräver ett |

| engagemang för genomförandet av lagstiftningen på gemenskapsnivå|

| och nationell nivå. Grundläggande förutsättningar är därvid en god|

| rättslig ram som respekteras av medlemsstaterna, ett gott |

| administrativt samarbete och informationsutbyte inom unionen |

| samt god information till unionens medborgare om den inre |

| marknaden och dess möjligheter. |

| Den rättsliga ramen för den inre marknaden finns i EG-fördraget|

| och all gemenskapslagstiftning grundas i huvudsak på detta. |

| Genom lagstiftning på gemenskapsnivå harmoniseras |

| medlemsstaternas nationella rättsordningar på särskilda områden. I|

| övrigt tillämpas den på EG-fördraget grundade principen om |

| ömsesidigt erkännande. För att regler av betydelse för den inre |

| marknaden skall fungera väl bedömer regeringen som särskilt |

| angeläget |

| - att gemenskapsregler genomförs korrekt på nationell nivå och |

| att principen om ömsesidigt erkännande tillämpas på fördragsenligt|

| sätt så att särregler på nationell nivå som hindrar fri rörlighet|

| endast används när det är befogat med hänsyn till ett viktigt |

| intresse såsom skydd för liv och hälsa, arbetar- och |

| konsumentskydd eller skydd för miljön, |

| - att regelreformering bedrivs effektivt på alla nivåer, |

| - att överträdelser mot gemenskapsrätten åtgärdas snabbt och |

| effektivt. |

| Ett utökat administrativt samarbete och utbyte av information är|

| viktigt för att skapa effektiva administrativa rutiner, göra en |

| effektiv övervakning av den inre marknaden möjlig och skapa en |

| god information till företag och enskilda i medlemsstaterna. |

| För att skapa det nödvändiga engagemanget för den inre marknadens|

| framgång och för att göra det möjligt för företag och enskilda att|

| dra nytta av möjligheter och rättigheter på den inre marknaden |

| krävs bättre informationsinsatser. |

--------------------------------------------------------------------

3.1 Grundläggande principer för den inre marknaden

Utgångspunkten för en fungerande inre marknad är att medlemsstaterna respekterar

EG-fördraget som är den rättsliga ramen för samarbetet och som all

gemenskapslagstiftning i princip grundar sig på. Gemenskapen tillämpar

huvudsakligen två modeller för att åstadkomma en fungerande rättsordning på den

inre marknaden.De är dels principen om ömsesidigt erkännande av andra

medlemsstaters regler och produkter, dels harmonisering (tillnärmning) av

medlemsstaternas lagstiftning.

Ömsesidigt erkännande

Principen innebär att medlemsstaterna ömsesidigt erkänner varandras nationella

regler och är grundläggande för den inre marknadens funktion. Principen

åskådliggörs på ett tydligt sätt i artikel 30 i EG-fördraget som är

utgångspunkten för varors fria rörlighet. Artikeln förbjuder kvantitativa

importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan. I artikel 36 finns dock

undantag för åtgärder som motiveras av hänsyn till bl.a. skydd för allmän

ordning och allmän säkerhet. Begreppet "åtgärd med motsvarande verkan" har

tolkats av EG-domstolen i en rad avgöranden och domstolen har då erkänt att det

finns legitima nationella regleringsändamål utöver de som följer av artikel 36,

s.k. tvingande hänsyn. I målet 120/78 Rewe-Zentral AG mot

Bundesmonopolverwaltung für Branntwein ("Cassis de Dijon") lades den viktiga

Cassis-principen fast som innebär att medlemsstaterna ömsesidigt erkänner

varandras varor som lagligen tillverkats och marknadsförts.

 Cassis-principen gäller så länge gemensamma regler saknas. Medlemsstaterna har

dock möjlighet att stoppa en vara från en annan medlemsstat om det krävs för att

upprätthålla en effektiv skattekontroll, skydd för allmän hälsa, skydd av god

handelssedvana, konsumentskydd, miljöskydd, förbättrad arbetsmiljö och främjande

av kulturellt skapande.

 Undantagen är en del av Cassis-principen och kompletterar de undantag som

finns inskrivna i artikel 36. En förutsättning för att kunna åberopa undantag är

att de är proportionella, dvs. åtgärderna får inte vara mer ingripande i den

fria rörligheten för varor, än vad som kan anses behövligt med hänsyn till

undantaget (proportionalitetsprincipen). Vidare får åtgärder som hindrar handeln

inte heller utgöra medel för godtycklig diskriminering eller förtäckt

begränsning. Uppfattningarna om vad som faller in under artikel 36 eller

undantagen enligt Cassis-principen går ofta vitt isär. Detta bidrar till den

osäkerhet som finns i dag på marknaden om vilka nationella regler som är

förenliga med principen om ömsesidigt erkännande.

Harmonisering (tillnärmning)

Den andra modellen som gemenskapen använder sig av för att få den inre marknaden

att fungera är att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning dvs. att tillse att

medlemsstaternas lagstiftning överensstämmer med varandra.

 Varje harmoniseringsåtgärd har sin grund i EG-fördraget. Beroende på område

kan rådet fatta beslut om åtgärder för tillnärmning med antingen kvalificerad

majoritet eller enhällighet. Problem uppstår ibland när det gäller att klarlägga

vilken rättslig grund en rättsakt skall baseras på. Ett tydligt exempel är

rättsakter om miljöåtgärder som antingen kan stödja sig på artikel 100a eller

130s i fördraget. Vilken artikel som läggs till grund för rättsakten påverkar

grad av harmonisering, om beslut fattas med majoritet eller enhällighet och

möjligheten att använda sig av nationella avvikelser.

 Harmonisering sker vanligtvis genom direktiv. Dessa kan utformas på olika sätt

beroende på hur stor likhet man eftersträvar mellan medlemsstaternas

lagstiftning. Det finns olika modeller. Total harmonisering innebär att alla

medlemsstater måste tillse att varor som uppfyller de gemensamma kraven får

fritt tillträde och att man samtidigt utestänger de varor som inte uppfyller

kraven. Optionell harmonisering innebär att man inte får hindra

marknadstillträdet för varor som uppfyller de gemensamma reglerna, men man får

samtidigt behålla nationella regler. Minimiharmonisering slutligen innebär att

medlemsstaterna lämnas ett stort utrymme att föreskriva om nationell reglering.

De gemensamma reglerna slår endast fast en lägsta nivå vilken medlemsstaterna

inte får underskrida. Minimiharmonisering gäller ofta skyddsnivåer och

gränsvärden.

 Den vanligaste harmoniseringsmetoden är i dag direktiv enligt nya metoden. Den

innebär att de väsentliga säkerhetskraven totalharmoniseras. Eventuella tekniska

detaljlösningar utarbetas i standarder som tas fram av de europeiska

standardiseringsorganen. Även om inte standarder utgör bindande rättsregler,

förutsätts en produkt som uppfyller en sådan standard leva upp till direktivens

krav.

Undantag från harmoniserade områden

Huvudregeln när ett område är harmoniserat är att nationella avvikelser inte är

tillåtna.

 I EG-fördraget finns emellertid en begränsad rätt för medlemsstater att göra

avvikelser från de harmoniserade reglerna. Enligt artikel 100a p.4 kan

medlemsstaterna efter det att rådet med kvalificerad majoritet beslutat om en

harmoniseringsåtgärd tillämpa strängare nationella regler när dessa grundar sig

på väsentliga behov som anges i artikel 36 eller som avser miljö eller

arbetsmiljöskydd. Artikel 100a.4 innebär helt klart en avvikelse från

huvudregeln och har givit upphov till många tolkningar. Av den anledningen är

det svårt att med klarhet uttala sig om vad som i praktiken kan räknas som

undantag från grundprincipen. I den pågående regeringskonferensen har Sverige

fört fram förslag om att artikel 100a.4 bör förtydligas. Sverige anser att det

klart bör framgå att medlemsstaterna skall ha rätt att införa nationella

bestämmelser efter det att harmonisering har genomförts om det sker med stöd av

nya omständigheter som inte var kända när harmoniseringsåtgärden vidtogs.

 Slutligen kan även s.k. skyddsklausuler medföra provisoriska avvikelser från

harmoniserade områden.

Sveriges syn på ömsesidigt erkännande och harmonisering

Även om Sverige är en av de mindre medlemsstaterna i EU och följaktligen är

mycket beroende av att de gemensamma reglerna tillämpas enhetligt, bör från

svenskt håll betonas att harmoniseringsåtgärder inte får bli ett självändamål.

Många områden är av olika skäl inte lämpliga att harmonisera och behovet av

harmonisering skiftar kraftigt mellan olika områden. Härtill kommer att

harmonisering i vissa fall kan innebära påfrestningar för de nationella

rättssystemen. Det gäller särskilt inom civilrätten. Enligt Sveriges mening bör

harmoniseringsåtgärder endast användas då det är nödvändigt för att uppnå EG-

fördragets målsättningar. Vid avvägningar om ett område skall harmoniseras eller

inte måste såväl proportionalitetsprincipen som subsidiaritetsprincipen iakttas.

Med tanke på det breda genomslag som harmoniserade rättsakter får i

medlemsstaterna och mot bakgrund av svårigheterna att rätta till uppkomna

brister är det viktigt att arbetet präglas av stor noggrannhet. Även i övrigt

måste samma kvalitetskrav ställas på gemenskapslagstiftning som på nationell

lagstiftning.

 På oreglerade områden är det angeläget att medlemsstaterna tillämpar den

grundläggande principen om ömsesidigt erkännande och att nationella

särbestämmelser som hindrar den fria rörligheten verkligen är befogade och

förenliga med EG-fördraget. För att gemenskapen skall kunna utvecklas och bli

mer effektiv måste ömsesidigt erkännande tillämpas av samtliga medlemsstater.

Idag förekommer att medlemsstater i strid med denna princip kräver ytterligare

kompletteringar när det gäller varor, tjänster, etableringar eller intyg av

olika slag. Viktigt är att gemenskapens principer för bedömning av

överensstämmelse får genomslag i hela unionen. En framtida väg för att få

gemensamma regler är att använda standarder på flera områden och i större

utsträckning än vad som sker i dag. Användandet av standarder innebär att

samtliga länder får samma utgångspunkter för att kunna tillämpa ömsesidigt

erkännande.

3.2 Genomförande av gemenskapslagstiftning

Ett grundläggande krav för att den inre marknaden skall fungera effektivt är att

den lagstiftning som medlemsstaterna har beslutat om också genomförs i nationell

lagstiftning. I dagsläget har 63,8 procent av de åtgärder som finns upptagna i

1985 års vitbok genomförts i samtliga medlemsstater. Enligt den senaste

rapporten från den 7 februari 1997 är Nederländerna och Danmark bäst på att

genomföra gemenskapsdirektiv upptagna i 1985 års vitbok i nationell lagstiftning

(båda 99,1 procent). Sverige ligger på tredje plats med 213 anmälda direktiv

eller 98,6 procent. Sämst av medlemsstaterna är Tyskland med 88,5 procent och

Österrike med 86,2 procent. Vitboken omfattar totalt 218 direktiv som skall vara

genomförda och anmälda. Enligt motsvarande sammanställning över samtliga 1421

inremarknadsdirektiv har Sverige genomfört 1213 stycken (90,4 procent) vilket

innebär en nionde plats. En kontroll i regeringskansliet av tidigare lämnade

uppgifter visar dock preliminärt att ytterligare 100 direktiv är både genomförda

och anmälda.

 I och med att en stor del av vitboksdirektiven antagits blir det nationella

genomförandet avgörande för den inre marknadens funktion. Det faktum att

medlemsstaterna vidtagit åtgärder för att genomföra direktiven är dock ingen

garanti för att det skett på ett korrekt sett. Det är för alla berörda, inte

minst de små och medelstora företagen, viktigt att lika villkor skall gälla för

alla ekonomiska aktörer. Risken finns annars att konkurrenssnedvridning uppstår

mellan de ekonomiska aktörerna inom unionen. Det är därför mycket angeläget att

bristande nationellt genomförande av gemenskapslagstiftning och felaktig

tillämpning av principer om ömsesidigt erkännande åtgärdas samt att detta görs

inom rimlig tid för företag och enskilda som drabbas. Sker inte detta finns risk

för att legitimiteten hos den inre marknaden hotas och därmed hela unionen.

 Sverige anser i likhet med kommissionen att det är framförallt på nationell

nivå som åtgärder skall vidtas. Medlemsstaterna måste leva upp till de

förpliktelser som de själva varit med om att besluta. Sverige anser emellertid

att om en medlemsstat inte uppfyller sina förpliktelser, kommissionen bör ta det

övervakningsansvar som ålagts den och använda de möjligheter som finns för att

förmå medlemsstaterna att fullgöra sina skyldigheter.

 I arbetet med att genomföra ett direktiv på nationell nivå upptäcks ofta att

bestämmelser fått en utformning som i efterhand framstår som mindre lämplig. Det

ligger då i alla medlemsstaters intresse att en snabb justering kan komma till

stånd. Vid själva genomförandet av direktiv ställs medlemsstaterna ofta inför en

rad vägval. Enligt Sveriges mening finns ett intresse av att medlemsstaterna i

möjligaste mån väljer samma lösningar. Sverige anser därvid att det är viktigt

att medlemsstaterna i större utsträckning samråder och utbyter information i

dessa frågor för att undvika att medlemsstaterna genomför rättsakterna på olika

sätt och därigenom skapar avvikelser i den gemensamma lagstiftningen.

3.3 Regelreformering

Den inre marknaden kritiseras ofta för att inte vara tillräckligt effektiv och

för att vara överreglerad. Inom EU har tanken väckts att avreglera på EU-nivå

och i högre utsträckning lita till ömsesidigt erkännande. Sverige anser dock

rent principiellt att det finns mycket att vinna på att samtliga medlemsstater

förvaltar det som hittills har åstadkommits och att man låter den inre marknaden

få en möjlighet att konsolideras.

 Enligt Sveriges mening är det mycket viktigt att tillse att regler inte får

handelshindrande effekter. För att undvika att sådana effekter uppstår kan man

liberalisera reglerna genom att ta bort, ändra eller införa nya regler.

Naturligtvis innebär även ett enhetligt genomförande av EG-direktiv att man

undviker handelshindrande effekter.

 Även utan handelshindrande effekter kan emellertid regler få negativa

konsekvenser av annat slag. När det gäller att motverka sådana konsekvenser

talar man i EU liksom i andra medlemsstater om regelförenkling och annan

regelreformering. Med regelförenkling avses ofta att regler görs lättillgängliga

och klara och att man undviker byråkrati samt för många regler. Regelförenkling

innebär ibland avreglering, vilket ofta kan vara liktydigt med omreglering eller

val av andra styrmedel. Ibland avskaffas ett regelsystem men andra typer av

styrmedel sätts in för att motverka negativa effekter. Regelförenkling syftar

ofta till att sänka kostnaderna och minska byråkratin, vilket ofta är särskilt

viktigt för små och medelstora företag.

Initiativ på EU-nivå

Under de senare åren har kommissionen tagit alltfler initiativ i arbetet med

regelreformering. Det gäller förslag på åtgärder, i synnerhet förenkling, som

effektivt skall samverka för att göra gemenskapslagstiftningen klarare och mer

lättillgänglig. Förslagen har särskilt uppmärksammat små och medelstora företags

situation. Kommissionens initiativ har följt två huvudsakliga handlingslinjer:

nya lagförslag skall uppfylla bestämda kriterier på stringens, klarhet och

genomskådlighet. Vidare skall gällande lagstiftning revideras och texterna göras

mer lättillgängliga. Kommissionen har under 1996 vidare lanserat ett projekt för

att förenkla lagstiftningen, Förenklad lagstiftning på den inre marknaden (SLIM

- ett pilotprojekt). Syftet är att utvärdera hur man på lämpligaste sätt kan

förenkla reglerna inom vissa sektorer och därmed minska de svårigheter som finns

i dag. Arbetet sker i grupper där experter och jurister från medlemsstaterna

ingår och skall utmynna i rekommendationer som kommissionen sedan skall gå

igenom. Projektet är ett första steg på vägen och kommissionen påpekar att andra

institutioner och medlemsländer måste följa efter för att projektet skall få

fullt genomslag. Det är framför allt viktigt att medlemsstaterna tillser att den

nationella överregleringen åtgärdas eftersom många av problemen i dag ligger på

nationell nivå.

Sveriges syn på regelreformering

Regeringen vill understryka vikten av god regelkvalitet. Reglerna skall vara

ändamålsenliga för sitt syfte och uppfylla krav på klarhet, begriplighet och

lättillgänglighet. I dag finns ett för stort antal regler vilket gör att det är

svårt att veta vad som gäller och att det är onödigt krångligt för många företag

att verka på den inre marknaden. En minskning av antalet regler och en

förenkling av befintliga regler är därför nödvändig.

 Regeringen ser arbetet med regelreformering som ett av de nödvändiga

instrumenten för att främja ekonomisk tillväxt samt ökad och tryggad

sysselsättning både på den inre marknaden och i Sverige. För regeringen är det

mycket viktigt att löpande och mer metodiskt och effektivt arbeta med

regelreformering. På så sätt kan man motverka att regler i onödan snedvrider

konkurrensförutsättningarna, skapar kostnader och hinder, särskilt för de små

och medelstora företagen eller på annat sätt fördyrar produktionen eller

distributionen.

 Samtidigt som regeringen delar kommissionens grundsyn vad gäller

regelreformering vill regeringen dock starkt understryka att det självfallet är

nödvändigt att beakta de intressen som regler skall skydda. Försämringar av

skyddet för viktiga intressen såsom liv och hälsa, arbetar- och konsumentskydd

samt miljön får inte ske.

 Regeringen stöder därför det arbete som pågår inom EU med att förenkla och

förbättra regelverket inom den gemensamma marknaden. I detta arbete betonar

Sverige kvaliteten i lagstiftningsprodukterna. Arbetet bör leda till en

förbättring av dagens situation då den komplicerade beslutsprocessen har en

tendens att utmynna i diffusa kompromisser som är juridiskt otillfredsställande.

Det ovannämnda SLIM-projektet är högt prioriterat och regeringen ställer sig

positiv till att projektet fortsätter med nya sektorer. Sverige bör aktivt vara

med och påverka vilka sektorer som skall prioriteras.

Nationella åtgärder

Kommissionen har starkt, och vid upprepade tillfällen, understrukit att arbetet

med regelreformering måste bedrivas effektivt också på den nationella nivån.

Regeringen delar denna uppfattning. I Sverige har regelreformeringsarbetet till

en början och sedan under en följd av år drivits inom ramen för ett program för

god regelkvalitet. Regeringen förstärkte därefter arbetet genom anvisningar för

myndigheterna att göra konsekvensanalyser av sina egna regler.

 Vid årsskiftet 1994/95 togs ännu ett grepp i detta arbete. Genom ett

regeringsbeslut infördes ett system för en systematisk genomgång i

regeringskansliet av regler som berör företagen. Bland annat rör det analys av

vissa reglers konsekvenser och effekter för marknadens förmåga att fungera

effektivt.

 Regeringen bedömer att det är angeläget att påtagligt bredda och intensifiera

arbetet med att identifiera och söka lösa sådana problem som särskilt de små

företagen upplever. Därför har regeringen nyligen beslutat att förstärka arbetet

med regelreformering med en bred satsning för att i aktiva former hjälpa

småföretagen genom att bl.a. identifiera och rensa bort onödiga hinder för

småföretagsetableringar och småföretagstillväxt. För denna uppgift har

regeringen tillsatt en särskild Småföretagsdelegation. Den skall kontinuerligt

föreslå åtgärder för att undanröja sådana hinder. Delegationsarbetet skall

baseras bl.a. på en bred och åtgärdsinriktad dialog med näringslivets

organisationer, fackliga organisationer, statliga myndigheter och kommuner (Dir.

1996:60).

 Regeringen driver således ett omfattande och brett samt aktivt och praktiskt

utformat program för regelreformering, med särskild inriktning på småföretagen.

Det viktiga arbetet kommer att fortsätta efter praktiskt utformade huvudlinjer.

 Sverige arbetar redan i den riktning som kommissionen önskar. Det är i hög

grad angeläget att arbetet också på gemenskapsnivå får genomslagskraft i

tillräcklig grad i alla medlemsstater, samt att betydande praktiska resultat

uppnås i bred omfattning inom rimlig tid.

3.4 Övervakning

Kommissionen har som "fördragets väktare" en viktig roll i att övervaka att

medlemsstaterna tillämpar och genomför EG-rätten på ett riktigt sätt. Till

kommissionen kommer det in klagomål från enskilda eller andra medlemsstater om

påstådda överträdelser av EG-rätten. Kommissionen kan också på eget initiativ ta

upp sådana frågor.

 Om kommissionen anser att en medlemsstat inte har uppfyllt sina skyldigheter

enligt fördraget eller andra rättsakter gäller enligt artikel 169 i EG-fördraget

att kommissionen skall avge ett motiverat yttrande efter att ha givit den

berörda staten tillfälle att komma in med sina synpunkter. Därefter får

kommissionen föra ärendet vidare till domstolen. Det första steget i det

formella överträdelseförfarandet är alltså att kommissionen genom en s.k.

formell underrättelse ger medlemsstaten tillfälle att komma in med synpunkter på

det påstådda fördragsbrottet.

 Normalt har det dock tagits flera informella kontakter, innan ett ärende har

avancerat så långt att kommissionen lämnar över en formell underrättelse till

medlemsstaten. Kommissionen brukar inledningsvis lämna över en skriftlig

förfrågan om de ifrågasatta nationella reglerna till medlemsstaten. Det

förekommer också andra informella kontakter i ärendena, såväl före som efter ett

eventuellt beslut om formellt förfarande. Det kan röra sig om ytterligare

skriftväxling eller möten mellan kommissionen och företrädare för regeringen.

Bland annat hålls årligen möten i Sverige, s.k. paketmöten, mellan kommissionens

generaldirektorat för den inre marknaden (DG XV) och företrädare för berörda

departement angående aktuella ärenden som ligger inom det generaldirektoratets

verksamhetsområde. Beträffande formella överträdelseförfaranden mot Sverige har

detta hittills skett i ett fåtal ärenden. Det har bl.a. rört frågor om svensk

reglering på bilavgasområdet, kemiområdet och det alkoholpolitiska området.

3.5 Administrativt samarbete

För att den gemensamma marknaden skall fungera räcker det inte med att länderna

satt upp ett gemensamt regelverk, utan det måste även genomföras i de olika

ländernas lagstiftning och tillämpas på ett likartat sätt. De senaste

undersökningarna har visat att länderna skiljer sig åt kvalitativt och

kvantitativt när det gäller både genomförande och tillämpning av

gemenskapslagstiftningen.

 Den bakomliggande orsaken till att medlemsstaterna hanterar

lagstiftningsfrågorna olika är kulturella skillnader och skillnader i

rättstraditioner. De nationella administrationerna i medlemsstaterna skiljer sig

helt enkelt åt. Likaledes skiljer sig strukturen åt, liksom de enskilda

tjänstemännens bedömningar av olika frågor. Sist men inte minst är

sanktionssystemen i medlemsstaterna olika. För att det gemensamma regelverket

skall fylla den funktion som varit avsikten och utgöra ramen för den fria

cirkulationen av varor, tjänster, personer och kapital, krävs ytterligare

insatser. Det gäller samarbetet mellan förvaltningarna nationellt och

internationellt och kontakterna mellan förvaltningarna och

medborgarna/konsumenterna och företagen.

 För att få den inre marknaden att fungera på ett bra sätt har rådet i tre

resolutioner uppmanat medlemsstaterna och kommissionen att intensifiera sina

ansträngningar

- rådets resolution av den 10 oktober 1994 om att ge fritt spelrum för dynamiken

och den innovativa potentialen i små och medelstora företag, inbegripet

hantverkssektorn och mycket små företag, i en konkurrensinriktad ekonomi (94/C

294/04),

- rådets resolution av den 16 juni 1994 om utveckling av det administrativa

samarbetet i samband med genomförandet och tillämpningen av gemenskapsrätten

inom den inre marknaden (94/C 179/01),

- rådets resolution av den 8 juli 1996 om samarbete mellan förvaltningar för

att genomföra den lagstiftning som rör den inre marknaden (96/C 224/03).

 Lagstiftningen och dess tillämpning skall undersökas och

förvaltningssamarbetet ytterligare utvecklas. Den första resolutionen är

särskilt inriktad på små och medelstora företag och möjligheterna att eliminera

de lagstiftningsmässiga och administrativa hinder som dessa möter.

Medlemsstaterna uppmanas att inrätta särskilda kontaktpunkter där små och

medelstora företag kan få hjälp. Vidare skall formerna för informationsutbytet

mellan medlemsländerna intensifieras.

 Den andra resolutionen är inriktad på samarbetet mellan myndigheterna i

Europa. Också här skall kontaktpunkter inrättas. Ett stort antal områden för

förvaltningssamarbete anges. Det gäller områden där samarbetet sedan länge varit

etablerat, t.ex. tullområdet och veterinära kontroller samt bank- och

försäkringsfrågor. Vidare skall även nya områden omfattas av samarbetet såsom

livsmedel, strategiska produkter och läkemedel. I resolutionen nämns också

produktsäkerhet, transport och telekommunikation, skjutvapen och kulturföremål

m.m. Det är särskilt angeläget för svenskt vidkommande att ett vidare samarbete

kommer till stånd. Särskilt är industrivaror och offentlig upphandling viktigt.

 Den tredje resolutionen lyfter fram det gemensamma samarbete som behövs för

att upprätthålla en acceptabel kontroll inom områden som täcks av direktiv

enligt nya metoden. Medlemsstaterna uppmanas även inrätta kontaktpunkter för

enskilda personer för att underlätta för dem att utöva sina rättigheter. Med

hjälp av utbildningssamarbete i Karolusprogrammet och transeuropeiska

elektroniska nätverk skall samarbetet förstärkas. Det slås även fast att

kontaktpunkterna och samarbetet som etablerats på europeisk nivå skall sättas i

förbindelse med samarbetet som utvecklats på nationell nivå.

 Förvaltningsområdet håller således på att knytas samman för att stödja

samarbetet i det gränslösa Europa vilket är en förutsättning för det förtroende

som krävs bl.a. för effektiv marknadskontroll och ömsesidigt erkännande. En

utredning pågår f.n. om hur det svenska kontaktpunktsystemet svarar mot de tre

resolutionerna.

3.6 Medborgarnas möjligheter i EU

För den enskilda människan innebär en väl fungerande inre marknad även rätt att

flytta från ett land till ett annat och arbeta, studera eller bo där. Reformer

när det gäller pensioner, socialförsäkringsförmåner och ömsesidigt erkännande av

examina har ytterligare underlättat den enskilde medborgarens val.

 Kommissionen har i nära samarbete med Europaparlamentet och medlemsländerna

tagit initiativ till en omfattande satsning för att utöka medborgarnas

möjligheter att bättre utnyttja den inre marknaden. Tanken är att ge allmänheten

saklig och lättillgänglig information om vad medlemskapet innebär - vilka

möjligheter som erbjuds, men också vilka begränsningar som finns.

 Informationsinitiativet innebär att sju informationsbroschyrer inom olika

områden har presenterats under hösten 1996 och kommer att presenteras under

1997. Broschyrerna som utkom under 1996 handlar om att arbeta i ett annat EU-

land, att flytta till ett annat EU-land och att studera, yrkesutbilda sig eller

forska i ett annat EU-land. I juni kommer två broschyrer om att köpa varor och

tjänster i EU, inklusive finansiella tjänster och att resa i EU. Parlamentet har

beviljat medel för den första delen som sträcker sig till juni 1997. Om

medlemsländerna ställer sig positiva till en fortsättning kommer de två sista

broschyrerna att ges ut i oktober och kommer att behandla hälsa, säkerhet och

jämställdhet samt tredjelandsmedborgarnas rättigheter på den inre marknaden. I

Sverige pågår arbete med att ta fram förenklade broschyrer anpassade för

handikappade. Dessa börjar distribueras under våren.

 Regeringen stödjer en fortsatt satsning på informationsprojektet som är en del

av kommissionens informationsprogram.

4 Grundläggande friheter på den inre marknaden

4.1 Fri rörlighet för varor

Redan genom Romfördraget åtog sig EG-länderna att avskaffa tullar, kvantitativa

restriktioner och andra hinder i handeln mellan medlemsstaterna. Eftersom

medlemsländerna har samma tullar och samma handelspolitik mot tredje land finns

det i princip inget behov av kontroller i handeln mellan dem av produkter som

kommer från tredje land. När en vara har importerats till gemenskapen och

tullbehandlats i något medlemsland skall den fritt kunna säljas mellan alla

länder i gemenskapen. EG har en gemensam jordbrukspolitik, vilket innebär att

frihandeln också kan omfatta jordbruksvaror. På samma sätt finns en gemensam

fiskeripolitik.

4.1.1 Tekniska handelshinder

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Konsumenternas och företagens förtroende |

| för den inre marknaden måste förstärkas. De ekonomiska aktörerna|

| måste kunna utnyttja resultatet av de positiva ändringar som |

| faktiskt genomförts och konsumenterna och arbetstagarna måste |

| kunna lita på att produkterna uppfyller en tillfredsställande |

| standard. |

| Den fria varurörligheten är starkt beroende av klara regler. |

| Gemensamt beslutade regler måste genomföras på ett enhetligt sätt.|

| En gemensam bas är nödvändig inte minst som grund för avtalen med|

| tredje land. |

| Om reglerna är utformade i nationella bestämmelser måste |

| principen om ömsesidigt erkännande av likvärdiga regler |

| respekteras. Den nya informationsproceduren kommer |

| förhoppningsvis att leda till att ömsesidigt erkännande används i|

| större utsträckning och på ett mer enhetligt sätt. Överlag anser|

| regeringen att informationsprocedurerna bör utnyttjas mer |

| effektivt för att undvika handelshinder för svenska företag. |

| Innan nationella särregler som hindrar handeln med varor övervägs|

| bör analyseras om det är befogat med hänsyn till viktiga |

| intressen såsom skydd för liv och hälsa, arbetar- och |

| konsumentskydd eller skydd för miljön. |

| För varje produktsektor måste bedömas vilken åtgärd - bindande |

| rättsakter, ömsesidigt erkännande eller ökad satsning på standarder|

| -som är mest lämplig för att åstadkomma fri varurörlighet. Ett |

| effektivt standardiseringsarbete och en effektiv |

| marknadskontroll är dock oavsett vilken åtgärd som väljs viktiga|

| förutsättningar för en väl fungerande inre marknad. Ökat förtroende|

| och samarbete mellan medlemsstaternas administrationer är också |

| nödvändigt. |

| Arbetet med att eliminera kvarvarande och nytillkommande |

| handelshinder måste intensifieras och funktionen bör göras |

| tydligare i Sverige, inte minst för att underlätta för de små och|

| medelstora företagen. |

--------------------------------------------------------------------

Tre fjärdedelar av handeln mellan EU-länderna är föremål för tvingande regler på

nationell eller EU-nivå. I mitten av 1980-talet var marknaden splittrad av

nationella regler som tvingade tillverkarna att producera varor i olika modeller

för olika länder, vilket innebar stora kostnader och minskad europeisk

konkurrenskraft. Mycket arbete återstår för att få bort de tekniska

handelshindren och Sverige avser att i detta arbete verka för att svenska

företag kan handla på lika villkor och att konsumenterna erbjuds säkra

produkter.

 I vitboken från år 1985 anges två principer för arbetet med att avskaffa

tekniska handelshinder, nämligen ömsesidigt erkännande och harmonisering. För

vidare beskrivning se avsnitt 3.1.

 Få förslag till direktiv för nya varuområden läggs fram numera. Skälen till

detta kan vara att principerna om subsidiaritet och proportionalitet har fått

genomslag, liksom farhågor om svårigheter att få fram gemensamma regler.

 För att tillse att den fria varurörligheten fungerar på ett tillfredsställande

sätt står valet mellan olika metoder - ökad användning av europeiska standarder,

ömsesidigt erkännande eller bindande rättsakter. Enligt regeringens mening går

det inte att förorda en enhetlig metod för alla produktområden, eftersom

produktområdena markant skiljer sig åt. Harmonisering med hjälp av bindande

rättsakter skapar ofta klara förutsättningar. Valet av metod bör dock präglas av

noggranna avvägningar.

 Målet att avskaffa handelshinder är långt ifrån uppnått. Enligt regeringens

uppfattning bör många handelshinder kunna undanröjas om ömsesidigt erkännande

tillämpas på ett korrekt sätt. Detta är delvis en fråga om tillit. Förtroendet

myndigheterna emellan i EU måste öka. Vidare måste de ekonomiska aktörerna börja

utnyttja de nya möjligheterna i större utsträckning än vad som hittills skett.

 Nationella märkningskrav, lagstadgade eller frivilliga system, såsom bl.a.

krav från försäkringsbolag, upplevs ofta som handelshindrande. I Tyskland, vår

största handelspartner, tillämpas en mängd nationella, regionala och t.o.m.

lokala regler. Det är därför viktigt att märkningskraven är synliga så att det

är möjligt även för utländska leverantörer att leva upp till dem.

 Enhetliga regler för teknisk kontroll, kvalitetssäkring och

marknadsövervakning är viktiga för att skapa ett ökat förtroende hos

konsumenter, öka konkurrenskraften hos våra företag och, eventuellt, minska

behovet av myndighetsregler.

 Nedan behandlas närmare de viktigaste medlen att uppnå fri varurörlighet.

4.1.2 Harmoniserad lagstiftning

Fram till mitten av 1980-talet arbetade kommissionen med en lagstiftningsteknik

som innebar att samtliga krav på produkter av teknisk art inarbetades i

direktiv. Arbetet tog lång tid och det var mödosamt att uppdatera direktiven i

takt med den tekniska utvecklingen. Vidare krävdes att direktiven skulle antas

med enhällighet vilket försvårade arbetet ytterligare. Omkring 30 procent av

industriproduktionen inom EU omfattas av denna detaljerade

harmoniseringslagstiftning, t.ex. kemikalier, läkemedel, motorfordon och

livsmedel.

 Kommissionens ursprungliga ambition var att harmonisera lagstiftningen för

alla produkter som mötte tekniska handelshinder på den inre marknaden. Denna

ambition har dock fallit på sin egen orimlighet.

 Numera används vanligen den s.k. nya metoden (New Approach) för harmonisering.

Principen innebär att man begränsar harmoniseringen av myndighetsföreskrifter

till väsentliga säkerhetskrav och överlåter tekniska detaljlösningar till de

europeiska standardiseringsorganen (se avsnitt 4.1.4). De harmoniserade

europeiska standarderna ger möjlighet till ett påskyndat godkännande av

produkter som omfattas av rättsakter beslutade enligt den nya metoden. CE-märket

lämnar upplysning om att tillverkaren eller tredjepartsorganet intygar att

produkten uppfyller de väsentliga säkerhetskraven i direktivet.

 När det bedöms lämpligt och förutsättningarna finns kan den nya metoden även

tillämpas på tidigare reglerade produkter och produktområden. Detta har i viss

mån skett för lågspänningsutrustning. Enligt kommissionen omfattas minst 17

procent av produktionen inom EU av direktiv enligt nya metoden. Karakteristiskt

för dessa tjugotalet direktiv är också att de täcker betydligt större

produktområden än direktiv enligt den gamla metoden.

 Inom EU har en samlad policy lagts fast beträffande den metodik som skall

tillämpas för att fastställa produkters överensstämmelse med föreskrivna krav. I

direktiv enligt den nya metoden ges tillverkaren vissa möjligheter att välja

mellan olika alternativ vid bedömning av produkters överensstämmelse med

direktivets krav. EU:s regler för teknisk kontroll erbjuder oftast också

möjligheter att använda kvalitetssäkring enligt internationellt erkända system

som ett alternativ till traditionell provning och certifiering. Detta understöds

starkt av industrin.

 Ibland är det nödvändigt att anmälda organ ombesörjer provning, kontroll och

certifiering mot direktivens krav. Detta gäller särskilt farliga maskiner. Inom

EU finns nu mer än 600 sådana organ anmälda. Förutsättningarna för deras

verksamhet, t.ex. finansiering, skiljer sig mycket åt och ibland framförs

klagomål på de anmälda organens kvalitet i olika medlemsländer.

 Ett bristande förtroende kan fortfarande konstateras myndigheterna emellan i

Europa och mellan andra intressenter när det gäller tolkning och tillämpning av

direktivens krav. Förtroendeskapande åtgärder är mycket viktiga för att undvika

praktiska problem vid tillämpningen av direktiven.

 Problem uppstår ibland när flera direktiv är tillämpliga för en viss produkt.

Direktiven innehåller olika kravnivåer, provningsförfaranden och märkningar,

vilket skapar problem och onödiga fördyrningar för tillverkaren/importören. Som

exempel kan nämnas det horisontella direktivet (89/336/EEG) om elektromagnetisk

kompatibilitet, (EMC-direktivet), i kombination med vissa andra direktiv, bl.a.

maskindirektivet (89/392/EEG) och lågspänningsdirektivet (89/336/EEG). Ett

konkret exempel på oklarheter rör sladdlösa handhållna maskiner. Ytterligare ett

exempel på överlappningsproblem är utrustning i bilar av typen

kommunikationsradio, stöldskydd m.m. Ett nytt EMC-direktiv för utrustning i

bilar (95/54/EG) kräver uppfyllande av särskilda krav med resultat att samma

apparater måste märkas olika för användning i bilar och för annan användning.

 På grund av den övergripande karaktären hos direktiv enligt nya metoden finns

ett stort behov av tolkningsdokument. För att eliminera olika tolkningar bör

arbetet med tolkningsdokumenten formaliseras.

 De flesta direktiv antagna enligt den nya metoden är snart i kraft fullt ut.

Ett kvarstående problem är att de harmoniserade standarder som behövs för att

säkra fri varurörlighet inte hunnit tas fram inom alla sektorer. Bristen på

standarder innebär att provning och certifiering hos tredje part (anmält organ)

måste användas i större utsträckning än vad som annars skulle vara fallet.

Speciella svårigheter har uppstått inom de omfattande produktområdena för

maskiner och byggvaror. Regeringen avser att även i fortsättningen verka för en

effektivisering av standardiseringsarbetet för att få fram standarder som är

nödvändiga för en fungerande inre marknad.

 För teknisk kontroll av produkter som inte omfattas av EG-direktiv gäller den

s.k. Cassis-principen (se avsnitt 3.1). Det innebär i detta sammanhang att

nationella myndigheter inte kan ställa krav på omprovning etc. av produkter som

redan granskats av ett kompetent organ i en annan medlemsstat. Ackreditering av

laboratorier, certifieringsorgan eller besiktningsorgan enligt relevant standard

i den s.k. EN 45000-serien kan styrka sådan kompetens. I Sverige är det

Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll, SWEDAC, som är nationellt

ackrediteringsorgan. I samråd med berörda föreskrivande myndigheter är det

SWEDAC som utser s.k. anmälda organ.

4.1.3 Marknadskontroll

Med förverkligandet av den inre marknaden följer att kontroll av produkter ur

bl.a. säkerhetssynpunkt inte längre utförs vid respektive medlemsstats gränser.

I enlighet med EG:s system för provning och kontroll ("global approach") får

myndighetskontroll heller inte vara ett krav för marknadstillträde. Kontrollen

skall i fortsättningen endast ske stickprovsmässigt efter marknadstillträdet

s.k. marknadskontroll. Marknadskontrollen är det verktyg som staterna förfogar

över för att tillse att föreskrivna kontrollformskrav är uppfyllda och att

tillverkarna tar ansvar för att produkterna uppfyller ställda säkerhetskrav.

Särskilt viktigt är att konsumenterna kan lita på att produkterna de köper är

säkra. Utformning och utförande av marknadskontrollen är den enskilda

medlemsstatens uppgift. Det är viktigt för att den skall fungera på ett

likvärdigt sätt i alla medlemsstater och på en nivå som är tillräcklig för att

garantera säkra produkter på den inre marknaden.

 Ur konkurrensaspekt är det av största betydelse att tillse att företag följer

samma kravnivåer. Vidare är säkerställandet av en tillräcklig volym och adekvat

nivå på marknadskontrollen bland alla medlemsstater en viktig fråga för den inre

marknaden, inte minst i utvidgningsperspektivet.

 För att öka förståelsen mellan medlemsstaterna för de olika

marknadskontrollsystemen och för att stärka samarbetet mellan medlemsstaterna på

detta område har regeringen tillsammans med kommissionen planerat en särskild

konferens hösten 1997. Regeringen verkar redan aktivt för att kontaktpunkter

mellan marknadskontrollerande myndigheter skall skapas och att samarbetet mellan

medlemsstaternas administrationer skall utvecklas och fördjupas. På svenskt

initiativ har marknadskontroll diskuterats inom ramen för kommissionens

kommittéer om inremarknadsarbetet. En prioriterad fråga för svenskt vidkommande

är att marknadskontroll även tas upp och diskuteras i de tekniska kommittéer som

finns under nästan varje produktdirektiv.

 Kunskap om vilka produkter som stoppas i andra medlemsstater, vilka

kontrollinsatser som planeras etc. är av utomordentligt stor betydelse för en

effektiv marknadskontroll. För att tillförsäkra en någorlunda enhetlig

skyddsnivå på marknadskontrollen i EU behövs bättre samordnade

informationssystem när det gäller varor som stoppas i medlemsstaterna. De

instrument som finns i dag är bl.a. den nya informationsproceduren, utlösandet

av skyddsklausuler och RAPEX-systemet (Rapid Exchange of Information) under

produktsäkerhetsdirektivet (92/59/EEG). Det är nödvändigt att skyddsklausulerna,

som kan utlösas av en medlemsstat när en harmoniserad standard inte anses svara

mot direktivets väsentliga säkerhetskrav, hanteras korrekt.

4.1.4 Standardisering

Den nya metoden innebar en ny arbetsfördelning mellan myndigheterna å ena sidan

och den privaträttsliga standardiseringen å den andra. Den nya

arbetsfördelningen har ställt stora krav på den europeiska standardiseringen att

få fram nödvändiga standarder. Övergången från nationellt inriktad

standardisering till europeisk standardisering har i stort sett ägt rum på

mindre än ett halvt decennium. Den nya metoden har inneburit en tjugodubbling

av den årliga tillkomsten av europeiska standarder, dvs. totalt 5 000 nya

europeiska standarder. Arbete pågår med 16 000 standardiseringsprojekt. En stor

del av dessa grundar sig på internationella standarder. Brist på harmoniserade

standarder är dock fortfarande ett stort problem.

 För närvarande pågår inom EU en utvärdering av de senaste tio årens

standardiseringspolitik. En tendens är att i större utsträckning förlita sig på

standarder som inte har en självklar koppling till produktdirektiv. Detta är

speciellt tydligt inom informationsteknik och telekommunikationsområdena.

Kommissionen har initierat en studie om standarders rättsliga status i de olika

medlemsländerna. En intressant fråga för framtida EU-reglering är vad som skall

inordnas i europalagstiftningen och vad som skall anförtros åt

europastandardiseringen samt hur man i dessa avseenden skall förhålla sig till

det globala harmoniserings- respektive standardiseringsarbetet. Det bör även

undersökas hur långt det är lämpligt att använda sig av europeiska standarder

inom olika politikområden som t.ex. bioteknik, livsmedel, arbetsmiljö,

transporter, yttre miljö och - inte minst - tjänsteområdet.

 Sedan de allmänna riktlinjer fastställdes år 1984 för samarbetet mellan EU och

de europeiska standardiseringsorganen har skett en betydande utveckling, inte

minst beträffande de olika roller som de europeiska institutionerna,

medlemsstaterna och de europeiska standardiseringsorganen har i uppbyggnaden och

utvecklingen av det europeiska regelverket. Sverige bör verka för en översyn av

dessa riktlinjer.

 Ökad användning av standarder för att uttrycka tekniska krav och krav på

kvalitetsledningssystem m.m. för med sig att standardiseringsarbetet bör göras

mer synligt och tillgängligt. Förbättrade förutsättningar för intressenterna i

näringslivet och hos myndigheterna att påverka och tillgodogöra sig

standardiseringsarbetet är viktigt. I synnerhet är konsumenters och småföretags

möjligheter att följa och påverka denna utveckling nödvändiga att beakta.

 Finansieringen av europastandardiseringen är en utomordentligt viktig fråga i

detta sammanhang. I Sverige utreder Riksrevisionsverket f.n. vissa frågor om

finansiering av den svenska standardiseringsorganisationen.

 Förhållandet till global standardisering och harmonisering föranleder särskild

uppmärksamhet. Internationell standardisering är på vissa områden starkt kopplad

till förekomsten av multinationella företag inom teknikområdet. När Europa

ligger före kan det vara svårt att "invänta" globala standarder, i synnerhet

inom områden där specifikationer snabbt måste fram för att inte hämma

utvecklingen eller där harmoniserad europastandard behövs för tillämpning av

direktiv enligt den nya metoden. Inom vissa områden finns däremot sedan länge

etablerade internationella system, t ex inom sjö- och luftfart. Elområdet är

vidare ett produktområde där europeisk standard nästan helt överensstämmer med

internationell standard.

 Med hänsyn till varu- och tjänstehandelns alltmer internationella karaktär är

det också av största vikt att de europeiska reglerna för teknisk kontroll

(ackreditering, provning och certifiering) är harmoniserade med motsvarande

regler inom det internationella standardiseringsorganet ISO.

 Andra viktiga frågor för svensk del är

- att verka för att de europeiska standardiseringsorganen eftersträvar en

effektiv standardisering, undvika dåligt fungerande standarder och

överstandardisering, främja IT-användning i arbetsprocesser och för tillgång

till standarder,

- att fastställa klara övergångsregler för nya eller reviderade harmoniserade

europastandarder med syfte att underlätta tillämpningen av regelverken för

näringslivet och de regelskapande organen i Europa,

- att miljöaspekter systematiskt beaktas i standardiseringen. I Sverige har

direktiv getts till en särskild utredare att föreslå en metod för hur

miljöhänsyn kan integreras i det svenska standardiseringsarbetet med syfte att

denna skall kunna användas i arbetet med europeiska standarder.

4.1.5 Inre marknaden - arrangemang med tredje land

Nära kopplat till frågor om EU:s metoder för harmonisering, provning och

kontroll, standardisering och marknadskontroll är EU:s olika avtal med tredje

länder gällande regler för ökad frihandel. Det är ännu inte möjligt att avgöra

hur kommande tredjelandsarrangemang påverkar utvecklingen inom den inre

marknaden.

 Förutom EES-länderna och Turkiet väntas även Schweiz och vissa av de central-

och östeuropeiska länderna inom kort uppnå särskilda arrangemang med EU för ökat

ömsesidigt marknadstillträde.

 Förhandlingar pågår mellan EU och vissa tredje länder om ömsesidigt erkännande

av provning, certifiering m.m., s.k. MRA-avtal (MRA står för Mutual Recognition

Agreement). Dessa ingås med tredje länder som har lika väl utvecklade regler men

en annan regelstruktur. EU erbjuder förenklat marknadstillträde till hela sin

marknad genom att certifiering m.m. kan utföras i exporterande land mot EU:s

krav. Motsvarande ordning förutses gälla för EU:s export till berörda tredje

länder. Några viktiga sektorer som regleras av direktiv enligt den nya metoden

är de som i första hand berörs liksom läkemedelsområdet och regler om god

laboratoriesed. De länder som är aktuella i MRA-förhandlingarna är f.n. Israel,

Kanada, USA, Japan, Australien, Nya Zeeland och Schweiz. I avtalsförslaget med

Schweiz ingår ett större antal produktområden.

 Avtalen med de central- och östeuropeiska länderna kommer att benämnas ECAA

(European Conformity Assessment Agreements). Dessa avtal kommer att skilja sig

från MRA-avtalen. För ECAA krävs harmonisering av regler och infrastruktur i

form av kvalitativa provnings/certifieringsorgan, tillämpning av

europastandarder etc. Avtalen blir en del av förmedlemskapsstrategin.

 En förutsättning för att förhandlingar kan äga rum är att EU:s regler

tillämpas på ett homogent sätt i hela EU och detsamma gäller de andra

avtalsparterna och deras nationella eller delstatsregler. Nationella särregler

som hindrar marknadstillträdet är svåra att hantera när EU erbjuder tillträde

till hela sin marknad. Motsvarande marknadsöppningar skall erbjudas av

respektive tredje land. Avtalen väntas innebära stora lättnader för handeln.

 Harmonisering är inte en förutsättning för MRA-avtalen men

harmoniseringsåtgärderna kan vara ett led i utvecklingen av dessa arrangemang.

Förhoppningsvis kan samarbetet så småningom leda till ökad användning av

gemensamma tekniska specifikationer. EU är världens största gemensamma marknad

och dess metoder för harmonisering m.m. kan väntas få en stor betydelse på

världsmarknaden.

4.1.6 Informationsprocedurer för att undvika handelshinder - 83/189-proceduren

Direktiv 83/189/EEG om ett informationsförfarande för tekniska föreskrifter och

standarder (införlivat i Sverige genom förordningen (1994:2029) om tekniska

regler) har tillkommit för att bidra till att den inre marknaden fungerar

effektivt. Genom att bereda kommissionen och medlemsstater insyn i och möjlighet

att påverka nya nationella regler skall onödiga handelshinder kunna undvikas.

 Direktivet innehåller regler om informationsförfaranden om nationella förslag

till standarder och tekniska föreskrifter. Förslagen "fryses" under vissa

tidsperioder för att reaktioner skall kunna framföras. Gängse period för

föreskriftsförslag är tre månader. Om ett s.k. detaljerat utlåtande avlämnas

från kommissionen eller en annan medlemsstat, dvs. om förslaget anses skapa

hinder för varors fria rörlighet på den inre marknaden, förlängs perioden till

sex månader. Perioden kan förlängas ytterligare till tolv eller arton månader om

förslaget ger anledning till att gemenskapsregler utarbetas på området eller om

gemenskapsregler på området är under utarbetande. Proceduren kan således vara en

utgångspunkt för framtagande av harmoniserade regler. Under perioden 1992-94

utlöstes tolvmånadersperioderna i ett 60-tal fall. Det blir dock alltmer

sällsynt, eftersom få nya direktiv tas fram.

 Direktivets tillämpningsområde har utökats två gånger och nu föreslås en

tredje ändring av radikal karaktär av kommissionen (KOM(96) 392). Förslaget

gäller regler om informationssamhällets tjänster (se avsnitt 4.2.3).

 En medlemsstat är skyldig att underrätta kommissionen om vilka åtgärder den

ämnar vidta med anledning av ett detaljerat utlåtande. Ett sådant utlåtande från

kommissionen betraktas som en formell underrättelse enligt artikel 169 i

Romfördraget om anmälda föreskrifter antas utan att gjorda invändningar beaktas.

Det kan således utgöra första steget mot ett domstolsförfarande.

 För att säkerställa att principen om ömsesidigt erkännande tillämpas ställs

regelmässigt krav på införande av klausuler om ömsesidigt erkännande i de

anmälda förslagen. Varje föreskrift skall även innehålla en hänvisning till

direktivet 83/189/EEG.

 Alla slutligen antagna föreskrifter som anmälts i proceduren måste tillsändas

kommissionen. Kommissionen förbereder en databas med nationella föreskrifter för

att öka tillgängligheten till nationella regelverk.

 Ett stort problem i dag är att den nationella regeltillväxten inte mattas av

trots att de viktigaste områdena nu skall vara harmoniserade. 1996 anmäldes 522

förslag från medlemsstaterna. Enligt kommissionen vore det bästa sättet att

stärka den inre marknaden att inskränka utfärdandet av nationella tekniska

regler till vad som är absolut nödvändigt, vilket kräver en politisk vilja hos

medlemsstaterna. Regeringen stödjer kommissionen i huvudsak, men anser att

slutsatserna som den drar i vissa avseenden är missvisande när det gäller

omfattningen av nationell reglering. Nationella förslag som ofta täcker en

begränsad aspekt av ett produktområde kan inte jämföras med direktiv vars

omfattning sannolikt oftast är större. I de 522 förslagen från medlemsstaterna

inräknas också anmälda ändringar i befintliga regler.

Underlåtenhet att anmäla utgör hinder för tillämpning

EG-domstolen beslutade år 1996 i ett mål avseende 83/189-proceduren (mål C-

194/94), ett avgörande som kommer att få stor betydelse. Domen innebär att

nationella domstolar måste avstå från att tillämpa tekniska föreskrifter som

inte har anmälts i enlighet med 83/189-direktivet.

 Kommissionen kontrollerar om nationella förslag anmäls. Alltfler

överträdelseärenden inleds av kommissionen på grund av underlåtenhet att anmäla

förslag.

Andra länders anmälningar

Informationsproceduren innebär en möjlighet för svenska intressenter att

kontrollera om förslag från andra EU-länder skulle innebära problem för Sverige

och att påverka förslagen. Denna möjlighet bör Sverige utnyttja mer effektivt.

Genom att EU:s informationsprocedur är kopplad till EFTA:s system och så

småningom kommer att kopplas ihop med Turkiets och de central- och östeuropeiska

ländernas system, kommer den information som procedurerna genererar att bli

mycket omfattande. Inte minst innehåller reaktioner - dessa är mycket vanliga -

mellan andra medlemsstater och mellan kommissionen och andra medlemsstater en

källa till förståelse av vad som orsakar problem för den fria varurörligheten på

den inre marknaden. Åtgärder bör således vidtas för att på bästa sätt förmedla

denna information till svenska intressenter. Ett sätt kan vara att i ökad

utsträckning använda elektroniska system. Det omfattande flöde av information

som procedurerna genererar håller på att kopplas till elektroniska system i de

transeuropeiska nätverken genom IDA-programmet (Interchange of Data between

Administrations).

Svenska anmälningar

Sverige har i genomsnitt anmält ett tjugotal förslag om året. Svenska

anmälningar har i flera fall föranlett detaljerade utlåtanden eller kommentarer

i synnerhet inom miljöområdet. Som tidigare nämnts kan ett detaljerat utlåtande

från kommissionen utgöra första steget i ett överträdelseförfarande enligt

artikel 169 i EG-fördraget.

 För att undvika onödiga invändningar från kommissionen eller andra

medlemsstater är det viktigt att myndigheter som överväger att införa tekniska

regler i ett tidigt skede analyserar vilka konsekvenser dessa kan ha för den

inre marknaden. Om t.ex. en svensk särreglering kan föranleda handelshinder

måste den vara motiverad av sådana skäl som godtas i EG-rätten. Den svenska

regleringen måste även vara proportionell, dvs. inte mer ingripande än vad som

är behövligt för att uppnå målet med regeln och den får inte heller utgöra ett

medel för godtycklig diskriminering eller förtäckt begränsning av handeln mellan

medlemsstaterna (se avsnitt 3.1 om ömsesidigt erkännande). Analysen måste

således förutom behovet av reglering även innefatta reglernas utformning. Av det

sagda följer att det är nödvändigt att alla myndigheter som utfärdar

föreskrifter har god kännedom om EG-fördragets regler, 83/189-proceduren och

dess effekter.

4.1.7 Informationsprocedurer för att undvika handelshinder - en ny procedur

En fjärdedel av industriproduktionen inom EU bedöms omfattas av icke

harmoniserade nationella krav. För dessa produkter är marknadstillträdet

beroende av ömsesidigt erkännande. Principen om ömsesidigt erkännande har dock

inte tillämpats enhetligt vilket innebär att marknadstillträdet i

medlemsstaterna skiftar. Från den 1 januari i år har ett nytt

anmälningsförfarande för nationella åtgärder som begränsar tillträdet till de

nationella marknaderna trätt ikraft.

 Beslutet 95/3052/EG (genomfört i Sverige genom förordningen (1996:830) om

information om nationella åtgärder som avviker från principen om fri rörlighet

för varor inom Europeiska gemenskapen) innebär anmälningsplikt för

myndighetsbeslut om åtgärder som direkt eller indirekt för med sig att produkter

som är lagligen tillverkade och marknadsförda i annan medlemsstat förbjuds,

måste ändras eller återkallas från den svenska marknaden. Besluten skall

meddelas kommissionen och andra medlemsstater. Om t.ex. Sverige fattar ett

sådant beslut måste vi motivera varför den andra medlemsstatens nationella

regler som produkten uppfyller inte motsvarar en tillräcklig skyddsnivå i

Sverige. Proceduren förutsätter administrativt samarbete mellan olika

medlemsstaters myndigheter för kontroll av provningsmetoder etc.

 Även myndighetsbeslut från vissa lokala myndigheter omfattas av proceduren och

den berör således redan antagna nationella regler. Den tidigare beskrivna

83/189-proceduren rör förslag till tekniska regler och har därmed en mer

preventiv karaktär.

 Ett huvudsyfte med den nya proceduren är att skapa öppenhet och insyn

beträffande de handelshindrande reglerna. I och med ökad kontakt mellan

myndigheter i olika medlemsstater kan proceduren även leda till ökat förtroende

mellan myndigheterna vilket är en förutsättning för att den inre marknaden skall

fungera.

 Kommerskollegium är kontaktpunkt för den nya proceduren liksom för 83/189-

proceduren. Beslut om åtgärder som anmälts enligt den nya proceduren i andra

länder kommer att förmedlas via Kommerskollegium till intressenter i Sverige.

4.1.8 Handelshinderarbetet

Handelshinder kan utgöras av en mängd olika åtgärder, tekniska handelshinder är

en del av dessa.

 Möjligheter att klaga på handelshinder finns både på gemenskapsnivå och

nationell nivå. Inom EU är det kommissionen som mottar klagomålen. De klagomål

som kommissionen finner berättigade föranleder kontakter med myndigheter i

respektive land. Om problemen inte kan lösas kan de leda till

överträdelseärenden. Kommissionen har planer på att ge mer publicitet åt

medlemsstaternas brott mot inremarknadsregler.

 Nationellt har flera länder, t.ex. England och Danmark, etablerat effektiva

kontaktpunkter, dit företagen kan vända sig och få hjälp med handelshindrande

regler. Nationella kontaktpunkter dit enskilda och företag kan vända sig med

frågor om uttolkning av regelverket och handelshinderproblem skall upprättas

enligt en resolution om administrativt samarbete samt beslutet om den nya

informationsproceduren (se ovan).

 I Sverige har Kommerskollegium i sin instruktion getts ett särskilt ansvar för

handelshinderrelaterade frågor. En databas håller på att byggas upp där man

lägger in de enskilda fall som blivit kända för kollegiet. Även svenska hinder

registreras. Ur databasen hämtas material för användning i bilaterala och

internationella möten och problemlösning i inremarknadskretsen.

 De rapporterade hindren följs kontinuerligt upp. I första hand söker man lösa

dem genom underhandskontakter med myndigheter eller i bilaterala möten med

respektive land. Därefter kan det bli nödvändigt med kontakter på gemenskapsbas.

 För det fortsatta arbetet med dessa frågor strävar Kommerskollegium efter att

upprätta ett nätverk av fördjupade kontakter med myndigheter och organisationer

som har nära kontakt med företagen, bl.a. Euro Info Centers, handelskamrarna,

Exportrådet och olika näringslivs- och branschorganisationer. Kollegiet planerar

ytterligare informations-satsningar i detta sammanhang.

 En särskild källa till information om handelshinder är informations-

procedurerna för nationella regler om tekniska krav på varor. Den nya

informationsproceduren väntas innebära ytterligare information om hur hindren

uppstår och lämna uppslag till åtgärder för att få bort hindren.

4.1.9 Några viktiga produktområden

Nedan följer en beskrivning av några områden på den inre marknaden som från

svensk sida bedöms som angelägna.

Livsmedel

Livsmedelslagstiftningen är vad gäller hälsoaspekter i stort sett harmoniserad i

unionen. En viktig fråga som återstår gäller berikning av livsmedel med

vitaminer och mineralämnen. Sverige driver här en restriktiv linje och anser att

sådan berikning skall vara näringsmässigt motiverad.

 En tydlig och utförlig märkning av livsmedel är en viktig fråga för

konsumenterna. Sverige verkar aktivt i EU och andra fora för att få till stånd

en förbättrad märkning av bl.a. ingredienser i livsmedel samt deras ursprung.

 För bestrålade livsmedel saknas harmoniserade regler om märkning. I Sverige

tillåts bestrålning av vissa kryddor sedan den 1 februari 1997 och det finns

starka konsumentönskemål om märkning av livsmedel i vilka det ingår bestrålade

kryddor. Sverige deltar därför aktivt i arbetet med att få fram långtgående

märkningskrav där även förekomsten av bestrålade ingredienser skall anges.

 Vidare finns bestämmelser som fastställer vilken sammansättning ett livsmedel

skall ha för att få säljas under en viss beteckning.

 I detta sammanhang kan nämnas att kommissionen har aviserat att den har för

avsikt att i år 1997 presentera en grönbok om livsmedelslagstiftningen. Sverige

kommer i arbetet med grönboken att driva linjen om ökad livsmedelssäkerhet.

 Kommissionen har vidare presenterat en guide angående förenkling av den

veterinära lagtexten som berör produkter av animaliskt ursprung för

livsmedelsändamål. Guiden skall fungera som ett hjälpmedel att tyda lagtexterna,

vilka är svåröverskådliga på grund av de många ändringar som gjorts under årens

lopp. Producenternas ansvar kommer att bli tydligare. Det betonas vidare att

folkhälsan inte skall kunna påverkas negativt av förändringen.

Gentekniskt modifierade organismer

Gentekniken kan komma att få allt större betydelse inom jordbrukssektorn,

livsmedelsindustrin, läkemedelsindustrin, industriell teknik och miljövård.

Många bedömare menar att gen- och bioteknik kan bli ett av de mest expansiva

teknikområdena inom EU under de närmaste årtiondena.

 Från svenska utgångspunkter är det viktigt att gemensamma regler utformas så

att de på ett effektivt sätt bidrar till en fortsatt hög säkerhetsnivå för

miljön och människors hälsa vid spridning och användning av gentekniskt

modifierade organismer på den inre marknaden. Detta är nödvändigt inte minst för

att skapa förtroende för den nya tekniken hos medborgarna inom EU.

 Det finns behov att förbättra de nuvarande reglerna på flera sätt. De

långsiktiga miljöeffekterna av olika tillämpningar av genteknik bör bedömas mer

ingående än vad som sker idag innan marknadsgodkännande ges för en produkt.

Exempel på gentekniskt modifierade produkter är herbicidtoleranta och

insektsresistenta grödor. En gemensam syn på värdering av positiva respektive

negativa miljökonsekvenser måste utvecklas för olika tillämpningar och olika

organismer. Konsumenterna måste ha en möjlighet att själva kunna välja om de

skall köpa livsmedel som består av eller innehåller gentekniskt modifierade

organismer. Europaparlamentet och rådet har nyligen antagit en förordning (EG)

nr 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser som bl.a. fastställer

krav på märkning av sådana livsmedel. Andra viktiga frågor är effektivare

informationssystem och beslutsformer med tillräcklig insyn för allmänheten.

Dessa frågor kan aktualiseras i samband med den av kommissionen aviserade

översynen av direktiv 90/220/EEG om avsiktlig utsättning av gentekniskt

modifierade organismer i miljön.

Kemikalier

EU har på inremarknadsområdet ett omfattande regelverk om hälso- och miljökrav

på kemiska produkter, som i huvudsak är harmoniserat. Det rör sig om regler om

klassificering och märkning av kemikalier, om begränsning av saluföring och

användning i vissa fall samt om bekämpningsmedel.

 Den svenska kemikalielagstiftningen har sedan länge utvecklat vissa

grundläggande principer som tillämpas för alla typer av kemikalier, oavsett

användningsområde. En av dessa principer är att tillverkare och importörer har

ett huvudansvar för att kemikaliekontrollen fungerar. De s.k. substitutions- och

försiktighetsprinciperna är andra betydelsfulla grundstenar i denna politik.

Substitutionsprincipen innebär att man skall ersätta farliga ämnen respektive

produkter med mindre farliga och försiktighetsprincipen innebär att i avsaknad

av vetenskapliga bevis får inte åtgärder som har till syfte att skydda miljön

uppskjutas. En svensk målsättning är att få genomslag för dessa principer inom

EU. Det beslut som nyligen fattats om ett nytt direktiv för vissa

bekämpningsmedel (biocider) är ett exempel på att principerna börjar få ett

genomslag inom EU, genom att substitutionsprincipen tagits in i direktivet.

 Vid inträdet i EU fick Sverige rätten att behålla sina strängare

kemikalieregler på vissa områden under en övergångstid. Samtidigt skall EU se

över sina regler. En grundläggande svensk prioritering är att säkerställa att

denna översyn leder till ett tillfredsställande resultat, så att nivån för

miljö- och hälsoskyddet inte sänks. En annan viktig prioritering är att den

svenska politiken för att begränsa användningen av bekämpningsmedel får ett

genomslag i den prövning av verksamma ämnen för användning i växtskyddsmedel som

nu påbörjats inom EU.

 Direktiven på kemikalieområdet är inte heltäckande. I fråga om begränsning av

saluförande och användning är det bara ett antal ämnen som är särskilt reglerade

inom EU. Det finns således ett utrymme att tillämpa nationella regler i många

fall, som bör utnyttjas när det är nödvändigt från hälso- och

miljöskyddssynpunkt.

Avfall

Avfallshantering regleras inom EU i huvudsak genom minimiregler som grundas på

artikel 130s i fördraget. Utformningen av avfallshanteringen är därför i stor

utsträckning en nationell angelägenhet. För att minska miljöpåverkan och

förbrukningen av naturresurser behövs dock även åtgärder som avser varors

egenskaper. Det s.k. förpackningsdirektivet (94/62/EG), som bl.a. innehåller

återvinningskrav för förpackningar, grundas därför på artikel 100a.

 Den svenska inställningen är att avfallspolitiken även i fortsättningen bör

ses som en i huvudsak nationell angelägenhet som regleras gemensamt genom

minimiregler på en tillräckligt hög skyddsnivå. Det är viktigt att en

miljöpolicy för varor utvecklas på gemenskapsnivå och att principen om ett

producentansvar för varor med avseende på avfallshanteringen får ett genomslag

inom EU. Behovet av en utveckling på dessa områden har nyligen slagits fast av

rådet i en resolution om gemenskapens avfallspolitik. En sådan utveckling kan

komma att kräva regler med inremarknadsanknytning.

Motorfordon

Inom motorfordonsområdet finns ett stort antal direktiv för komponenter till

motorfordon som är uppbyggda enligt den äldre direktivmetoden. Kompletta fordon

som uppfyller direktivens krav kan få ett gemensamt typgodkännande. Detta

innebär att det är ett gemensamt godkännande i hela EU och att länderna i

princip inte kan upprätthålla nationella särkrav. Ett gemensamt

typgodkännandesystem (92/53/EEG) har införts för personbilar, lätta nyttofordon,

bussar och lastbilar med tillhörande släpvagnar. Hittills har systemet enbart

omfattat personbilar men det kommer att utvidgas till övriga kategorier. Från

1999 kommer även ett motsvarande typgodkännandesystem att införas för två- och

trehjuliga motorfordon. Gemenskapsreglerna är nära kopplade till de reglementen

som utfärdas av FN:s ekonomiska kommission för Europa (UN/ECE). Överenskommelsen

som beslutades om 1958 syftar till att skapa enhetliga regler för typgodkännande

och ömsesidigt erkännande av typgodkännande av motorfordonsutrustning och

komponenter. För svensk industri är gemensamma EU-regler utomordentligt viktigt

liksom att typgodkännandesystem och certifieringsförfaranden utvecklas mot

globala system.

 Viktiga frågor för Sverige är att få genomslag för gemensamma regler för

trafiksäkerhet och miljöskydd på en tillräckligt hög nivå. Till dessa frågor hör

införandet av ett gemensamt tillverkaransvar för avgasreningens hållbarhet, i

likhet med det system som tillämpas i Sverige. Ett sådant system ingår i

kommissionens direktivförslag om nya fordons- och bränslekrav, de s.k. Auto/Oil-

förslagen (KOM(96) 248 slutlig). Förslagen innehåller även nya utsläppskrav för

år 2000 och framåt för personbilar. Med hänsyn bl.a. till vägtrafikens bidrag

till kväveoxidutsläppen, som i sin tur leder till försurning, och till

hälsoeffekterna av utsläpp är det mycket viktigt att EU:s regler på detta område

ligger på en tillfredsställande skyddsnivå. En svensk prioritering är också att

säkerställa möjligheten att behålla och utveckla de ekonomiska styrmedlen på

fordons- och bränsleområdet i enlighet med EG-fördragets regler.

 Kommissionen har initierat ärenden enligt artikel 169 som rör utformningen av

de svenska reglerna om tillverkaransvar samt vissa svenska av miljöskäl

motiverade begränsningar i privatimporten av äldre bilar. När det gäller

tillverkaransvaret är ett gemensamt system enligt vad som föreslås i Auto/Oil-

direktiven viktigt för att undvika tvister med kommissionen. Beträffande

privatimport har diskussionerna med kommissionen gällt 1989-1992 års

bilmodeller, då Sverige hade strängare utsläppskrav än EU. Problemet i denna del

är således av övergående natur.

Byggprodukter

Enligt regeringens bedömning är fri rörlighet för byggprodukter, och därmed ökad

konkurrens, av högsta prioritet på byggområdet. En effektivisering av den inre

marknaden skapar förutsättningar för ökad konkurrens vilket bör bidra till

varaktigt sänkta byggkostnader. Samtidigt ökar förutsättningarna för svensk

byggindustri att konkurrera på den gemensamma marknaden med möjligheter till

export- och produktionsökningar.

 Sveriges ambition är att förenkla och förbättra byggprocessen genom

lagstiftning med funktionskrav. Statens roll har renodlats till att bevaka de

allmänna intressena, såsom säkerhet, tillgänglighet, varsamhet med kulturvärden,

miljö och hälsa samt konsumentintressen.

 Genomförandet av byggproduktdirektivet (89/196/EEG), som hittills gått mycket

långsamt, är en förutsättning för en fungerande europeisk marknad för

byggprodukter. För att stödja genomförandet har regeringen tagit initiativ till

att genomföra en europeisk bostadsmässa i Malmö år 2000 och ett Interprise

(kontaktmöte med EU-stöd för små och medelstora företag) på byggområdet under

1997 eller 1998. Med ett Interprise underlättas kontakterna mellan byggsektorns

aktörer i de europeiska länderna och med bostadsmässan demonstreras hur det går

att bygga bra och billiga bostäder genom samarbete över gränserna. Långtgående

nationella krav inom området upprätthålls av flera EU-länder, bl.a. Tyskland.

 Byggproduktdirektivet skiljer sig i vissa avseenden från andra direktiv enligt

nya metoden, bl.a. genom att byggprodukter inte kan CE-märkas direkt mot

direktivets krav. De måste visa överensstämmelse med en harmoniserad standard.

Standarder på området saknas dock i stor utsträckning. Detta har skapat problem

för den fri rörligheten för byggprodukter. Standardiseringsarbetet fortsätter

men det kommer sannolikt att dröja minst fem år innan det finns CE-märkta

byggprodukter på marknaden.

 Vid genomförandet av det första SLIM-projektet (se avsnitt 3.3), deltog en

svensk expert i den arbetsgrupp som arbetade med byggproduktdirektivet. Eftersom

Sverige stödjer arbetet med byggproduktdirektivet vill vi påskynda processen med

framtagandet av standarder och se till att SLIM-projektet följs upp i handling.

Teleterminaldirektivet

Teleterminaldirektivet (91/263/EEG) är ett direktiv utformat i linje med den nya

metoden, men har hittills tolkats så att det krävs särskilda beslut av

kommissionen (Common Technical Regulations, CTR) för att utrustning skall få fri

rörlighet på den inre marknaden. Beslutsprocessen tar oftast ett par år.

Kommissionen har på senare tid hävdat en mer liberal tolkning av direktivet.

Sverige har i ACTE, en rådgivande kommitté under kommissionen, uttalat sitt stöd

för kommissionens uppfattning. Sverige har i kommittén aktivt arbetat med frågor

som syftar till att möjliggöra fri rörlighet för terminalutrustning inom ramen

för den nuvarande tolkningen av direktivet. Tillverkningsindustrin ställer krav

på att principerna i den nya metoden skall tillämpas helt och hållet för

terminalutrustning. Post- och telestyrelsen utreder för närvarande om så är

möjligt enligt direktivet. Motståndet mot en mer liberal tolkning av direktivet

är dock stort från de flesta medlemsländer, åtminstone i ACTE. Där direktivet

inte är tillämpligt, är tillverkarna hänvisade till nationella regler i varje

medlemsland. Detta gäller, i varje fall med den snävare tolkningen av

direktivet, för en stor del av utrustningsmarknaden idag.

 Det övergripande syftet med liberaliseringen av marknaden för teletjänster är

att teletjänstanvändarna skall få tillgång till bättre och billigare

teletjänster genom den ökade konkurrensen. Den nuvarande ordningen för

utrustning riskerar att försvåra att detta syfte uppnås. Inte minst gäller detta

innovationer, vars inremarknadstillträde fördröjs. Detta drabbar i första hand

de utvecklings- och tillverkningsföretag som är marknadsledande. Därtill kommer

att dessa företag inom EU riskerar förlora i konkurrensen med företag utanför

unionen. Produktområdet är aktuellt i MRA-sammanhang. Svensk industri har i det

transatlantiska samarbetet ställt krav på utökat användande av

tillverkardeklaration, vilket inte är möjligt idag enligt direktivet. Sverige

har föreslagit direktivet för översyn i SLIM-projektet.

Läkemedel

Ett stort antal direktiv och andra rättsakter har under årens lopp antagits inom

läkemedelsområdet.

 I EU-arbetet verkar Sverige för att kraven i fråga om läkemedlens kvalitet,

effekt och säkerhet upprätthålls och att läkemedlen snabbt kommer ut på

marknaden. Utgångspunkten skall vara att likartade krav ställs på alla läkemedel

inom gemenskapen. Det nya systemet (förordning 2309/93) för godkännande av

läkemedel innebär att läkemedel som godkänns av kommissionen på grundval av

rekommendation av EMEA, europeiska läkemedelsmyndigheten, har fritt

marknadstillträde inom hela EU.

 Sverige verkar för att den nuvarande balansen mellan centralt och nationellt

fattade beslut om godkännande bibehålls samt stöder utveckling av förslag som

syftar till ett kostnadseffektivt godkännande av läkemedel.

 När det gäller den speciella frågan om gemensam politik inom EU avseende s.k.

orphan drugs (mediciner för sällsynta sjukdomar och vissa läkemedel där patentet

gått ut) stöder Sverige utvecklingen mot ökat samarbete och gemensamma

riktlinjer. På läkemedelsområdet finns många separata direktiv och en

konsolidering av dessa håller f n på att ske.

Medicintekniska produkter

Många medicintekniska produkter har stor betydelse för patienternas hälsa. De

måste uppnå angivna prestanda och ge underlag för korrekta diagnoser.

Konsekvenserna av en felaktig funktion eller missvisande undersöknings- eller

behandlingsresultat kan bli ödeläggande för patienter eller brukare.

 Inom området medicintekniska produkter finns tre rådsdirektiv. För direktivet

om aktiva medicintekniska produkter för implantation (90/385/EEG) har

övergångstiden slutförts. Ett exempel på en sådan produkt är pacemakers

(hjärtstimulatorer). Direktivet om medicintekniska produkter (93/42/EEG), som

täcker den stora merparten av produkter, har införts den 1 januari 1995 och

övergångstiden sträcker sig till mitten av år 1998. Direktiven har införts i

svensk lagstiftning genom lagen (1993:584) om medicintekniska produkter,

förordningen (1993:876) om medicintekniska produkter samt Socialstyrelsens

föreskrifter.

 Direktivet om medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik ((KOM(96) 643

slutlig - 95/0013 (COD)) behandlas f.n. i rådet. En slutbehandling beräknas ske

under år 1997. Exempel på sådana produkter är olika typer av tester som används

både vid laboratorier och för hemmabruk, t.ex. graviditetstester. Viktiga frågor

som f.n. diskuteras i rådsarbetsgruppen är kontrollen av medicintekniska

produkter som innehåller vävnad från människa eller djur samt tester för bl.a.

HIV och gulsot.

 Sverige hade tidigare enbart kontroll av ett fåtal produkter som

fabrikssteriliserade artiklar för engångsbruk och preventivmedel. Genom att

skapa harmoniserade regler för kontroll av produkterna inom EU kan en hög

funktions- och säkerhetsnivå uppnås för både patienter och medicinsk personal.

Samtidigt kan besparingar ske av samhällsmedel för kontroll genom att

produkterna behöver certifieras endast en gång. Vidare ökar kvaliteten och

säkerheten hos de medicintekniska produkterna genom att EU ställer krav på

företagen att ta ett stort ansvar för att produkterna skall vara säkra och

tillförlitliga genom införande av kvalitetssystem etc. Även företagen gör

besparingar genom att produkterna inte behöver certifieras eller godkännas i

samtliga EES-länder utan endast en gång.

Maskiner

Maskindirektivet (89/392/EEG) är antaget i enlighet med den nya metoden. Det

avser en mycket stor produktgrupp. Från tillämpningsområdet har dock undantagits

vissa maskiner för medicinskt bruk som används i direkt kontakt med patienter.

För flera av dessa finns särskilda direktiv. När risker i samband med maskiner

väsentligen är av elektriskt ursprung regleras maskinerna uteslutande av det

s.k. lågspänningsdirektivet. Ett stort antal produkter måste emellertid uppfylla

kraven i både maskindirektivet, lågspänningsdirektivet (73/23/EEG) och

direktivet (89/336/EEG) om elektromagnetisk kompatibilitet (EMC) för att kunna

CE-märkas. Eftersom kraven och provningsmetoderna skiljer sig åt ställer det

till problem för tillverkarna. I synnerhet har kraven på typgodkännande i EMC-

direktivet utgjort problem för små företag som tillverkar korta serier.

 Det finns planer på att sätta igång en revidering av maskindirektivet.

Angelägna frågor är avgränsningen mot andra direktiv, maskiner i komplexa

anläggningar, sammansatta maskiner samt ombyggnad av maskiner.

4.2 Fri rörlighet för tjänster och kapital

4.2.1 Allmän beskrivning

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Sverige bör verka för att den fria |

| rörligheten för tjänster garanteras och inte inskränks genom |

| nationella särkrav. De liberaliseringssteg som vidtagits har |

| med varierande framgång genomförts inom de olika |

| tjänstesektorerna och en viktig fråga för Sverige är att vidare |

| steg tas för att denna liberalisering fortsätter samt att |

| lagstiftningen genomförs på ett effektivt sätt. I samband med att|

| lagstiftning tas fram och genomförs är det enligt Sveriges |

| mening en viktig fråga att kraven på övervakning, kontroll av |

| säkerhet och konsumentskydd tillgodoses. Mot bakgrund av att |

| många av tjänsteföretagen är små och medelstora är det av särskild|

| vikt att reglerna blir klara och lättillämpliga. Sverige delar |

| kommissionens inställning att informationstjänster är ett av |

| framtidens stora tillväxtområden. Informationstjänster präglas av|

| en mycket snabb utveckling, följaktligen är det av stor vikt att|

| Sverige verkar för framtagandet av en effektiv regelstruktur för|

| dessa tjänster inom gemenskapen. På kapitalområdet och för de |

| finansiella tjänsterna anser Sverige att det är mycket viktigt |

| att snabba, effektiva och säkra betalningssystem kan upprättas |

| och bibehållas. |

--------------------------------------------------------------------

Inledning

Den fria rörligheten för tjänster och kapital tillhör fördragets grundläggande

friheter. Dessa har till syfte att tillförsäkra största möjliga frihet för

enskilda och för företag att verka och etablera sig på den gemensamma marknaden.

I ett meddelande från kommissionen den 27 november 1996 framgår att 18 miljoner

nya jobb har skapats inom tjänstesektorn under de senaste 15 åren. Under samma

tid har 13 miljoner jobb försvunnit inom industri och jordbruk. Tjänster utgör

70 procent av EU:s BNP. Följaktligen är det inom denna sektor som potentialen

för tillväxt finns. En åtgärdsplan skall tas fram inom EU under 1997 för att

bestämma hur tjänstesektorns möjligheter kan utnyttjas på bästa sätt. En

utgångspunkt för att ta till vara utvecklingspotentialen är enligt kommissionen

att förbättra utbildning, betalningssystem och distributionsformer för

tjänster. Områdena sociala tjänster och informationssamhällets tjänster bedöms

av kommissionen ha särskild utvecklingspotential. Området kapital berörs nedan

under avsnitt 4.2.2.

Definition av tjänst och etablering

Den rättsliga definitionen av ordet tjänst finns i artikel 60 i EG-fördraget och

bestämmelserna om den fria etableringsrätten i artikel 52. Skillnaden mellan

tjänst och etablering ligger i att en tjänst är av tillfällig natur, medan

etablering är av varaktig natur. Vidare omfattar etablering såväl företag som

fysiska personer. Båda har dock direkt effekt och enskilda och företag kan

förlita sig direkt på bestämmelserna utan någon mellanliggande

sekundärlagstiftning. Båda bygger på principen om förbud mot direkt eller

indirekt diskriminering på grund av nationalitet och eventuella undantag av

hänsyn till det allmännas bästa måste uppfylla kravet på proportionalitet.

 I artikel 60 stadgas att tjänster anses vara prestationer som normalt utförs

mot betalning och som inte faller in under någon av de andra friheterna. Det

finns tre typer av tjänster:

- att en person lämnar sin fasta punkt i hemlandet för att tillfälligt

tillhandahålla en tjänst (om tjänsteutövandet blir mer permanent kan etablering

anses ha skett),

- att en person reser in i ett annat land för att motta tjänster (t.ex.

turister)

- att tjänsten sänds över gränser till andra medlemsstater via

telekommunikationer, post eller andra medel. Den praxis som EG-domstolen har

utvecklat för denna typ av tjänster, som förs över gränserna utan att

tjänsteutövaren eller tjänstemottagaren följer med ligger i dag nära den praxis

som gäller för varors marknadstillträde (jfr. Cassis-principen). Gemensamt för

de tre olika sätten att utöva tjänstehandel är att det finns ett

gränsöverskridande moment.

 Om tjänsteutövandet blir mer permanent till sin form som i exemplet ovan, kan

man alltså anse att etablering har skett. Den fria etableringsrätten enligt

artikel 52 innebär i korthet rätt för egna företagare att starta och utöva

förvärvsverksamhet samt rätt att bilda och driva företag på de villkor som

etableringslandet uppställer för sina egna medborgare.

 Inledningsvis nämndes att tjänsteområdet är ett splittrat och mångfacetterat

område. Inte nog med att det finns ett mycket stort antal olika tjänster, det

finns även avvikande principer och förbehåll för de olika tjänsteområdena.

Artikel 61 i fördraget stadgar att fri rörlighet för transporter regleras av

bestämmelserna i transportavsnittet (artiklarna 74-84). Dessa är således

undantagna tillämpningen i det allmänna tjänsteavsnittet, men eftersom de ändå

är ett slags tjänster tas de upp nedan. De tjänster som särskilt nämns i artikel

60 är verksamhet som är av industriell natur, kommersiell natur, verksamhet inom

hantverk och inom fria yrken.

 Under det allmänna tjänsteavsnittet faller således finansiella tjänster som

omfattar bank- och kreditväsendet, försäkrings- och värdepappersfrågor,

telekommunikationer, informationstjänster och audiovisuella tjänster. Den

gemensamma marknaden omfattar emellertid i princip all ekonomisk verksamhet som

är gränsöverskridande (förutom verksamhet som faller under Euratom och Kol- och

stålfördragen). Artikel 60 är således inte uttömmande. Bland de verksamheter som

domstolen vid prövning funnit omfattas av de allmänna tjänstebestämmelserna kan

särskilt nämnas turism, TV-sändningar, sport och studier.

Problem och utveckling på tjänsteområdet

De problem som förekommer i dag har till stora delar med eftersläpningen i

genomförandet att göra. Nationella krav på t.ex. etablering, bosättning,

tillstånd och affärsställe är inga ovanligheter och bidrar till att skapa

handelshinder på tjänsteområdet. Medlemsstaterna har även uttryckt ett stort

behov av reglering på områden som är förknippade med den ekonomiska politiken

samt enskildas ekonomi. På dessa områden uppkommer fortlöpande nya hinder i form

av nationell reglering som medlemsstaterna anger skall skydda det allmännas

bästa. Mot bakgrund av att tjänstesektorn växer och får effekter på

sysselsättningen och ekonomin i övrigt anser Sverige att det är mycket viktigt

att de liberaliseringssteg som vidtagits fortsätter och att genomförandet av

lagstiftningen på tjänsteområdet effektiviseras.

 Det är samtidigt mycket viktigt att kraven på övervakning, kontroll av

säkerhet och konsumentskydd tillgodoses. De modeller som används idag, dvs. en

enda auktorisation, hemlandstillsyn och ömsesidigt erkännande av likvärdiga

kvalifikationer, fungerar än så länge inte tillfredsställande beroende på

underlåtenhet att genomföra befintliga regler. Sverige måste verka för att

avvägningen mellan allmänhetens bästa och friheten att tillhandahålla tjänster

görs tydligare och på ett mer pragmatiskt sätt. Även om många av

tjänsteföretagen är små och verkar nästan uteslutande på sina hemmamarknader,

har nya teknologier bidragit till att allt fler söker sig ut på den gemensamma

marknaden. Det är regeringens uppfattning att en effektiv reglering av

tjänstemarknaden är avgörande för att säkra kvalitet och fri konkurrens på de

nya områden som dyker upp med anledning av den tekniska utvecklingen.

4.2.2 Finansiella tjänster och kapital

Med finansiella tjänster menas den verksamhet som bedrivs inom bank- och

kreditväsendet, försäkringsväsendet och värdepappersmarknaden. Förutom att

finansiella tjänster omfattas av de allmänna bestämmelserna i EG-fördraget så

finns en betydande sekundär lagstiftning. I artikel 61.2 i EG-fördraget stadgas

att liberaliseringen av bank- och försäkringstjänster skall genomföras

parallellt med liberaliseringen av kapitalrörelserna. Restriktioner mot

kapitalrörelser är numera i princip avskaffade inom EU. Emellertid kan

skyddslagstiftningen inom den finansiella sektorn samt skattelagstiftningen

alltjämt innebära vissa indirekta hinder för kapitalrörligheten. Hit kan även

räknas förekomsten av valutaosäkerhet. En fortsatt liberalisering av bl.a.

placeringsregler för olika former av pensions- och sparfonder samt införandet av

en gemensam valuta kan därför väntas bidra till en ökad diversifiering av

sparströmmar och effektivare fördelning av kapitalresurser i Europa.

 För finansiella tjänster finns tre grundläggande principer inom EU: en enda

auktorisation för verksamheten, hemlandstillsyn samt ömsesidigt erkännande av

nationell reglering. För att kunna erkänna nationell reglering krävs en viss

minimiharmonisering på EU-nivå inom respektive område. Bland annat finns regler

om minsta egna kapital, tillsyn, informationslämnande och insiderhandel. Ett

stort antal direktiv har sålunda införlivats i medlemsländernas lagstiftning och

en grund lagts för en inre marknad med etableringsfrihet och möjligheter att

förmedla tjänster över gränserna.

 Arbetet är numera inriktat på att få gällande direktiv att fungera väl. Det

faktiska utbudet är dock ännu begränsat. I det sammanhanget har också

konsumentpolitiska aspekter alltmer kommit att betonas. En angelägen fråga på

bankområdet som tagits upp i ett utkast till meddelande från kommissionen är hur

det grundläggande banksamordningsdirektivet skall tillämpas på kreditinstitutens

gränsöverskridande verksamhet. Det gäller frågor om när sådan verksamhet kan

anses bedrivas samt om gränsdragning mellan direkt tillhandahållande av tjänster

och etablering. Vidare behandlas vilka förutsättningar som bör vara för handen

för att ett värdland skall få inskränka verksamheten som ett institut driver

från ett annat EES-land i förhållande till vad som gäller i institutets hemland.

Sedan medlemsländerna yttrat sig över utkastet väntas en slutlig version under

1997.

 Härutöver pågår också arbete i rådet med ett par direktivförslag vilka främst

syftar till ökad stabilitet och säkerhet i vissa delar av det finansiella

systemet. Kommissionen har sålunda lämnat ett direktivförslag till rådet och

parlamentet rörande slutgiltigheten av avveckling och säkerheter (KOM(96) 193).

Syftet är att skydda betalningssystem från systemrisker som kan uppstå om t.ex.

en stor aktör kommer på obestånd. Sverige anser det viktigt att minska riskerna

i systemen men arbetar för att förslaget bör ändras på ett par punkter. Utöver

betalningssystem bör direktivet även omfatta system för avveckling av

värdepappersaffärer. Samtidigt anser Sverige att direktivet ytterligare bör

preciseras och begränsas till att omfatta endast sådana system som har betydelse

för det finansiella systemets stabilitet i stort. Med dessa ändringar skulle

direktivet förbättra säkerheten vid gränsöverskridande affärer och gynna den

inre marknaden.

 På försäkringsområdet behandlas i rådet och parlamentet ett direktivförslag om

extra tillsyn av försäkringsbolag i en grupp (KOM(95) 406). Det syftar till

bättre kontroll av stabiliteten i grupper av försäkringsbolag och inte endast i

enskilda företag. En huvudfråga är att undvika att det sker dubbelberäkning av

kapital, dvs. att "samma kapital" tillgodoräknas flera gånger vid

solvensberäkningar. Andra frågor rör informationsplikt från företagen och

informationsutbyte mellan tillsynsmyndigheter. I Sverige finns inga regler som

förhindrar dubbelberäkning av kapital varför vi är positiva till att en reform

kommer till stånd som syftar till ökad stabilitet i försäkringssektorn.

 På bankområdet har ett direktiv om gränsöverskridande betalningar antagits

(97/5/EG) vilket behövs för att privatpersoner och främst mindre företag skall

kunna göra betalningar över gränserna snabbt, säkert och till låg kostnad. I dag

är sådana betalningar ofta dyra, tidskrävande och riskabla. Detta innebär ett

onödigt hinder som begränsar den inre marknadens effektivitet. Betalningar upp

till ca 425 000 kronor omfattas (50 000 ecu) och det skall få ta högst sex dagar

för en betalning att komma fram. Om pengarna förkommer har avsändaren rätt att

återfå ett belopp på upp till ca 106 000 kronor (12 500 ecu). Bestämmelserna

skall vara införda i svensk lag senast i mitten av år 1999. Sverige har

välkomnat direktivet men förordade under förhandlingarna snabbare genomförande

och en högre återbetalningsgaranti, och uttalade i samband med antagandet av

direktivet en förhoppning att svenska banker frivilligt kommer att erbjuda en

bättre service än de minimiregler direktivet fastställer.

4.2.3 Informationssamhällets tjänster

I dag finns det förhoppningar om att nya arbetstillfällen skall kunna tillskapas

inom ramen för det framväxande informationssamhället. För att detta skall bli

verklighet krävs att vi kan skapa en enhetlig europeisk marknad för IT-baserade

produkter och tjänster. En marknad där företag i medlemsländerna kan växa sig

starka för att med Europa som bas gå ut på den internationella marknaden. I

samband med att nya tekniska lösningar utvecklas innebär detta att det blir

möjligt för företag att förbättra sin produktivitet och att mer effektivt än

tidigare nå ut till potentiella kunder. Instrumentet för att vara med och

utveckla dessa nya handelsformer är att få till stånd en stabil regelstruktur

inom unionen. Detta kommer inte bara att gynna handeln inom nya sektorer utan

innebär även att tillhandahållandet av traditionella tjänster kommer att kunna

effektiviseras. En analys behövs dock samtidigt av vilka eventuella

konsumentproblem som kan uppstå på detta område.

 I ett förslag till ändring av direktiv 83/189/EEG (se avsnitt 4.1,

(KOM(96)392 slutlig)) om ett informationsförfarande för nationella förslag

rörande informationssamhällets tjänster vill kommissionen säkerställa den

bevakning som behövs för att den inre marknaden inte skall bli uppsplittrad och

därmed mindre konkurrenskraftigt. Behandling av ärendet pågår f.n. i rådet.

 Ett bra exempel på hur den inre marknaden kan fungera som språngbräda är GSM-

tekniken. Genom att GSM kunde etableras som europeisk standard möjliggjordes

spridning på stora marknader utanför EU.

4.2.4 Audiovisuella tjänster

Under senare år har stor uppmärksamhet riktats mot den audiovisuella sektorn,

mycket beroende på den tekniska utvecklingen på området. TV och andra

audiovisuella tjänster berör i flera avseenden utvecklingen av den inre

marknaden.

 En översyn pågår av det s.k. TV-direktivet (89/552/EG). Direktivet gäller

sedan 1989 och syftet är att åstadkomma den nödvändiga harmoniseringen för att

möjliggöra fri rörlighet av TV-sändningar över gränserna. I direktivet ingår

bestämmelser om ansvarigt land, europeiska programkvoter, visningstider för

biograffilm, reklam och sponsring, skydd för barn och ungdom samt genmälesrätt.

Kommissionen har sett över direktivet och föreslagit ändringar på alla områden

utom genmälesrätt. I juli 1996 antog ministerrådet en gemensam ståndpunkt. Efter

förlikning med Europaparlamentet kommer ett slutligt beslut om ändringar att

kunna fattas under första halvåret 1997. En fråga Sverige drivit har gällt

förbud mot barnreklam.

 EU antog i november 1995 ett direktiv om tillämpning av standarder för

sändning av TV-signaler. Syftet med direktivet är att medlemsstaterna skall

vidta lämpliga åtgärder för att främja en snabbare utveckling av bl.a.

avancerade TV-tjänster för bredbildsformat och digitala TV-tjänster. Direktivet

innehåller regler för hur företag som tillhandahåller de aktuella tjänsterna

skall agera gentemot konkurrenter och kunder. Reglerna syftar till att undvika

monopolställning. Arbete pågår för närvarande i regeringskansliet med att

genomföra direktivet i svensk lagstiftning.

 I oktober 1996 presenterade kommissionen en grönbok om skyddet av minderåriga

och den mänskliga värdigheten inom de audiovisuella tjänsterna och

informationstjänsterna. Grönboken är ett första steg som syftar till att hitta

gemensamma europeiska lösningar för att skydda barn och unga. Ett annat syfte är

att utforma formella och informella regler för spridning av information som i så

liten utsträckning som möjligt begränsar den fria rörligheten av nya

elektroniska tjänster.

4.2.5 Telekommunikationstjänster

Förberedelserna för en avreglering av telemarknaden inom EU fr.o.m. år 1998 har

pågått sedan slutet av 1980-talet. Sverige har sedan inträdet i unionen deltagit

aktivt i denna process. Sverige är i princip positivt inställt till det

gemensamma regelverk som utformas. Den svenska telelagen, som trädde i kraft den

1 juli 1993, är i stort sett i överensstämmelse med EG:s regelverk, men vissa

justeringar kommer att bli nödvändiga. I sammanhanget bör nämnas att regeringen

avser att inom kort överlämna propositionen om översyn av telelagen (1993:597)

till riksdagen.

 Kommissionen antog i juni 1990 direktiv 90/388/EEG om konkurrens på

marknaderna för teletjänster, det s.k. tjänstedirektivet. Som framgår av namnet

innebär direktivet att marknaden för teletjänster öppnas för konkurrens.

Direktivet innehöll en del undantag som dock gradvis tagits bort under åren. Den

senaste ändringen i direktivet genomfördes i mars 1996 då kommissionen antog

direktiv om anpassning av tjänstedirektivet till situationen med full konkurrens

efter år 1998 (96/19/EG). Detta direktiv innebär att även taltelefoni och

teleinfrastruktur omfattas av tjänstedirektivets regler.

 Det gemensamma regelverket som skall hantera en liberaliserad telemarknad

innebär regler för att garantera tillträde till telenäten under rättvisa och

konkurrensmässiga villkor och för att skydda konsumenternas intressen. I detta

syfte har bl.a. utarbetats direktiv om tillhandahållande av telefonitjänster och

samhällsomfattande tjänster, samtrafik och hyrda förbindelser. Vidare kommer ett

direktiv om auktorisation och tillståndsgivning för de som vill bedriva

televerksamhet inom gemenskapen att antas.

 Som tidigare nämnts har Sverige en positiv inställning till liberaliseringen

av telemarknaden inom gemenskapen. Liberaliseringen ger svenska teleföretag

möjlighet att bedriva televerksamhet på lika villkor inom hela gemenskapen. För

konsumenterna får också liberaliseringen positiva effekter då en ökande

konkurrens leder till bättre tjänster och till ökad priskonkurrens. Samtidigt

ger regelverket medlemsstaterna möjligheter att skydda konsumenternas intressen

genom att kunna ställa krav på teleföretagen, bl.a. avseende tillhandahållande

av s.k. samhällsomfattande tjänster.

 Det beskrivna EG-regelverket reser därvid, för svenskt vidkommande, frågan om

överreglering, dvs. när vi från svensk sida är tvungna att införa lagstiftning

för situationer som redan är passerade i marknadsutvecklingen i Sverige. Det

finns därvid en risk att regleringen, om den inte anpassas, hämmar den tekniska

utvecklingen på området.

 Inför den kommande översynen av de centrala direktiven i

gemenskapslagstiftningen är det av stor vikt att från svensk sida arbeta för en

tydligare lagstiftning, t.ex. genom att samla de olika direktiven i ett eller

ett par direktiv samt att minska detaljregleringen i direktiven. Direktiven bör

även framöver främja marknadsutvecklingen och tjänsteutbyte samt skydda

användarintressena.

 Ett viktigt syfte med direktiven har varit att skapa klara och tydliga regler

för den nya situationen med en liberaliserad telemarknad. Det etappvis

genomförda regelskapandet har dock inneburit en mängd direktiv som dels har

ändrats och som delvis överlappar varandra. Direktiven är vidare relativt

omfattande och detaljreglerande, vilket bl.a. beror på olika utvecklingar av

telemarknaderna i medlemsstaterna. Ett antal bestämmelser i direktiven grundar

sig på det faktum att även om liberaliseringen formellt skall vara genomförd

fr.o.m. den 1 januari 1998, kommer det att dröja ytterligare en tid innan

åtgärderna får effekt. Detta har medfört att de centrala direktiven i

regleringen innehåller artiklar om en översyn av respektive direktiv, som skall

vara genomförd senast i slutet av år 1999.

 Beslutet att liberalisera telemarknaderna fr.o.m. 1998 innebär att EU

tillsammans med USA (som genom Telecommunications Act 1996 också beslutat

liberalisera sina telemarknader fullt ut) kunde inta en pådrivande roll i de

WTO-förhandlingar om liberalisering av världshandeln med teletjänster, som

slutfördes den 15 februari 1997. WTO-avtalet innebär att totalt 68 stater

förband sig att i varierande grad öppna sina telemarknader.

 Genom WTO-avtalet får svenska och europeiska teleoperatörer tillträde till

marknader med betydande tillväxtpotential. Avtalet förväntas också leda till

fortsatta prissänkningar på internationell teletrafik, till nytta för både

företag och privatpersoner i länder med hög datakonsumtion som Sverige.

4.2.6 Transporter

Fungerande transporter är en viktig fråga för Sverige och har betydande

inflytande på närliggande områden såsom fri rörlighet för varor, tjänster och

personer. Redan det faktum att transporter behandlas i ett särskilt kapitel i

fördraget tyder på att frågan är mycket viktig för den gemensamma marknaden.

Såväl export som import involverar regelmässigt några transportslag. För Sverige

är det viktigt att aktörerna inom transportnäringen i EU kan agera under

likartade villkor. Grönboken För en rättvis och effektiv prissättning inom

transportsektorn som presenterades av kommissionen i februari 1996 har bemötts

mycket positivt av regeringen. Sverige har bl.a. stött tankarna om användandet

av ekonomiska styrmedel för att komma till rätta med miljöproblem, problem med

trängsel i trafiken m.m. Sverige avser att även fortsättningsvis stödja de

tankar som redovisas i grönboken.

Förutsättningarna för att behålla de långa svenska lastbilarna i EU

Direktivet om mått och vikt på tunga fordon (96/53/EG) antogs den 25 juli 1996

och skall införlivas i medlemsländernas nationella lagstiftning senast den 17

september 1997. Fordon som registrerats eller satts i trafik innan direktivet

införlivats i medlemsstaternas lagstiftning får användas till utgången av år

2006.

 Direktivet reglerar hur stora och tunga fordon som skall tillåtas i vägtrafik

inom EU. Kommissionens förslag som lades fram i december 1993 gick ut på att

höja den tillåtna totalvikt som måste accepteras vid internationell trafik från

40 till 44 ton. Förslaget syftade även till att skapa likvärdiga

konkurrensförutsättningar för fordon i nationell trafik genom att också där

harmonisera mått och vikter.

 Den harmoniserade maximala fordonslängden uppgår enligt direktivet till 18,75

m vilket innebar problem för Sverige och Finland som nationellt tillämpar 24

resp. 22 m. En sänkning av dessa värden skulle medföra ökat antal fordon på

svenska och finska vägar med höjda transportkostnader och sämre trafiksäkerhet

som följd.

 För att lösa Sveriges och Finlands särskilda problem infördes en

undantagsartikel i direktivet som möjliggör avvikelse bl.a. från bestämmelserna

om längsta tillåtna fordonskombinationer. Undantagsregeln medger att

medlemsländer under vissa förutsättningar kan tillåta längre fordon från andra

medlemsländer, den s.k. modullösningen. Denna innebär bl.a. att de medlemsländer

som vill behålla sina längre fordon måste tillåta fordonskombinationer som är

mer än 25,25 m långa.

 Direktivet innebär att Sverige får behålla den maximala fordonslängden på 24 m

om man tillåter operatörer på svenskt territorium att använda sig av motsvarande

längd enligt den s.k. modullösningen. Konsekvenserna av att införa modulsystemet

i Sverige har utretts av Vägverket som konstaterat att längre

fordonskombinationer kan medföra ökad olycksrisk. Den ökade risken kan dock

kompenseras av att trafikarbetet minskar. Vägar och vägutrustning har utformats

efter 24 m långa typfordon.

 Den svenska inriktningen med modulsystemet är att utveckla ett system där de

längre fordonskombinationerna skall bestå av standardiserade enhetslastlängder

(7,82 m och 13,6 m) och av fordon vars mått inte överskrider dem som anges i

direktivet. Införandet av modulsystemet enligt "svensk" modell är avsett att

underlätta samtransporter med järnväg och sjöfart.

Järnväg

Under 1996 kom kommissionens vitbok "En strategi för vitalisering av

gemenskapens järnvägar". I den konstateras bl.a. att järnvägarna i Europa har

stora svårigheter. Det gäller exempelvis ekonomiska belastningar hos

järnvägsföretagen som har sitt upphov långt tillbaka i tiden. Bristen på

harmoniserade tekniska krav mellan medlemsstaternas järnvägar försvårar också på

ett påtagligt sätt ett effektivt utnyttjande av spåren för snabba

godstransporter över gränserna, vilka vore avsevärt bättre för miljön än

landsvägstransporter.

 Förslaget i vitboken att tillskapa Fria järnvägar för frakt har börjat

diskuteras i en arbetsgrupp. Sverige ger detta mycket hög prioritet eftersom

snabbare och mer pålitliga transporter är ett villkor för järnvägarnas

konkurrenskraft. I praktiken har förslaget mött stora problem från vissa

medlemsstater, men Sverige är berett att bidra aktivt till att försöksverksamhet

skall komma i gång under 1997.

 Övriga delar av vitboken är också av intresse, men mycket av vad som föreslås

är redan genomfört i Sverige. För järnvägstrafikens framtida utveckling är det

ändå av stor betydelse att motsvarande förändringar genomförs i övriga

medlemsstater.

Sjöfart

I mars 1996 presenterade kommissionen ett sjöfartspolitiskt idéförslag kallat

"Mot en ny sjöfartspolitik". Kommissionen uttrycker stark oro inför utvecklingen

med en ökad utflaggning och försämrad sysselsättning inom sjöfartsnäringen i

Europa. Man föreslår flera gemensamma åtgärder för att stärka medlemsstaternas

konkurrenskraft gentemot tredjelands sjöfart. Den svenska regeringen har ställt

sig positiv till flera av förslagen inte minst de som innebär att ett höjt krav

ställs på de rederier som medvetet utnyttjar understandard i sina fartyg i syfte

att stärka sin konkurrenskraft. Likaså har regeringen ställt sig positiv till

åtgärder för att stärka sysselsättning, utbildning och miljöarbete inom den

maritima sektorn.

Luftfart

Det grundläggande regelverket för luftfarten i EU finns redan. Arbetet framöver

kommer huvudsakligen att inrikta sig på uppdateringar av regelverket samt

kompletterande regelgivning.

 Den 1 april 1997 kommer luftfarten inom unionen att bli helt avreglerad. Det

innebär att flygbolag från ett medlemsland även kommer att få bedriva

inrikestrafik i ett annat land. Vilken effekt detta kommer att få på den inre

marknaden går inte att säga idag. Regeringen anser att det är ett viktigt steg i

arbetet mot att avreglera luftfarten.

 Arbetet med att reformera den institutionella basen för en gemensam europeisk

flygtrafikledning kommer att i februari resultera i beslut om en reviderad

Eurocontrol-konvention. Under året förväntas också formerna för EU-medlemskap i

den europeiska organisationen för flygtrafikledning (Eurocontrol) att läggas

fast. Sverige stöder detta arbete som kommer att bidra till en ökad flygsäkerhet

och minska kapacitetsproblemen. Det mycket angelägna arbetet med att skapa en

gemensam europeisk flygsäkerhetsmyndighet kommer att gå vidare under året.

 Kommissionen påbörjar under 1997 förhandlingar med tio central- och

östeuropeiska länder om luftfartsavtal. Syftet är att utvidga den inre marknaden

på luftfartsområdet. Sådana avtal kommer att innebära en även för Sverige

angelägen liberalisering av luftfarten.

 Sverige stöder arbetet med att utöka lufttrafikföretagens ansvar vid

flygolyckor i enlighet med den gemensamma ståndpunkt som rådet antog i slutet av

1996. Sverige stödjer också ett annat förslag som håller på att arbetas fram som

gäller en skyldighet för medlemsstaterna att företa ett visst antal s.k.

rampinspektioner av luftfartyg från tredje länder. I dag utförs sådana

säkerhetskontroller först när en grundad anledning föreligger att det förekommer

någon brist. Genom den föreslagna ordningen kan förhoppningsvis brister

upptäckas i tid innan dessa har blivit en fara för luftfarten. Förslaget innebär

också att EU skall stödja säkerhetsarbetet i länder där detta inte håller en

godtagbar standard.

4.2.7 Energiområdet

Till följd av medlemsländernas skilda förutsättningar i fråga om bl.a.

naturresurser, energisektorns organisation och de energi- och miljöpolitiska

målen råder stora skillnader i priser och kostnader för energi mellan

medlemsländerna. Speciellt gäller detta el- och gassektorerna. Genom etablering

av en inre marknad med ett fritt utbyte av el och gas över nationsgränserna och

en fri etableringsrätt kan betydande ekonomiska vinster uppnås, både för

enskilda företag och för EU som helhet. En inre marknad kan bidra till ökad

konkurrenskraft, speciellt för energikrävande företag, förbättrad

försörjningstrygghet och möjligheter att förbättra miljön.

Elmarknaden

De flesta av EU:s medlemsländer har av tradition strävat efter att vara

självförsörjande i fråga om energi, speciellt vad avser elenergi. Det har fått

till följd att marknaderna för elenergi kännetecknas av omfattande regleringar

och ett betydande inslag av regionala och nationella monopol, med stora pris-

och kostnadsskillnader.

 I december 1996 antog rådet direktiv 96/92/EG om gemensamma regler för den

inre marknaden för el. Innebörden är att ca en tredjedel av

elenergiförbrukningen inom EU kommer att vara utsatt för konkurrens år 2003.

Direktivet innehåller gemensamma regler för investeringar med handel och el.

Syftet är att skapa en gemensam marknad, med fri handel och rätt för företag att

etablera sig i alla medlemsländerna. Enligt direktivet skall alla större kunder

efter en övergångsperiod ha rätt att välja leverantör.

 Generellt sett innebär etableringen av en inre marknad för el fördelar för

Sverige. Ett friare handelsutbyte med el kan bidra till att förbättra

försörjningstryggheten, inte minst i ljuset av den kommande omställningen av

energisystemet. Svenska företag inom elområdet och anknutna områden (t.ex.

konsultföretag) är internationellt konkurrenskraftiga, och torde kunna finna

goda affärsmöjligheter på en öppnare europeisk marknad.

 I Sverige skedde en reformering av elmarknaden den 1 januari 1996. Det innebär

bl.a. att det står varje elkonsument fritt att välja leverantör. Vidare har en

gemensam norsk-svensk elbörs etablerats. Den svenska elmarknadens aktörer står

således väl rustade för en ökad konkurrens inom EU. Under den period, då de

andra medlemsländernas marknader successivt öppnas för konkurrens, kan

övergångsproblem komma att uppstå. Det finns således risker för att den

varierande graden av öppenhet leder till att vinsterna av det ökade

handelsutbytet inte fördelas rättvist mellan medlemsländerna. Sverige och andra

länder med öppna elmarknader strävar därför efter att med olika medel uppnå

ömsesidighet i handeln med el mellan medlemsländerna.

Gasmarknaden

Sedan direktivet om regler för gemensamma regler för en inre marknad för el

antogs har arbetet återupptagits med ett motsvarande direktiv avseende naturgas.

Förhållandena skiljer sig dock i viktiga avseenden mellan el- och

gasmarknaderna. Viktiga skillnader är bl.a. att flera av medlemsländerna saknar

egna gastillgångar och att EU:s gasförsörjning till stor del baseras på källor i

länder utanför EU.

 Naturgas svarar i dag för en blygsam del (mindre än två procent) av den

svenska energitillförseln, och förekommer endast i södra och västra Sverige. Det

är i dag oklart vilken roll naturgasen kan komma att spela i den framtida

svenska energiförsörjningen. En mer omfattande introduktion av gas kräver

emellertid stora investeringar i gasledningar och utrustning för att använda

gas. På en utbyggd marknad kan ett ökat inslag av konkurrens ha positiva

effekter i form av pris- och kostnadspress. I ett skede då marknaden är under

uppbyggnad finns det emellertid risk för att de nödvändiga investeringarna

uteblir om inte investerarna tillförsäkras en viss säkerhet i sin försäljning av

gas. I arbetet med ett gasdirektiv verkar Sverige därför, tillsammans med andra

medlemsländer i liknande situation, för särskilda undantags- eller

övergångsregler för "omogna marknader".

4.2.8 Transeuropeiska nät

Begreppet innefattar etablerandet av ett transeuropeiskt nät inom transport-,

tele- och energisektorn. Syftet med nätverket är att sammanbinda nationella

nätverk med varandra och att öka samverkan mellan de olika transportslagen.

 Rådets förordning (EG) nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens

finansiella stöd på området för transeuropeiska nät är gemensam för transport-,

tele- och energinäten och utgör den rättsliga grunden för det ekonomiska stöd

som genom årliga beslut i finansieringskommittén fördelas till projekt av

gemensamt intresse. Budgeten omfattade 278 miljoner ecu för 1996.

 När det gäller transeuropeiska nät för transporter, TEN-T, har kommissionen

påbörjat ett arbete som syftar till att utvidga TEN-T till länder som f.n.

ansöker om medlemskap i EU. Sverige anser att en fortsatt utbyggnad av nät i

dessa länder är en förutsättning för ekonomisk tillväxt och ett tillnärmande

till den gemensamma marknaden. En viktig förutsättning är att satsningarna

bidrar till en tillfredsställande miljöutveckling.

 På telekommunikationsområdet arbetar man med ett antal riktlinjer för

transeuropeiska nät som antogs under 1996. Riktlinjerna anger hur bidraget skall

fördelas till projekt på teleområdet, såsom förstudier och utredningar kring

teleapplikationer, utveckling av nät, användarutveckling inom universitet och

forskningscentra, distansarbetet och distansundervisning. För att Sverige skall

komma i åtnjutande av detta program avser man bl.a. att vidga kriterierna genom

att mer fokusera på bredbandstillämpningar. För närvarande lokaliseras stora

delar av stödet på ISDN:s tillämpningar. Eftersom förlikningen startar först i

mars 1997 är det dock osäkert om det är möjligt att ändra inriktningen av stödet

till nästkommande år.

 På energiområdet antogs under 1996 ett rådsbeslut avseende stöd till studier

av TEN för el och gas och en serie riktlinjer antogs även på detta område. I

beslutet finns angivet projekt av gemensamt intresse, som kan beviljas

ekonomiskt stöd till förstudier. Sverige är med i en studie om förstärkning av

elförbindelserna mellan Sverige-Norge och en studie av uppbyggnad och utveckling

av förbindelser mellan Norge-Danmark-Sverige-Finland-Ryssland-Baltikums gasnät

för att skapa ett integrerat gasledningsnät, den s.k. nordiska gasaxeln.

4.3 Fri rörlighet för personer

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Personers fria rörlighet är en av EU:s |

| kärnfrågor. Kvarvarande praktiska hinder för arbetskraftens fria|

| rörlighet bör i möjligaste mån undanröjas. Dessutom bör gamla regler|

| moderniseras och förenklas. Det är viktigt att den inre |

| marknaden fungerar smidigt och befrämjar arbetstagarens |

| geografiska och yrkesmässiga rörlighet. Kommissionen framhåller i|

| sin rapport om den inre marknadens följder och effektivitet |

| bl.a. att medlemsländerna måste leva upp till sina åtaganden. |

| Beslutade gemenskapsregler måste följas upp och tillämpas |

| effektivt och rättvist. Sverige delar den uppfattningen. |

--------------------------------------------------------------------

4.3.1 Arbetskraftens fria rörlighet

Arbetskraftens fria rörlighet är en av hörnstenarna i den inre marknaden. EG-

fördragets bestämmelser innebär att en medborgare i ett EU-land har rätt att

söka arbete och utan särskilt tillstånd arbeta som anställd eller som

egenföretagare i vilket annat EU-land som helst. Den enskilde har rätt till

samma anställnings- och arbetsvillkor samt sociala förmåner som landets egna

medborgare. Familjemedlemmar åtnjuter samma rättigheter. EG-bestämmelserna ger

även medborgaren rätt att efter avslutad anställning uppehålla sig och leva som

pensionär i ett annat land.

4.3.2 Social trygghet

EG:s regelverk om samordning av systemen för social trygghet för personer som

flyttar inom gemenskapen, i första hand förordning (EEG) nr 1408/71, är nära

kopplad till fördragets artiklar om fri rörlighet för personer. Samordningen är

nödvändig för att göra det praktiskt möjligt att ta arbete i eller flytta till

ett annat medlemsland.

 Den första förordningen i ämnet antogs 1959. De principer som ligger bakom

det nu gällande regelverket fastslogs redan då och på grundval av hur de

dåvarande medlemsstaternas sociala trygghetssystem var utformade. Genom

tillkomsten av nya medlemsstater och den allmänna utvecklingen av ländernas

trygghetssystem har förordningen kommit att bli mer komplicerad samtidigt som

den på vissa punkter ändå är otillräcklig för att uppfylla sitt syfte att

befrämja möjligheterna att utnyttja rätten till fri rörlighet.

 Behovet av förenkling och modernisering av samordningsreglerna har

uppmärksammats i flera sammanhang bl.a. av kommissionen. Den svenska regeringen

fäster stor vikt vid dessa frågor, som delvis är av långsiktig karaktär och

kommer att accentueras vid en ytterligare utvidgning av unionen. Regeringen

anordnade i samarbete med kommissionen i juni 1996 en större europeisk konferens

i ämnet som gav flera uppslag till möjliga sätt att angripa frågorna.

4.3.3 Examenserkännande

Olika nationella regler om krav på ett särskilt nationellt examens- eller

kompetensbevis för att få tillträde till ett reglerat yrke utgör hinder för

medborgare från andra medlemsländer. Därför har man på grundval av artiklarna

57, 49 och 66 i EG-fördraget antagit ett stort antal direktiv som skall

underlätta den fria rörligheten för arbetstagare och näringsidkare. Ett stort

steg framåt har tagits genom de två generella direktiv som antogs i slutet av

1980-talet och som bygger på subsidiaritetsprincipen. Trots detta finns flera

kvarvarande hinder, främst för näringsidkare och arbetstagare inom de områden

som de äldsta direktiven omfattar (tjänstesektorn, hantverksyrken m.m.).

 Eftersom Sverige i stort sett saknar reglering inom dessa yrkesområden vill

Sverige verka för att dessa äldre direktiv omarbetas så att en ökad rörlighet

underlättas. Sverige bör stödja de strävanden som kommissionen gett uttryck för

i bl.a. SLIM-projektet och som innebär att lagstiftningen på dessa områden

förenklas och moderniseras.

4.3.4 Schengenavtalet och den fria rörligheten för personer

Allmänt

Den fria rörligheten för personer är en av grundstenarna i EU:s regelverk för

den inre marknaden. Kontrollen av personer vid gränserna mellan EU:s

medlemsstater har emellertid inte avskaffats och EU har således ännu inte blivit

"ett område utan inre gränser".

 I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer inom

EU ingick Frankrike, Tyskland och Benelux-länderna 1985 det s.k.

Schengenavtalet, vilket syftade till en avveckling av alla personkontroller vid

de gemensamma inre gränserna. Senare har även Spanien, Portugal, Italien,

Grekland och Österrike skrivit på avtalet. Den 19 december 1996 undertecknade

Sverige, Finland och Danmark avtal om anslutning till Schengensamarbetet.

Samtidigt undertecknade Norge och Island ett omfattande samarbetsavtal.

 Innebörden av de nordiska ländernas inträde i Schengensamarbetet är att dessa

länders invånare fritt kan röra sig över gränserna till övriga Schengenländer

utan personkontroll när vi fullt ut deltar i det praktiska samarbetet. Inresor

kan därmed ske utan passkontroll. Detta innebär vidare att den fria rörligheten

och passfriheten mellan de nordiska länderna kan bibehållas även i ett EU-

perspektiv. En annan effekt av inträdet i Schengensamarbetet är att

möjligheterna till brottsbekämpning ökar genom att Sverige kan delta i ett

utvecklat rättsligt samarbete och polissamarbete, vilket också innefattar tullen

i dess brottsbekämpande verksamhet.

Fri rörlighet för personer

Villkoren för utlänningars rörelsefrihet regleras i Schengens

tillämpningskonvention (artikel 19-24 i kapitel 4). Av bestämmelserna framgår

att tredjelandsmedborgare som innehar uppehållstillstånd i någon Schengenstat

kan röra sig fritt inom Schengenområdet under en period av tre månader. Denna

ordning skiljer sig avsevärt från den i Sverige nu gällande som innebär att en

utlänning som är viseringspliktig i Sverige måste inneha visering för att resa

in och vistas här, trots att han har uppehållstillstånd i en annan

EU/Schengenstat.

Montiförslagen

I juli 1995 presenterade kommissionen tre förslag till direktiv, de s.k.

Montiförslagen (KOM(95) 347, KOM(95) 348 och KOM(95) 346). Det första direktivet

rör avskaffande av kontroll av personer vid de inre gränserna. Det andra avser

ändring av direktiv om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning

inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer och

direktiv om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom

gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och

tillhandahållande av tjänster. Det tredje förslaget rör rätt för

tredjelandsmedborgare att resa inom gemenskapen.

 Förslagen har varit föremål för diskussioner i en rådsarbetsgrupp men enighet

har inte kunnat uppnås inom rådet. Vad beträffar förslaget som avser rätt för

tredjelandsmedborgare att resa inom gemenskapen (KOM(95) 346) har diskussionerna

i arbetsgruppen rört möjligheterna för tredjelandsmedborgare som innehar

uppehållstillstånd i någon medlemsstat att resa fritt inom gemenskapen.

Direktivet kan således sägas utgöra en parallell till Schengens bestämmelser om

fri rörlighet.

 Under 1996 och 1997 har diskuterats huruvida detta förslag skall behandlas i

den första eller tredje pelaren. Mot bakgrund av att frågan är föremål för

diskussion även inom ramen för regeringskonferensen har beslutats att man, först

när det står klart vad resultatet av konferensen blir, får ta ställning till var

frågan skall behandlas.

5 Områden av särskild betydelse för den inre marknaden

5.1 Konkurrenspolitik

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: En grundläggande förutsättning för att |

| handel kan ske på lika villkor mellan EU:s ekonomiska aktörer är|

| en konkurrensneutral marknad. En konkurrensneutral inre |

| marknad bidrar till att handeln utsätts för ett omvandlingstryck|

| i ekonomin. Marknaden är beroende av ett sådant tryck för att |

| Sverige och övriga EU skall kunna möta den konkurrens som |

| existerar på det internationella planet. En fungerande |

| konkurrens är beroende av en väl fungerande tillämpning av |

| konkurrensreglerna. Konkurrensärenden som tas upp till |

| behandling måste handläggas på ett mer effektivt sätt än vad som|

| sker i dag. |

--------------------------------------------------------------------

Konkurrensfrågorna har funnits inskrivna i EG-fördraget från början. Detta är

ett tecken på hur stor betydelse en effektiv konkurrens på lika villkor har för

gemenskapens funktion och som ett medel att stärka den europeiska industrin i

den allt mer globaliserade ekonomin. Sverige anser att en fungerande konkurrens

är en grundförutsättning för att få till stånd en dynamisk utveckling av såväl

den europeiska ekonomin som den svenska. Fungerande konkurrens leder till ökad

effektivitet och ökad sysselsättning. Inte minst mot bakgrund av att den svenska

ekonomin är liten och öppen är värnandet om fri handel och konkurrens mycket

viktiga frågor för Sverige. Säkerställande av en fri konkurrens är viktigt för

att upprätthålla omvandlingstrycket i ekonomin. På en marknad utan ett sådant

tryck saknar företagen drivkraften att sänka kostnader och priser vilket får

till följd att såväl ekonomin som konsumenterna blir lidande.

 I EU pågår sedan länge arbete med att stärka konkurrensen på den gemensamma

marknaden. En omfattande praxis har utvecklats på området och ytterligare

preciserats genom de förordningar och meddelanden kommissionen utfärdat. En

betydande stadga finns således i konkurrensreglerna och konkurrensövervakningen.

Samtidigt anser man både i EU och från svenskt håll att det finns ett behov av

revideringar av äldre regler och en strävan efter ökad effektivitet och

genomskådlighet samt förenklingar av befintliga regler.

 Den översyn som pågår beträffande kontrollen av företagskoncentrationer berör

även frågan om vid vilken nivå ett förvärv skall granskas. Förslaget omfattar en

sänkning av omsättningsgränserna. Översynen har också innefattat bl.a.

bestämmelser om samtidig behandling av en anmälan i flera medlemsstater och om

samriskföretag s.k. joint ventures. Pågående arbeten om vertikala konkurrens-

begränsningar och om bagatellundantag berör grundläggande frågor om hur

kommissionen skall se på olika former av konkurrensbegränsande beteenden.

 En strävan finns också, att i enlighet med subsidiaritetsprincipen, låta en

större andel konkurrensfrågor avgöras på nationell nivå. Inom detta område pågår

bl.a. ett arbete med ett meddelande om samarbete mellan kommissionen och de

nationella konkurrensmyndigheterna. Kommissionen har föreslagit att

handläggningen i de fall en nationell marknad framför allt är berörd skall ske

hos den nationella konkurrensmyndigheten.

 De kommande åren kommer att präglas av en fortsatt revidering av äldre regler

med en förstärkt fokusering på frågor om ökad effektivitet och öppenhet. Dessa

frågor har Sverige ett starkt intresse av att driva.

 Från näringslivet lyfts ofta frågan om snabb handläggning och horisontella

lösningar fram. Den tid som passerar från att ett ärende har inkommit till

konkurrensmyndigheterna till dess ärendet är avslutat är alldeles för lång i

dag. Många företag har varken tiden eller ekonomin att invänta ett avgörande.

Detta är ett problem som förhoppningsvis skall lösas i det fortsatta arbetet.

Gör det inte det finns risk för att företagen i EU tappar tilltron till det

gemensamma arbetet med att få till stånd en fungerande inre marknad. Beträffande

horisontella lösningar har många företag påtalat den skillnad som råder mellan

olika sektorer och förordar allmänna principer som gäller för alla, oavsett

sektor eller bransch.

5.2 Statsstöd

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Sverige bör i utformningen av det |

| gemensamma regelverket på statsstödsområdet prioritera åtgärder som|

| kan bidra till ökad öppenhet när det gäller såväl kommissionens |

| tillämpning som medlemsstaternas efterlevnad av regelverket. |

| Vidare finns ett behov att hitta effektivare former för |

| kommissionens övervakning av statligt stöd. Här förväntas förslag|

| från kommissionen som kan möjliggöra att tillgängliga |

| övervakningsresurser koncentreras till stödåtgärder och sektorer i|

| ekonomin där påverkan på konkurrensförhållandena är mer påtaglig. Från|

| svensk sida bör arbetet med att utvärdera sådana förslag ges en hög|

| prioritet. |

--------------------------------------------------------------------

Konkurrenssnedvridande subventioner till företag påverkar den inre marknaden

negativt och försämrar förutsättningarna för tillväxt och utveckling av det

europeiska näringslivet. Gemenskapens statsstödsregler syftar till att

säkerställa att företagen inom EU arbetar på lika konkurrensvillkor genom att

precisera och begränsa möjligheterna att lämna stöd för olika ändamål.

Stödåtgärder som har snedvridande effekter som strider mot det gemensamma

intresset har helt förbjudits.

 Trots den strikta kontroll som regelverket på statsstödsområdet innebär, kan

det konstateras att de totala stödvolymerna inom EU alltjämt är mycket höga.

Till detta kommer att det sannolikt finns ett betydande mörkertal. Från flera

håll, inte minst från näringslivsföreträdare inom EU, pekas på behovet att

minska företagssubventionernas omfattning. Åtgärder för att öka effektiviteten i

kontrollen på statsstödsområdet är i detta sammanhang av stor betydelse.

 En effektivare kontroll kan komma till stånd på olika sätt. Från svensk sida

finns skäl att söka medverka till och stödja insatser för att öka

tillgängligheten och öppenheten kring såväl kommissionens tillämpning som

medlemsstaternas efterlevnad av statsstödsreglerna. I nuläget är det svårt att

överblicka regelverket och kommissionens praxis på statsstödsområdet. Det är

också svårt att få en uppfattning om i vilken utsträckning enskilda

medlemsstater faktiskt lever upp till de krav som finns. En ökad öppenhet i

dessa avseenden torde i ett längre perspektiv vara nödvändig för att tilltron

till systemet som sådant inte skall undergrävas.

 Möjligheten att effektivisera arbetet med kontroll av statsstöd hänger också

nära samman med hur kommissionens resurser på detta område bäst skall utnyttjas.

I denna del kan förväntas att medlemsstaterna framöver får ta ställning till

förslag från kommissionen enligt artikel 94 i Romfördraget. Enligt denna artikel

kan rådet på kommissionens förslag besluta om att avgränsa tillämpningen av

statsstödsreglerna. Avsikten med detta skulle vara att koncentrera kommissionens

övervakningsresurser till ärenden som har en mer påtaglig inverkan på

konkurrensen. Med bl.a. vissa förenklade procedurer när det gäller anmälan av

stöd och med en tydligare avgränsning av de sektorer inom ekonomin som omfattas

av stödreglerna skulle effektiviteten och kvaliteten i kontrollarbetet kunna

öka. Från svensk sida bör utvärdering av kommande förslag från kommissionen i

dessa avseenden ges en hög prioritet.

 I regeringens fortsatta arbete med statsstödsfrågorna finns ett behov att mer

än hittills kunna följa och bidra till utvecklingen av EU:s statsstödspolitik på

olika områden. Det hittillsvarande arbetet har för svenskt vidkommande till

övervägande delen präglats av att hantera konkreta frågor som uppkommit till

följd av att svenska regler behövt anpassas till gemenskapens regelverk. En ökad

kunskap om andra medlemsstaters utnyttjande av företagsstöd och deras syn på

statsstödsreglerna behövs. En tydligare svensk profil i statsstödsarbetet bör

utgå från sådan information men också från en kritisk granskning av hur våra

stödsystem fungerar och hur de förhåller sig till gemenskapsreglerna.

 Den svenska regeringens möjligheter till påverkan på statsstödsområdet i

enskilda stödärenden är bl.a. av resursskäl relativt begränsad. Det finns dock

exempel på ett aktivt engagemang från svensk sida, t.ex. i ärendet där franska

regeringen lämnat betydande belopp i stöd till flygbolaget Air France. Vid sidan

av aktivt ingripande från regeringens sida finns också möjlighet för företag och

deras intresseorgan att påverka kommissionen i enskilda ärenden. Med en alltmer

ökande kunskap om statsstödsreglerna kan sannolikt en ökad aktivitet visavi

kommissionen från svenska företags sida förväntas. Till viss del kan dock detta

komma att handla om frågor där svenska stödmyndigheters agerande ifrågasätts.

Inte minst i det perspektivet är det viktigt att stödgivningen från svensk sida

följer gällande regler och att det bland stödgivande svenska organ finns en god

kännedom om statsstödsreglerna.

5.3 Offentlig upphandling

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Beredningen av kommissionens grönbok om |

| offentlig upphandling bör avvaktas innan ställning tas till |

| prioriteringar i det fortsatta utvecklingsarbetet. |

--------------------------------------------------------------------

Flera direktiv reglerar offentlig upphandling. De gäller vid upphandling både av

varor, byggentreprenader och tjänster och vid viss upphandling inom de s.k.

försörjningssektorerna, dvs. områdena vatten, energi, telekommunikation och

transporter. För att säkra effektiviteten av offentlig upphandling har två

rättsmedels- och kontrolldirektiv beslutats. Direktiven på området är genomförda

i svensk rätt i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling.

 Upphandlingsdirektiven bör generellt sett ha ökat företagens möjligheter att

få leverera sina produkter till offentliga köpare i andra länder. Den

potentiella marknaden har således vidgats väsentligt. Dock tycks möjligheterna

att komma in på nya marknader inte utnyttjas. Detta gäller speciellt för små och

medelstora företag. En orsak kan vara bristande kunskaper om de möjligheter som

marknaderna kan ge och bristande kunskaper om vad de offentliga upphandlarna

efterfrågar.

 För att förbättra informationen om offentlig upphandling har kommissionen

därför presenterat ett informationssystem för offentlig upphandling (SIMAP), i

första hand för att öka kapaciteten i det nuvarande databaserade

publiceringssystemet TED.

 En annan orsak till att möjligheterna att komma in på nya marknader inte

utnyttjas kan vara bristande genomförande av EG-direktiven i de olika staterna

eller bristfällig tillämpning av dem. Det kan leda till att svenska företag

väljer att etablera dotterbolag utomlands för att bli behandlade som ett

inhemskt företag och därigenom minska risken för diskriminering. Denna möjlighet

torde dock i första hand kunna utnyttjas av större företag medan det för de små

och medelstora företagen kan vara ett för stort åtagande att etablera sig genom

ett utländskt dotterbolag.

 Effekterna av den bristfälliga marknadssituationen som råder blir för Sverige

minskade marknadsandelar och därav följande återverkningar på sysselsättning och

inkomster.

 Kommissionen har i en grönbok om offentlig upphandling inom Europeiska unionen

med överväganden inför framtiden redovisat vissa erfarenheter av direktiven på

området. Även om de resultat som hittills uppnåtts får betecknas som

uppmuntrande vad gäller upphandlingsförfarandenas öppenhet framgår det av

grönboken att viktiga problem återstår att lösa. De gäller bl.a partiella och

ofullständiga genomföranden av direktiven och de relativt låga ekonomiska

effekterna i fråga om priskonvergens, ökning av det gränsöverskridande

handelsutbytet och ökning av antalet leverantörer som deltar i upphandlingen. De

förväntade fördelarna med en fri offentlig upphandling har ännu inte kunnat

uppnås.

 För att förbättra situationen presenterar kommissionen i grönboken ett

underlag för en omfattande debatt om offentlig upphandling inom unionen avsedd

att leda till ett meddelande från kommissionen som kan främja utvecklingen i en

positiv riktning.

 De frågor som tas upp i grönboken för att närmare diskuteras är

- målen för unionens politik i fråga om offentlig upphandling och de resultat

som hittills nåtts,

- lagstiftningens genomförande och effektiva tillämpning,

- hur tillträdet till marknaden kan förbättras genom information och utbildning

och genom utvecklingen av elektronisk upphandling,

- hur politiken om offentlig upphandling kan förenas med annan

gemenskapspolitik, bl.a. politiken avseende små och medelstora företag,

standardisering, transeuropeiska nät (TEN), sammanhållningsfonden och

strukturfonderna, upphandlingar som genomförs av gemenskapens institutioner

eller som finansieras med gemenskapsmedel, sociala och arbetsmarknadsaspekter,

miljön, försvarssektorn; och

- tillträdet till upphandlingsmarknader i andra länder.

 Grönboken är föremål för remiss i medlemsstaterna. En hearing har genomförts i

Sverige med företrädare för näringsliv och myndigheter. Grönboken bereds nu i

regeringskansliet med sikte på att Sverige skall kunna avge ett yttrande till

kommissionen före utgången av mars 1997.

5.4 Konsumentpolitik

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Eftersom konsumenternas förtroende behövs|

| för att den inre marknaden skall kunna förverkligas till alla |

| delar, bör Sverige fortsätta att arbeta för en stark ställning för|

| konsumenter på marknaden, för att främja konsumenternas intressen|

| och inflytande i ett integrerat Europa samt för att nivån på |

| svensk konsumentpolitik samtidigt skall kunna bibehållas och |

| även vidareutvecklas. Insatserna bör särskilt inriktas på högt |

| konsumentskydd och hög tillgänglighet. Områden som bör prioriteras|

| är IT, marknadsföring, tvistlösning, finansiella tjänster, |

| produktsäkerhet och livsmedel, konsumtion och miljö samt |

| forskning och utbildning. |

--------------------------------------------------------------------

Enligt regeringens skrivelse Konsumentpolitiken i EU - mål och inriktning för

det svenska arbetet (skr.1995/96:181) är det övergripande målet att verka för en

stark ställning för konsumenter på marknaden, främja konsumenternas intressen

och inflytande i ett integrerat Europa samtidigt som nivån på svensk

konsumentpolitik skall kunna bibehållas och även vidareutvecklas. Arbetet

anknyter bl.a. till kommissionens konsumentpolitiska prioriteringar för perioden

1996-1998.

 Den fria rörligheten av varor, tjänster och kapital på den gemensamma

marknaden kan ge fördelar för konsumenterna i form av bl.a. lägre priser och ett

större urval, till följd av ökad konkurrens. Samtidigt kan det noteras att

konsumenterna ofta känner en oro för att utnyttja möjligheterna på den inre

marknaden, vilket är olyckligt eftersom deras förtroende behövs för att den inre

marknadens fördelar skall kunna förverkligas fullt ut. Regeringen arbetar för

att konsumenterna, genom en bra konsumentpolitik, skall få ökad tillgång till

varor och tjänster samt känna stort förtroende för och därmed bli mer aktiva på

den inre marknaden. Det kan nämnas att Sverige i regeringskonferensen verkar för

att EG-fördraget förstärks och förtydligas så att konsumentfrågorna får en ökad

tyngd och konsumenterna ett större inflytande inom EU, vilket ligger väl i linje

med målet att föra unionen närmare medborgarna.

 Regeringen betonar att strävan efter likvärdiga konkurrensförhållanden inom

den inre marknaden inte får leda till omotiverade försämringar för konsumenter i

något av länderna. Medlemsländerna bör sålunda ha en långtgående frihet att ge

konsumenterna ett rättsligt skydd som ligger på en högre nivå än skyddsnivån i

gemensamma rättsakter. Å andra sidan måste risken för att

subsidiaritetsprincipen används som en ursäkt för att inte ge konsumenterna

erforderligt skydd uppmärksammas. Det är angeläget att skillnaderna mellan de

nationella grundläggande konsumentskyddsreglerna inte är så stora att

konsumenterna inte vågar utnyttja de möjligheter som den inre marknaden

erbjuder. Även det konsumenträttsliga regelverket måste dock vara välbalanserat,

så att inte företag åläggs besvärande skyldigheter för att marginella vinster i

konsumentskyddet skall kunna uppnås.

 När det gäller särskilda sakfrågor arbetar regeringen för strängare

gemenskapskrav på företagens marknadsföring och högre konsumentskyddsnivåer när

det gäller felregler och garantier. Inom området finansiella tjänster arbetar

regeringen för ökad konkurrens och ett bättre konsumentskydd på den gemensamma

marknaden. Sverige stödjer arbetet för bättre möjligheter till tvistlösning i

enskilda fall, men även möjligheten för konsumentföreträdare att föra en

konsuments talan mot vissa otillbörliga förfaranden, t.ex. gränsöverskridande

vilseledande marknadsföring. Ett annat område som måste uppmärksammas från ett

konsumentperspektiv är informationstekniken.

 Konsumentutbildning samt konsumentinformation från bl.a. näringslivet gagnar

den inre marknaden, genom att dessa åtgärder kan ge mer medvetna konsumenter.

Genom att kartlägga problem och orsaker gagnar även konsumentforskning den inre

marknaden. Sverige strävar efter att konsumentforskningen skall ingå i EU:s

femte ramprogram för forskning. En av kommissionens konsumentpolitiska

prioriteringar rör miljön och innebär att främja hållbara konsumtionsmönster,

vilket Sverige naturligtvis stödjer. Sverige deltar aktivt för att EU:s

miljömärkningssystem (den stiliserade EU-blomman) skall bli effektivt och

framgångsrikt.

 Regeringen skall verka för ett samordnat och långsiktigt arbete inom EU för

bättre produktsäkerhet och då särskilt barnsäkerhet. Standardisering intar en

nyckelroll, varvid konsumentinflytandet är mycket viktigt. Som ett uttryck för

svenska ambitioner att åstadkomma en bättre samordning och effektivisering av

bl.a. marknadskontrollen och RAPEX-systemet (Rapid Exchange of Information), har

regeringen tagit initiativ till den tidigare nämnda europeiska

marknadskontrollkonferensen. Regeringen arbetar vidare för en förstärkning av

det skadeförebyggande arbetet, bl.a. genom en permanent status för EHLASS-

systemet (European Home and Leisure Accident Surveillance System). När det

gäller livsmedel arbetar Sverige för förstärkt kontroll, bättre märkning och

minimerad användning av tillsatser.

5.5 Associationsrätt

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Arbetet med att utveckla |

| gränsöverskridande associationsformer bör intensifieras. |

--------------------------------------------------------------------

För den inre marknadens funktion är det väsentligt att de bolagsrättsliga

regelverken i olika länder åtminstone överensstämmer i vissa huvuddrag. Det har

därför varit naturligt att genomföra den harmonisering av europeisk bolagsrätt

som har skett genom de bolagsrättsliga direktiv som redan är beslutade.

 Det är emellertid tveksamt om det för närvarande finns anledning att

ytterligare harmonisera de olika medlemsstaternas nationella bolagsrätt. Värdet

av en harmonisering på de områden som berörs i förslaget till ett femte

bolagsrättsligt direktiv (aktiebolags organisatoriska struktur) respektive

förslaget till ett trettonde bolagsrättsligt direktiv (uppköpserbjudanden) torde

från svensk utgångspunkt vara begränsat. Det är mera väsentligt att bevaka att

bolagsrättsliga direktiv som redan är beslutade inte låser fast den utveckling

som är nödvändig på detta område. Inte minst EG:s direktiv rörande redovisning

är exempel på EG-rätt som kan behöva anpassas till förändringar i omvärlden.

 Om man vill befrämja gränsöverskridande näringsverksamhet är sannolikt

utarbetandet av övernationella associationsformer, främst europabolag och

europakooperativ, av större betydelse än ytterligare harmonisering av nationella

regelverk. Arbetet med de gränsöverskridande associationsformerna har emellertid

ännu inte lett till några större resultat. Det är därför angeläget att arbetet

på förslagen till förordningar om europabolag och europeiska kooperativ kan

drivas vidare med större kraft än hittills. Syftet bör vara att skapa

associationsformer som kan verka över gränserna och fungera i huvudsak på samma

sätt oavsett var de har sitt säte. Samtidigt finns det emellertid anledning att

bevaka att i Sverige vedertagna principer för näringsliv och arbetsmarknad

beaktas i arbetet.

5.6 Immaterialrätt

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Sverige skall även fortsättningsvis verka|

| för ökad harmonisering inom området. Konkurrensen skall |

| stimuleras genom arbete för principen om global konsumtion. |

--------------------------------------------------------------------

Immaterialrätten behandlar rättsskyddet för olika slag av intellektuella

prestationer och för kännetecken. Det är reglerat i de s.k ensamrättslagarna,

bl.a. upphovsrättslagen, patentlagen, mönsterskyddslagen, varumärkeslagen och

växtförädlarrättslagen. Genom de immaterialrättsliga reglerna i dessa lagar ges

intellektuella prestationer och kännetecken ett vidsträckt skydd mot olika slag

av kopiering eller efterbildning utan samtycke och mot annat obehörigt

utnyttjande.

 Immaterialrättens praktiska vikt har ökat starkt på senare år och området har

mycket stor ekonomisk betydelse. Det är givet att immaterialrätterna spelar en

viktig roll också i ett internationellt perspektiv med alltmer omfattande

internationell handel och konkurrens. Detta har lett till tillskapandet av en

rättsordning på det internationella planet som är uppbyggd kring en mängd

internationella konventioner. Vår nationella lagstiftning på området är - liksom

lagstiftningen i övriga EU-länder - i hög grad harmoniserad med dessa

konventioner. Behovet av - och utrymmet för - åtgärder från ett europeiskt

perspektiv är därför begränsat. Det får också förutsättas att även framtida

harmoniseringssträvanden huvudsakligen kommer att ske på internationell basis.

Från svensk sida ser vi positivt på att arbetet fortsätter, såväl inom EU som

internationellt.

 Även om det sålunda inte kan sägas finnas något påtagligt behov av

harmoniseringsåtgärder inom detta område för att främja den inre marknaden finns

det dock vissa delar där en större enhetlighet kunde vara önskvärd. Det gäller

framför allt det för bl.a. vår läkemedelsindustri så viktiga bioteknikområdet.

Biotekniken är på snabb frammarsch men väcker också svåra frågor inte minst av

etisk natur. Nuvarande patentlagstiftning, som visserligen som nyss sagts är väl

harmoniserad, är tillkommen vid en tidpunkt då bioteknikens möjligheter inte

kunde överblickas. Vissa kompletteringar kan därför bli nödvändiga. Risken finns

att den för den industriella utvecklingen på området så viktiga patenträttsliga

regleringen drar åt olika håll inom Europa om inte en harmonisering sker.

Enhetliga och stabila regler på området är viktiga för att investeringar i

forskning och utveckling skall fortsätta att göras i Sverige och i övriga

Europa.

 För varumärken finns, förutom ett harmoniseringsdirektiv, en förordning som

etablerar ett gemensamt EG-rättsligt system. Innehavaren av ett EG-varumärke får

genom registrering en varumärkesrätt som gäller i hela EU. Systemet

administreras av en speciell EG-myndighet, Byrån för harmonisering inom den inre

marknaden (varumärken och mönster), som började ta emot ansökningar fr.o.m. den

1 januari 1996.

 Även på mönsterskyddsområdet finns behov av harmoniseringsåtgärder, eftersom

medlemsstaternas lagstiftning skiljer sig åt på väsentliga punkter när det

gäller det rättsliga skyddet för mönster. En viktig fråga i detta sammanhang är

hur långt skyddet för utnyttjandet av ett mönster för reparationsändamål skall

sträcka sig. Även om det för närvarande inte finns förutsättningar för att lösa

denna fråga, bör Sverige verka för att mönsterskyddet på sikt harmoniseras även

på reservdelsområdet. Det finns även ett förslag på en förordning om ett EG-

mönster som planeras att administeras av samma byrå som ansvarar för EG-

varumärket (se ovan). Från svensk sida är vi positiva till ett EG-rättsligt

system även för mönster.

 En fråga som Sverige genomgående arbetar för i immaterialrättsliga sammanhang

och som kan stimulera konkurrensen är principen om global konsumtion. Detta är

en fråga som bör tillmätas stor prioritet även fortsättningsvis.

5.7 Åtgärdsprogrammet TULL 2000

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Tullreglerna måste förenklas och |

| kontrollförfarandena göras mindre komplicerade för att åstadkomma|

| ett smidigare handelsflöde och på så sätt främja handeln med länder|

| utanför gemenskapen. Dessutom bör en öppen och regelbunden dialog|

| mellan tullmyndigheter och företag etableras, dels för att ge |

| näringslivet tidig information om kommande tullåtgärder och |

| möjlighet att ge förslag till utformning av nya regler, dels för|

| att öka förståelsen för tullmyndigheternas arbete. Vidare måste |

| åtgärder vidtas för att bekämpa tullbedrägerier. Ett viktigt led i|

| detta arbete är det tulltekniska biståndet till de associerade |

| länderna i central- och östeuropa som syftar till att där |

| etablera en effektiv tullverksamhet och som även krävs för ett |

| medlemskap i den Europeiska unionen. |

| Regeringen kommer aktivt att verka för att EG:s |

| tullagstiftning förenklas och förbättras och samtidigt stödja |

| åtgärder som syftar till att bekämpa tullbedrägerier. |

--------------------------------------------------------------------

I samband med fullbordandet av den inre marknaden den 1 januari 1993 påbörjades

diskussioner om att fastställa och genomföra strategiska riktlinjer för att

definiera tullmyndigheternas roll inom gemenskapen. Slopandet av de inre

gränserna innebär att varor kan cirkulera utan tullformaliteter inom hela

gemenskapens tullområde vilket kräver effektiva förfaranden och kontroller vid

gränserna mot tredje land. För att säkerställa att alla EU:s tullmyndigheter

vidtar åtgärder som överensstämmer med den inre marknadens krav, antog rådet i

december 1996 åtgärdsprogrammet TULL 2000 som innehåller de viktigaste

principerna för tullpolicyn de närmaste fem åren.

 Av de mål som uppställs i programmet kommer Sverige i det fortlöpande arbetet

att prioritera det påbörjade arbetet med att förenkla tullagstiftningen, att

bekämpa bedrägerier samt att ge tulltekniskt bistånd till tredjeländer.

 Parallellt med TULL 2000 har rådet antagit en resolution om "förenkling och

rationalisering av gemenskapens tullföreskrifter och tullförfaranden".

Resolutionen grundar sig på den deklaration om behovet av förenkling av

tullagstiftningen som EU:s generaltulldirektörer - på svenskt initiativ - enades

om vid möte i Stockholm.

Förenkling av tullagstiftningen

Genom EU-medlemskapet har Sverige övertagit den gemensamma handels- och

jordbrukspolitiken som i flera avseenden är mer komplex och restriktiv än den

som Sverige tillämpade tidigare. Utformningen av dessa politikområden har direkt

bäring på tullagstiftningen, vilket har resulterat i ett lika komplext regelverk

på tullområdet dvs. det regelverk som skapats bl.a. för att uppfylla villkoren

för handeln med tredjeland. I den utformning reglerna har idag ställs stora krav

på tullmyndigheterna i gemenskapen, vars uppgift är att se till att reglerna

efterlevs. Kontroller av efterlevanden tar stora resurser i anspråk.

 För företagen inom gemenskapen skulle förenkling av tullreglerna och ett

mindre komplicerat kontrollförfarande medföra ett smidigare handelsflöde. Den

hårda konkurrens som handel och ekonomi utsätts för idag kräver att reglerna

görs öppnare och tydligare och tullprocedurerna mindre administrativt tungrodda.

Osäkerhet och extra kostnader som skadar konkurrenskraft, tillväxt och

sysselsättning inom gemenskapen måste elimineras. Ofta utnyttjas inte de

förmånliga ekonomiska tullförfaranden som finns i regelverket på grund av att

reglerna är alltför tids- och resurskrävande att tillämpa. Ett exempel är

föreskrifterna för det ekonomiska tullförfarandet, aktiv förädling, som innebär

att tillstånd kan ges för att importera varor tullfritt till EU från tredjeland

för att förädlas och sedan åter exporteras. Reglerna innehåller omfattande och

detaljerade ekonomiska villkor för att tillstånd ska beviljas. Dylika villkor

saknades helt i de nationella regler som gällde före EU-medlemskapet. Ett

ytterligare exempel på komplexa regler är de som gäller för tullager. I stället

för att gynna de ekonomiska aktörerna inom gemenskapen utgör reglerna hinder för

utrikeshandeln. I vissa fall är det inte endast reglernas komplexitet utan deras

restriktivitet som utgör hinder. Enligt vedertagen praxis inom EU medges enligt

reglerna om tullsuspension för industrivaror ingen tullfrihet för maskiner.

Maskinområdet var ett av de varuområden som det svenska suspensionssystemet

enligt lagen om tullfrihet m.m. huvudsakligen var inriktat på.

Samverkan mellan myndigheter och ekonomiska operatörer

En öppen och regelbunden dialog mellan tullmyndigheter och företag måste

etableras dels för att ge de ekonomiska operatörerna tidig information om

kommande tullåtgärder och möjlighet att ge förslag till utformningen av nya

regler, dels för att öka förståelsen för tullmyndigheternas arbete.

Tullmyndigheterna inom gemenskapen skulle genom en förenklad och moderniserad

tullagstiftning ges större förutsättningar att tolka och tillämpa föreskrifterna

på ett likartat sätt. För detta krävs emellertid även en samverkan och ett

regelmässigt informationsutbyte mellan tullmyndigheterna. En enhetlig tolkning

av regelverket skulle ge gemenskapens medborgare och näringsliv ett likvärdigt

skydd samtidigt som samma möjligheter skulle erbjudas oavsett på vilken plats

inom tullområdet tullformaliteterna utförs. Konkurrenssnedvridningar på den inre

marknaden skulle förhindras.

Åtgärder i kampen mot tullbedrägerier

En ytterligare positiv effekt av en rationell och förenklad tullagstiftning vore

att tullmyndigheterna i större utsträckning kunde rikta in resurser och

kontrollverksamhet på att effektivt bekämpa den illegala handeln och i mindre

utsträckning lägga resurser på att kontrollera den legitima handeln. Bedrägerier

i samband med bl.a. transitering har under året uppmärksammats i allt större

utsträckning och ett omfattande åtgärdsprogram diskuteras för närvarande av

parterna på området. För att effektivisera arbetet med transitoperationerna och

försöka förhindra bedrägerier och andra oegentligheter pågår sedan ett antal år

tillbaka ett projekt för att datorisera transiteringsordningarna. Rådet har

antagit en resolution där kommissionen och medlemsstaterna uppmanas fortsätta

arbetet med datoriseringen genom att anslå nödvändiga finansiella och personella

resurser för projektet. I TULL 2000 uppmanas kommissionen och medlemsstaterna

att utveckla en policy för att bekämpa tullbedrägerier.

 Ett viktigt led i kampen mot tullbedrägerier är också att utveckla samarbetet

med länder utanför gemenskapen och då i synnerhet med de associerade länderna i

central- och östeuropa. Det tulltekniska bistånd som lämnas till dessa länder

syftar till att etablera en effektiv tullverksamhet. Biståndet, som till största

delen utgörs av kunskapsöverföring, är också angeläget för att underlätta ett

kommande medlemskap i den Europeiska unionen.

5.8 Skatter

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Sverige välkomnar kommissionens arbete |

| mot en modernisering av EG:s mervärdesskatteregler. Det är |

| vidare angeläget att kommissionens arbete med ett nytt |

| energibeskattningsdirektiv leder till konkreta resultat. |

| Beträffande alkohol och tobak kommer Sverige att eftersträva att|

| även framgent kunna behålla särskilda införselrestriktioner samt|

| verka för förändringar av beskattningen. När det gäller direkta |

| skatter är åtgärder beträffande kapitalbeskattning, illojal |

| skattekonkurrens, ökat samarbete mellan medlemsländerna samt |

| beskattningen av gränsöverskridande ränte- och royaltybetalningar|

| högt prioriterade av Sverige. |

--------------------------------------------------------------------

Ett gemensamt momssystem

Kommissionen beslutade den 22 juli 1996 ett program avseende det fortsatta

arbetet med att ta fram förslag till ett gemensamt mervärdesskattesystem för EG.

Programmet innefattar en kort redogörelse för kommissionens syn på behovet av

reformering av nuvarande momsregler, samt en tidtabell för kommande förslag från

kommissionen. Tidtabellen omfattar åren 1996-1999, och inkluderar sammanlagt fem

etapper med successiva förslag.

 Regeringen välkomnar kommissionens arbete mot en modernisering och förenkling

av EG:s mervärdesskatteregler. Det är viktigt att en modernisering kan komma

till stånd alldeles oavsett vilka eventuella förändringar i grundläggande

beskattningsprinciper som kan komma att aktualiseras.

 Under tiden fram till dess att ett eventuellt nytt mervärdesskattesystem är på

plats gäller det att underlätta i så stor mån som möjligt för företagen att

tillämpa den nuvarande ordningen. För det fortsatta arbetet måste de krav som

ministerrådet fastställde 1994 vara vägledande, således

- förenklad administration och förenklingar för de skattskyldiga,

- ingen minskning av staternas skatteinkomster,

- ingen ökad risk för skattebrott,

- bibehållen konkurrensneutralitet.

Punktskatter

På mineraloljeområdet är en ytterligare harmonisering av beskattningen mycket

angelägen. Stora skattesatsskillnader mellan medlemsländerna och det

förhållandet att konkurrerande produkter, såsom kol och naturgas, inte omfattas

av det nuvarande s.k. mineraloljedirektivet medför problem, bl.a. i form av

konkurrenssnedvridning. Den gemensamma beskattningsordningen bör därför utvidgas

till att omfatta samtliga fossila bränslen. Kommissionen har för avsikt att

presentera ett förslag till nytt energibeskattningsdirektiv som bygger på en

integrering av det nu gällande mineraloljedirektivet och tidigare förslag om

energi- och koldioxidskattedirektiv. Förslaget har i huvudsak den inriktning som

Sverige förordar. Det är från svensk utgångspunkt angeläget att arbetet med

direktivförslaget leder till konkreta resultat.

 På alkoholskatteområdet skapar möjligheten att ha en 0-skattesats på vin

konkurrenssnedvridningar gentemot andra alkoholhaltiga drycker. Dessutom hindras

skattesatsjusteringar på övriga alkoholprodukter. Av folkhälsoskäl bör Sverige

verka för generellt sett högre alkoholskattesatser än de nuvarande. Sverige

kommer eftersträva att även framgent kunna behålla särskilda

införselrestriktioner för alkoholdrycker och tobak.

 Den gällande beskattningsordningen inom EU för cigarretter är komplicerad och

fungerar inte tillfredsställande. Det finns anledning för Sverige att verka för

en förenkling av dessa regler.

Direkta skatter

Kommissionen har i rapporten Beskattningen inom EU (KOM (96) 546) analyserat den

nuvarande skattesituationen inom EU samt pekat på särskilda områden där man

föreslår åtgärder för att främja samarbetet. Ekofinrådet beslutade att rapporten

skulle presenteras för Europeiska rådet vid dess möte i december 1996. Såväl

Ekofinrådet som Europeiska rådet noterade rapporten och välkomnade kommissionens

avsikt att fortsätta diskussionerna i en arbetsgrupp för skattepolitik. I

rapporten föreslås bl.a. åtgärder beträffande kapitalbeskattningen, illojal

skattekonkurrens (tax competition), ökat samarbete mellan skattemyndigheter i

medlemsländerna samt beskattningen av gränsöverskridande ränte- och

royaltybetalningar. Dessa områden är högt prioriterade av Sverige.

 I ett direktivförslag från kommissionen i februari 1989 angående

kapitalbeskattningen föreslogs i huvudsak att en enhetlig minsta källskatt på 15

procent skall gälla på ränteinkomster. I samband med detta föreslogs även en

utvidgning av direktivet om informationsutbyte mellan medlemsstater på det sätt

att banksekretess skulle kunna brytas vid misstanke om skatteflykt.

Medlemsstaterna kunde emellertid inte enas om att införa direktivet eller ändra

banksekretessreglerna och sedan 1994 har direktivet inte varit aktuellt. I

kommissionens rapport anges det som angeläget att rådet återupptar arbetet med

direktivförslaget. Från svensk synvinkel är detta ett välkommet besked. Vi

eftersträvar framför allt ett högre mått av uppgiftslämnande för att säkerställa

att räntor och andra kapitalinkomster inte undgår beskattning.

 Vissa medlemsstater har infört s.k. offshorelagstiftning som riktar sig till

bl.a. utländska multinationella företag. Dessa erbjuds bedriva koncernintern

verksamhet i bolagskonstruktioner som är underkastade mycket låg beskattning.

Syftet är att överföra inkomster som intjänats i ett högskatteland till

lågbeskattade bolag i offshorestaten. Detta skapar illojal skattekonkurrens

mellan stater. I kommissionens rapport betonas vikten av att frågan om illojal

skattekonkurrens kan lösas på ett tillfredsställande sätt. Regeringen anser att

det är av stor vikt att enighet uppnås om att det inte skall vara tillåtet att

införa offshorelagstiftning i medlemsstaterna.

 Ett ökat samarbete mellan skattemyndigheter i medlemsländerna för att undvika

skatteflykt är ett av Sverige högt prioriterat område.

 I januari 1991 föreslog kommissionen ett direktiv om att i de flesta fall

avskaffa källskatter på betalningar av ränta och royalty mellan medlemsstaterna.

Direktivförslaget återkallades i december 1994 efter att någon enighet inte

kunnat uppnås. Regeringen anser att det för en väl fungerande inre marknad krävs

att källskatter på ränta och royalty som tas ut på bruttobetalningar avskaffas

inom EU.

5.9 Forskning och utveckling

Insikten om att Europas konkurrenskraft är beroende av gemensamma insatser för

att utveckla ny kunskap och nya teknologier, samt insikten om att en enhetlig

marknad inte kan skapas utan en gemensam teknologisk bas, resulterade i att EG

under 1980-talet tog kraftfulla initiativ för att stärka samarbetet inom

forskning och utveckling (FoU) mellan medlemsländerna. Detta har tagit sig

uttryck i stora satsningar på bl.a informationsteknik, telekommunikation,

produktionsteknik, bioteknik och materialforskning. Åtgärder för att åstadkomma

standardisering är en annan viktig del av betydelse för den inre marknaden.

 EU:s verksamhet inom forskning och utveckling regleras av artikel 130 i EG-

fördraget. Där fastslås att gemenskapen skall ha som mål att stärka den

vetenskapliga och tekniska grunden för den europeiska industrin och att

stimulera den att bli mer konkurrenskraftig på internationell nivå, samt att

främja de forskningsinsatser som anses nödvändiga enligt andra kapitel i

fördraget.

 EU:s FoU-program är således ett viktigt instrument för att exploatera den inre

marknadens fördelar. De små och medelstora företagens roll betonas i

Unionsfördraget. Kommissionen har under 1996 lagt fram en grönbok om innovation

som pekar på åtgärder för att bl.a. stärka innovationsklimatet i Europa. Denna

kommer att omsättas i en handlingsplan för innovation som kommer att ha

betydelse för realiserandet av den inre marknaden.

 Svenska universitet och högskolor, företag samt forskare deltar i stor

omfattning i EU:s FoU-program.

5.10 Regional- och strukturpolitik

Inom EU råder stora skillnader i ekonomisk utvecklingsnivå mellan olika

regioner. Alltsedan Romfördraget undertecknades 1957 är emellertid en gradvis

utjämning av dessa skillnader ett viktigt mål för EU:s verksamhet.

 Syftet med regional- och strukturpolitiken inom EU är att minska obalanser och

skillnader i ekonomisk utveckling mellan regionerna i EU för att på så sätt

skapa en högre grad av social och ekonomisk samhörighet inom unionen samt att ge

möjligheter för alla regioner inom unionen att tillfullo dra nytta av den inre

marknaden. För att uppnå syftet har utgifterna för regionalpolitiken ökat

kraftigt i och med ikraftträdandet av den inre marknaden. I dagsläget utgör

transfereringar till strukturfonderna ca en tredjedel av unionens samlade

budget.

 EU:s regional- och strukturpolitik kanaliseras via fyra strukturfonder:

regionalfonden, socialfonden, jordbruksfonden och fiskefonden. I Sverige

förvaltas medel från regionalfonden av NUTEK, socialfonden av AMS,

jordbruksfonden av Statens Jordbruksverk och fiskefonden av Fiskeriverket. Av

medlen från strukturfonderna avsätts ca 90 procent till sju olika mål, av vilka

alla utom mål 1 är aktuella för Sveriges del. Mål 2 ger stöd till

industriregioner på tillbakagång, mål 3 syftar till att bekämpa arbetslöshet,

mål 4 inriktas på kompetensutveckling, mål 5a handlar om stöd till jordbruket,

mål 5b fokuseras mot landsbygdsutveckling och mål 6 omfattar stöd till

glesbygdsområden.

 Vidare avsätts 9 procent av medlen till ett antal s.k. gemenskapsinitiativ,

samt 1 procent till pilotprojekt m.m.

 Under perioden 1995-1999 kommer Sverige totalt att ta emot ca 1,4 miljarder

ecu från strukturfonderna. Regeringen ser strukturfondspolitiken som ett viktigt

medel för att gradvis utjämna de stora skillnader i ekonomisk utvecklingsnivå

som idag finns mellan olika regioner i EU. Regeringens mål är att medel från

strukturfonderna under innevarande programperiod, vilken löper t.o.m. 1999,

skall utnyttjas fullt ut genom åtgärder för att öka aktiviteten i

beslutsgrupper, förstärkt samordning och förenkling av administrativa rutiner.

Regeringen avser också att vidta åtgärder för att öka och underlätta

näringslivets medverkan i strukturfondsprogrammen.

 Ett villkor för att stödet från EU skall betalas ut är att det kompletteras

med svenska offentliga medel, samt i vissa fall privata medel. En annan

huvudprincip är koncentration, vilket innebär att medlen i första hand skall

inriktas mot de områden som har de största problemen. Insatserna sker via

fleråriga program. Programmen har i de flesta fall utarbetats av centrala eller

regionala myndigheter. Arbetet har karaktäriserats av partnerskapsprincipen som

innebär att alla berörda aktörer som länsstyrelser, kommuner och landsting, men

också näringsliv och arbetsmarknadens parter deltar. Programmen har därefter

förhandlats mellan regeringen och kommissionen.

 För målen 2, 5b och 6 gäller att regionala beslutsgrupper, med status som egna

myndigheter, fattar beslut om hur pengarna konkret skall användas för enskilda

projekt. I beslutsgrupperna ingår företrädare för de största finansiärerna inom

partnerskapet, dvs. kommuner, landsting, länsstyrelse och länsarbetsnämnd.

Kommuner och landsting är i majoritet i grupperna. För beslut inom mål 3 har

regionala partnerskap inrättats för att bistå länsarbetsnämnderna. Beslut om

projekt inom mål 4 fattas av svenska EU-programkontoret för utbildning och

kompetensutveckling i samverkan med regionala partnerskap.

 Av strukturfondsmedlen används ca 9 procent för gemenskapsinitiativ som

initieras av kommissionen och som omfattar insatser inom ett antal områden

gemensamma för hela unionen. Under 1996 har arbetet kommit igång på allvar med

de åtta gemenskapsinitiativ som Sverige berörs av. Störst andel medel går till

gränsregionalt samarbete inom ramen för de s.k. INTERREG II A-programmen. Dessa

program omfattar gränsregioner på båda sidor av en landsgräns. I Sveriges fall

finns åtta program för regioner i Sverige och grannregioner i Danmark, Norge och

Finland. Kommissionen har också inrättat INTERREG II C med syfte att stödja

transnationella projekt inom s.k. spatial planning, dvs. fysisk planering i

kombination med regional näringslivsutveckling.

 Förutom gränsregionalt samarbete finns gemenskapsinitiativ som syftar till att

stödja områden med ensidigt näringsliv, förbättra möjligheterna till arbete för

vissa grupper av arbetslösa, finna nya metoder för kompetensutveckling, stödja

storstadsområden med problem m.m.

5.11 Miljöpolitik

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Gemensamma krav för den inre marknaden på|

| en tillräckligt hög skyddsnivå innebär en möjlighet att komma till|

| rätta med bl.a. gränsöverskridande miljöproblem. Samtidigt kan |

| harmoniserade regler på för låg nivå bli ett hinder för den |

| nationella miljöpolitiken. |

| Frågan om balansen mellan miljöpolitiken och den inre |

| marknadens krav kommer att tas upp till diskussion inom EU |

| under året. Viktigt för Sverige är att det säkerställs att |

| gemensamma regler utformas på en tillräckligt hög skyddsnivå för|

| miljön. Frågan om ett klarläggande av den s.k. miljögarantin i EG-|

| fördraget drivs av Sverige i EU:s regeringskonferens. |

--------------------------------------------------------------------

Många av de regler som syftar till att säkerställa den inre marknaden har en

tydlig miljöanknytning. Ofta är det behovet av enhetliga miljökrav för varor som

ligger bakom utarbetandet av gemensamma regler på inremarknadsområdet. Exempel

på sådana regler är direktiven om klassificering, märkning och saluföring av

kemikalier samt reglerna om miljökrav på bilar. Bestämmelserna på dessa områden

kommenteras i avsnitt 4.1.9.

 Förhållandet mellan den inre marknaden och miljön brukar ibland beskrivas som

konfliktfyllt. Det är också sant att det ofta uppstår intensiva diskussioner om

vilken nivå för miljöskyddet som inre marknadsreglerna skall innehålla. Handeln

skapar i sig ett ökat tryck på miljön, inte minst på grund av de ökande

transporterna. En väl fungerande inre marknad kan å andra sidan innebära en

effektivare användning av naturtillgångar, vilket kan innebära miljövinster inom

t.ex. energisektorn i form av minskade koldioxidutsläpp. Miljöproblemen är i

stor utsträckning gränsöverskridande. Gemensamma regler för den inre marknaden

på en tillräckligt hög skyddsnivå innebär en möjlighet att komma till rätta med

dessa problem. Samtidigt hindrar harmoniserade varuregler, på en för låg nivå,

staterna från att gå före med nationella miljökrav, vilket kan leda till att

genomförandet av den nationella miljöpolitiken fördröjs. Harmonisering på en för

låg nivå kan även leda till att den europeiska industrin tappar global

utvecklings- och konkurrenskraft.

 Av kommissionens rapport om den inre marknadens effektivitet och följder

framgår att det ännu är för tidigt att bedöma den inre marknadens effekt på

miljön. Kommissionen avser att under 1997 initiera en politisk debatt om

förhållandet mellan miljön och den inre marknaden.

 Enligt regeringens åsikt bör följande målsättningar gälla i fråga om

relationen mellan miljö och inre marknad. Grundläggande är att nya regler på

inre marknadsområdet skall utformas så att de innebär en hög nivå för

miljöskyddet. Detta innebär att t.ex. ekonomiska problem för en viss medlemsstat

att uppfylla höga miljökrav inte bör leda till kompromisser när det gäller

skyddsnivån i de gemensamma reglerna. Enligt regeringens bedömning bör i sådana

fall i stället övergångsperioder för de stater som har särskilda problem kunna

aktualiseras. Möjligheter att göra de gemensamma reglerna mer flexibla för att

t.ex. ta hänsyn till regionala miljöproblem bör också uppmärksammas. Målet att

förenkla reglerna på inremarknadsområdet får inte leda till en sänkning av nivån

för miljöskyddet.

 I regeringskonferensen verkar Sverige för att det klarläggs att en medlemsstat

skall kunna införa strängare regler för miljöskydd än de gemensamma reglerna, om

det finns särskilda skäl. Sverige har därför föreslagit förtydliganden i den

s.k. miljögarantin som redovisas i avsnitt 6.1. Avsikten är att nationella

särkrav inte skall innebära onödiga inskränkningar i den inre marknadens

funktion. Enligt regeringens bedömning bör detta heller inte bli fallet. De fall

där miljögarantin hittills har åberopats av medlemsstaterna har avsett hälso-

och miljöfarliga ämnen med begränsad användning där man inom EG varit ense om

behovet av stränga regleringar. Sverige har bara tillämpat miljögarantin i ett

fall med åberopande av miljöskäl. Det fallet gäller användning av kreosot för

träskyddsbehandling.

 I sammanhanget bör beaktas att medlen för att nå miljömålen kan bestå av annat

än lagstiftning som direkt reglerar varuhandeln. Ekonomiska styrmedel i form av

skatter och avgifter är ett exempel. Användningen av miljöavgifter i förhållande

till bl.a. den inre marknadens krav behandlas i ett meddelande som nyligen

beslutats av kommissionen. Standarder för miljöcertifiering av företag och

produkter är andra exempel. Sådana styrmedel är dock inte alltid tillräckliga

för att lösa miljöproblem.

5.12 Den sociala dimensionen

--------------------------------------------------------------------

| Regeringens bedömning: Den sociala dimensionen av den inre |

| marknaden bör stärkas. De sociala målen innebär att arbetsvillkor|

| och levnadsförhållanden skall förbättras jämsides med genomförandet|

| av fri rörlighet av varor, tjänster, kapital och personer. |

| Åtgärder måste bl.a. vidtas för att motverka att den ökade |

| rörligheten och en ökad konkurrens på den inre marknaden leder |

| till försämrade arbetsvillkor, ökad utslagning m.m.Den sociala |

| dialogen på europeisk och nationell nivå, dvs. |

| arbetsmarknadsparternas och kollektivavtalens roll, bör stärkas |

| inom det arbetsrättsliga området. Harmoniseringen av kraven på |

| hälsa och säkerhet i arbetet bör utvecklas. Den bör utsträckas till|

| samtliga väsentliga aspekter av arbetsmiljön och leda till en |

| godtagbar miniminivå. Arbetet med att förbättra jämställdheten |

| mellan kvinnor och män och att integrera |

| jämställdhetsperspektivet i samtliga områden inom EU bör ges hög|

| prioritet. Handikappaspekterna bör beaktas inom relevanta |

| politikområden. |

| De tillväxt- och produktivitetsskapande effekterna av de |

| sociala åtgärderna bör lyftas fram. Vidare bör åtgärder understödjas|

| för att se till att antagna gemenskapsregler på området genomförs|

| och tillämpas på ett effektivt sätt i medlemsländerna. |

--------------------------------------------------------------------

Den sociala dimensionen är ett sammanhängande begrepp för åtgärder som syftar

till att motverka negativa sociala effekter av den ökade konkurrensen på den

inre marknaden och till att främja en positiv utveckling på det sociala området.

Genomförandet av de fyra friheterna - fri rörlighet för varor, tjänster,

kapital och personer - skall ske jämsides med att arbetstagarnas arbetsvillkor

och levnadsstandard förbättras. Åtgärder för att förbättra arbetsmiljön och de

övriga sociala villkoren syftar bl.a. till att underlätta den fria rörligheten,

att motverka negativa sociala konsekvenser av en sådan rörlighet och att

förhindra en snedvridning av konkurrensen på arbetsmarknaden och mellan

företagen.

 Social trygghet för de medborgare som flyttar, liksom ömsesidigt erkännande av

examina är viktiga ingredienser i den sociala dimensionen. Centralt är också

samarbetet på jämställdhetsområdet, arbetsrätts- och arbetsmiljöområdet samt

utvecklingen av dialogen med arbetsmarknadens parter. Därutöver inrymmer den

sociala dimensionen åtgärder kopplade till strävan att minska de sociala

obalanserna inom gemenskapen samt även åtgärder till stöd för ungdomar, äldre

och funktionshindrade på arbetsmarknaden.

 Alla EU:s medlemsstater, förutom Storbritannien, har kommit överens om att

utvidga samarbetet på arbetsmarknads- och det sociala området. Samarbetet sker

inom ramen för avtalet om socialpolitik - fogat till Unionsfördraget.

Kommissionen har genom avtalet om socialpolitik en skyldighet att samråda med

arbetsmarknadens parter innan förslag läggs till ny lagstiftning på det

arbetsrättsliga området. Arbetsmarknadens parter ges genom avtalet möjlighet att

träffa avtal på europanivå. I avtalet fastslås vidare att en medlemsstat kan

överlåta åt arbetsmarknadens parter att införliva direktiv i den nationella

rättsordningen genom kollektivavtal.

5.12.1 Arbetsrätt

De övergripande målen för EU-arbetet på arbetsrättens område skall vara att

värna om den svenska modellen på arbetsmarknaden och föra fram parternas och

kollektivavtalens betydelsefulla roll på den europeiska arbetsmarknaden. Sverige

vill därför skapa god kännedom om det svenska kollektivavtalssystemet inom såväl

EU:s organisationer som inom de enskilda medlemsstaterna.

 Sverige vill också verka för att det i arbetsrättsliga direktiv skrivs in

semidispositiva regler, dvs. att vissa bestämmelser därmed skulle kunna frångås

genom nationella kollektivavtal. Därigenom skulle vissa bestämmelser kunna

frångås genom nationella kollektivavtal. Vi vill värna om varje lands möjlighet

att genomföra direktiv för ett på landet naturligt sätt. Sverige anser att

arbetsrättsliga direktiv skall ges formen av ramlagstiftning hellre än

detaljföreskrifter. Vidare vill Sverige framhålla att parternas möjligheter att

vidta stridsåtgärder även i framtiden skall ligga utanför EU:s reglering.

Sverige skall verka för att de enskilda medlemsstaterna nationellt inför regler

som möjliggör internationella sympatiåtgärder.

 Sverige måste sammanfattningsvis aktivt sprida kunskap om den svenska modellen

på arbetsmarknaden. Detta skall i första hand ske till företrädare för EU:s

medlemsstater, men även till representanter för EU:s olika institutioner. Vi

skall arbeta aktivt för att få en bred uppslutning kring dessa frågor.

5.12.2 Arbetsmiljö

Arbetsmiljöfrågorna är en del av den sociala dimensionen av den gemensamma

marknad som upprättas inom EG. Krav på säkerhet och hälsa i arbetet harmoniseras

med stöd av arbetsmiljöbestämmelsen i artikel 118a i EG-fördraget.

 En harmonisering av arbetsmiljökraven syftar till att förhindra otillbörlig

konkurrens mellan företag i olika medlemsstater (s.k. social dumpning). I

ingressen till det s.k. ramdirektivet anges som ett motiv för gemenskapsregler

om hälsa och säkerhet i arbetet att olika nationella bestämmelser kan leda till

skilda skyddsnivåer och möjliggöra konkurrens på bekostnad av säkerhet och

hälsa.

 Denna harmonisering mellan medlemsstaterna får även betydelse för personers

rörlighet inom gemenskapen. En arbetstagare skall kunna räkna med åtminstone

vissa grundläggande arbetsmiljöförhållanden oberoende av var inom gemenskapen

han avser att arbeta. Genom en harmonisering minskas också de risker som skilda

arbetsmiljökrav kan leda till för de arbetstagare som tar arbete i ett annat

land.

 Krav på hälsa och säkerhet i arbetet får också särskild betydelse för

harmoniseringen av lagstiftningen på produktområdet, dvs. när det gäller fri

rörlighet för varor. Enligt artikel 100a.3 i EG-fördraget skall kommissionen i

sina förslag om tillnärmning av bestämmelser som syftar till att upprätta den

inre marknaden och få den att fungera utgå från en hög skyddsnivå när det gäller

hälsa och säkerhet.

 Fördragsparterna utgick från att en harmonisering av de sociala förhållandena

i de olika länderna skulle ske antingen som en indirekt följd av att den

gemensamma marknaden kom att fungera eller direkt genom tillnärmning av lagar

och andra bestämmelser eller andra åtgärder inom ramen för beslutsfattandet inom

EG. Diskussionen om EG:s socialpolitik har också mycket kommit att handla om det

är det första eller det senare som skall gälla. Just arbetsmiljöområdet har

därvid, åtminstone sedan slutet av 70-talet, kommit att präglas av harmonisering

genom ett relativt omfattande lagstiftningsarbete. Detta arbete var särskilt

aktivt under åren 1988-1993 i samband med genomförandet av den inre marknaden.

Tyngdpunkten har därefter förskjutits mot en konsolidering av det som beslutats

liksom en fokusering på genomförandet i medlemsländerna.

 Med stöd av artikel 118a har rådet hittills beslutat sjutton

arbetsmiljödirektiv. Härutöver har sex äldre arbetsmiljödirektiv antagits av

rådet med stöd av artikel 100 och den allmänna kompetensen att besluta om

tillnärmning av lagstiftning som direkt inverkar på den gemensamma marknadens

upprättande och funktion samt med beaktande av artikel 117 om förbättring av

arbetstagarnas arbetsvillkor och levnadsförhållanden.

 Formen minimidirektiv har valts på arbetsmiljöområdet framförallt mot bakgrund

av skillnaderna i såväl arbetsmiljöförhållanden som lagstiftning mellan de olika

medlemsländerna.

Svenska prioriteringar

De övergripande målen för det svenska EU-arbetet på arbetsmiljöområdet är att

kunna vidmakthålla och utveckla arbetsmiljöpolitiken nationellt samtidigt som

kraven på arbetsmiljön och arbetsmiljöarbetet kan förbättras och utvecklas i

samtliga EU-länder. Det senare är viktigt för att uppfylla EU:s grundläggande

sociala mål om fortgående förbättring av arbetsvillkoren. Utvecklingen i andra

länder har också stor betydelse för utvecklingen av arbetsmiljökraven i Sverige.

Alltför stora skillnader kan skapa ojämlika konkurrensförhållanden mellan oss

och länder med lägre krav och därmed verka återhållande på den svenska

arbetsmiljöpolitiken.

 Vi bör mot den här bakgrunden verka för gemenskapsregler som omfattar samtliga

väsentliga aspekter av arbetsmiljön och som läggs på en godtagbar nivå.

 På produktområdet, med krav på totalharmonisering av de gemensamma reglerna,

är det angeläget att verka för att de grundläggande säkerhetskraven får en sådan

utformning att produkterna kan erbjuda en hög säkerhet vid användning i

arbetslivet. Vidare är det viktigt att gemenskapsreglerna på det området inte

kommer att inkräkta på området för minimidirektiv antagna med stöd av artikel

118a. Produktkrav med krav på totalharmonisering bör därför inte avse hur

användningen skall ske. Detta skulle minska utrymmet för det nationella

bestämmandet på arbetsmiljöområdet. Krav på användningen av produkter är viktiga

men skall meddelas som minimikrav med stöd av artikel 118a.

 De gemenskapsregler som antas måste naturligtvis genomföras och tillämpas i

medlemsländerna för att en harmonisering skall komma till stånd. Sverige bör

därför stödja de initiativ som tas för att kontrollera och understödja

genomförande och tillämpning av rättsakterna på arbetsmiljöområdet.

 De närmare prioriteringarna i EU-arbetet på arbetsmiljöområdet har angivits i

en promemoria från Arbetsmarknadsdepartementet (Ds 1995:64) Arbete i Europa -

svenska prioriteringar i EU-arbetet på arbetsmarknadsområdet.

Framtida prioriteringar "Svenska visioner"

Sverige bör fullfölja de prioriteringar som fastlagts. Det är viktigt att

förstärka den sociala dimensionen av den inre marknaden bl.a. när det gäller

hälsa och säkerhet. EU:s arbetsmiljöarbete sker mot en bakgrund med drygt 8 000

dödsfall i arbetet och uppskattningsvis ca 10 miljoner olycksfall och sjukdomar

årligen i samband med arbetet.

 Det är särskilt viktigt att den harmonisering som skett också genomförs i

medlemsländerna samt att det tillväxt och produktivitetsskapande effekterna av

arbetsmiljöförbättringar lyfts fram. Sverige stöder därför utvecklingen av

konsekvensanalyser av regleringen inom området. Det är också ett angeläget

svenskt intresse att få ett genomslag för en vidgad syn på arbetsmiljöfrågorna,

utbildningspolitik och en aktiv arbetsmarknadspolitik.

5.12.3 Jämställdhet mellan kvinnor och män

Att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män är ett av flera viktiga medel för

att förverkliga det övergripande målet inom EU om bättre anställnings-, levnads-

och arbetsvillkor på den inre marknaden. EG-domstolen har också klassificerat

rätten till likabehandling såsom en grundläggande rättighet inom

gemenskapsrätten. De rättsakter som syftar till att genomföra

likabehandlingsprincipen anses därför tillhöra kärnan av den inre marknaden.

 Jämställdhetsarbetet inom EU sker inte bara genom lagstiftning, utan också

genom handlingsprogram för jämställdhet och genom olika verksamheter inom

kommissionen.

 Sverige har kommit långt i frågor som rör jämställdhet mellan kvinnor och män

i ett EU-perspektiv. Många EU-länder efterfrågar svenska erfarenheter på

jämställdhetsområdet och Sverige ses ofta som en förebild. Samtidigt kan

konstateras att det finns skillnader mellan länderna både i fråga om synen på

jämställdhet och på vilka metoder som bör användas i jämställdhetsarbetet.

 När det gäller aktuellt lagstiftningsarbete inom gemenskapen, är frågan om

positiv särbehandling mycket angelägen för Sverige. Från svensk utgångspunkt är

det av stor betydelse att slå fast att positiv särbehandling fullt ut är

förenlig med likabehandlingsprincipen och att alla former av sådan särbehandling

är tillåten om medlemslandet så önskar.

 Rådets beslut om det fjärde handlingsprogrammet för jämställdhet (som gäller

för åren 1996-2000), innebär ett förstärkt politiskt åtagande för jämställdhet

och förbättrade villkor i riktning mot jämställdhet mellan kvinnor och män.

Under beredningen av programmet lyfte Sverige fram frågan om integrering av

jämställdhetsperspektivet i alla politikområden. Sverige fick gehör för sitt

förslag och ett av programmets främsta syfte är således att finna och främja

modeller och metoder för att integrera ett jämställdhetsperspektiv i alla

politiska områden.

 Även kommissionen bedriver ett viktigt arbete för jämställdhetsfrågorna. Under

1996 antog kommissionen bl.a. ett meddelande benämnt "Att införliva

jämställdheten mellan kvinnor och män i gemenskapens hela politik och i samtliga

insatser (mainstreaming)". Kommissionen kommer att fortsätta arbetet med att

integrera ett jämställdhetsperspektiv i alla områden inom EU. Det är ett arbete

som Sverige fäster stor vikt vid och som Sverige kommer att fortsätta att driva

på.

5.12.4 Handikappfrågor

Många EG-beslut som syftar till att genomföra den inre marknaden, t.ex.

produktdirektiv, kan påverka tillgängligheten för funktionshindrande personer.

Som beskrivits tidigare får harmoniserade rättsakter stort genomslag i

medlemsstaterna. Regeringen anser därför att det är viktigt att

handikappfrågorna integreras i alla relevanta områden, i enlighet med FN:s

standardregler för att tillförsäkra människor med funktionshinder delaktighet

och jämlikhet. En resolution med denna innebörd antogs i december 1996 på

förslag av kommissionen. Den avser även arbetet inom gemenskapens institutioner

och organ.

6 Andra frågor av betydelse för den inre marknaden

6.1 Regeringskonferensen

Inom ramen för EU:s pågående regeringskonferens förhandlar medlemsstaternas

regeringar om ändringar i de grundläggande fördragen. Det handlar om att komma

överens om de reformer som är nödvändiga för att förbereda unionen för den

kommande utvidgningen. Syftet är också att föra unionen närmare sina medborgare

genom att göra den mer demokratisk och i stånd att ta sig an de problem som

berör medborgarna.

 Även om den inre marknaden som sådan inte är en fråga för regeringskonferensen

finns viktiga inremarknadsfrågor på dess dagordning. Bl.a diskuteras att

effektivisera EU:s samarbete i rättsliga och inrikes frågor, den sk. tredje

pelaren. Det gäller här att förbättra förutsättningarna för att genomföra den

fria rörligheten för personer. Bland de nödvändiga åtgärderna märks att

förbättra unionens möjligheter att agera när det gäller kampen mot

internationell brottslighet, inte minst i fråga om narkotika. Dessa frågor finns

bland dem som berör medborgarna i Europa allra mest.

 I det utkast till nytt fördrag som det irländska ordförandeskapet lade fram

inför toppmötet i Dublin föreslås att fri rörlighet för personer regleras i en

samlad avdelning där mål och tidtabeller läggs fast. Ordförandeskapet uttrycker

en klar preferens för att den nya avdelningen skall bli en del av samarbetet i

den första pelaren. I detta sammanhang diskuteras också en integrering av

Schengensamarbetet i EU-samarbetet. Ett genomförande av personers fria rörlighet

i unionen berör också frågan om s.k. flexibel integration som i sig är en viktig

fråga på konferensens agenda. Mot bakgrund av att Storbritannien inte delar

majoritetsuppfattningen att de inre gränskontrollerna måste avskaffas för alla

personer kan en lösning omfattande alla 15 medlemsstaterna inte förutses.

Nyckeln kunde då vara en flexibel integration.

 I den allmänna diskussionen om flexibel integration - möjligheten för en

mindre krets medlemsstater att gå vidare i integrationen utan att behöva invänta

de långsammare - föreligger det bred enighet om att den inre marknaden inte är

ett område där sådana lösningar skall få förekomma. Bland de institutionella

reformer som diskuteras i konferensen finns bl.a. en utökad användning av

röstning med kvalificerad majoritet. Beslutsfattandet inom ramen för den inre

marknaden och angränsande områden sker redan idag i de flesta fall med

kvalificerad majoritet men en viss utökning torde nu kunna bli aktuell. I likhet

med Sverige anser dock flertalet medlemsstater att det inte bör komma i fråga

att frångå enhällighetskriteriet på skatteområdet.

 Andra frågor på konferensens dagordning som är av intresse i detta sammanhang

är en förstärkning av miljöpolitiken och av konsumentpolitiken, frågor som

Sverige stöder. Miljöområdet hör till de som Sverige särskilt har prioriterat

genom att lägga fram egna förslag. Bland annat föreslås att artikel 100a.3 skall

ändras så att det framgår att inte bara kommissionens förslag utan också

gemenskapens åtgärder skall utgå från en hög skyddsnivå för bl.a. miljön. Vid

sidan av detta förslag, som alltså syftar till att förbättra de gemensamma

reglerna, vill Sverige att artikel 100a.4 förtydligas. Där bör klart framgå att

medlemsstaterna har rätt att införa nationella bestämmelser efter det att

harmonisering har genomförts om det sker med stöd av nya omständigheter som inte

var kända när harmoniseringsåtgärden vidtogs. När det gäller konsumentpolitiken

anser Sverige att det behövs en tydligare plattform för att garantera

långsiktighet i det konsumentpolitiska arbetet, vilket stämmer väl överens med

målet att föra unionen närmare medborgarna.

6.2 Den ekonomiska och monetära unionen

I artikel 2 i EG-fördraget sägs att Gemenskapen skall ha till uppgift att genom

att upprätta en gemensam marknad och en ekonomisk och monetär union och genom

att fullfölja den gemensamma politik eller verksamhet som avses i artiklarna 3

och 3a... . Den ekonomiska och monetära unionen och den inre marknaden utgör

inte enbart delar av grundpelarna i EG-fördraget, utan utgör också delar av

målen och medlen för gemenskapens ekonomiska politik i allmänhet. Den ekonomiska

och monetära unionen och den inre marknaden är således kopplade till varandra.

 EU:s medlemsstater har sedan lång tid tillbaka bedrivit samarbete på

valutaområdet för att tillse att den inre marknaden fungerar väl. Detta

samarbete inleddes redan i efterdyningarna till Bretton-Woods-systemets

sammanbrott med den s.k. Ormen (The Snake). I slutet av 1970-talet skapades

Europeiska monetära systemet, EMS, där en av de bärande delarna var inrättandet

av en växelkursmekanism, ERM. I diskussionerna kring förhållandet mellan länder

som kommer att delta i valutaunionen och länder som inte kommer att delta har

man på stats- och regeringschefsnivå enats om att skapa en ny växelkursmekanism,

ERM 2, som kommer att efterträda den nuvarande växelkursmekanismen. En av

avsikterna med inrättandet av denna nya växelkursmekanism är att den skall

underlätta den inre marknadens funktionssätt.

 Storleken på en eventuell framtida valutaunion och tidsaspekten är frågor som

kommer att ha betydelse för den inre marknadens funktionssätt. Det kan

diskuteras i vilken grad den inre marknaden kommer att påverkas av en gemensam

valuta. Olika studier har kommit fram till olika svar.

 Inför Maastricht-förhandlingarna utarbetade EG-kommissionen en rapport One

market, One money om den ekonomiska och monetära unionen och dess effekter på

en rad områden. Kommissionen lyfte där fram betydelsen av en gemensam valuta för

den inre marknadens funktionssätt och menade vidare att en gemensam valuta som

komplement till den inre marknaden kommer att förbättra

resursallokeringsfunktionen för prismekanismen i gemenskapen.

 En annan effekt av en gemensam valuta är minskade transaktionskostnader.

Transaktionskostnader utgörs av avgifter för valutaväxling och hantering av

valutakursrisker, men innefattar också eventuella extra kostnader som drabbar

företag på grund av förekomsten av olika valutor (t.ex. kostnader för att

anställa personal som hanterar olika valutor). EG-kommissionen uppskattar i sin

rapport One market, One money dessa kostnader till 0,3-0,4 procent av BNP

varje år och för mindre utrikeshandelsberoende länder ca 1 procent av BNP.

Utredningen om EMU Sverige och EMU under ledning av professor Lars Calmfors

uppskattar emellertid dessa kostnader till ca 0,2 procent av BNP för den

finansiella sektorn om samtliga länder deltar i valutaunionen. Dessa kostnader

blir, enligt utredningen, dessutom mindre om valutaunionen består av färre

länder. Enligt utredningen är vidare besparingen (i form av minskade kostnader)

för företag och den offentliga sektorn svåra att uppskatta, men de överstiger

knappast kostnaderna för den finansiella sektorn. Det är således inte, enligt

utredningen, några stora vinster av att dessa transaktionskostnader försvinner

för samhället i stort, men vinsterna kommer att vara säkra över tiden. Det bör

emellertid påpekas att transaktionskostnader kan vara stora för små och

medelstora företag, vilket bl.a. påpekas av EG-kommissionen, men även av

Industriförbundet.

 Den kanske tydligaste aspekten av bildandet av en valutaunion är att

prisjämförelser kan göras utan att behöva räkna om valutorna, eller att ta

hänsyn till de tidigare nämnda växlingskostnaderna. Det är emellertid oklart hur

stor denna effekt kommer att vara. En fördel i detta sammanhang kan vara att

jämförelser av framtida priser underlättas då valutaosäkerheten bortfaller.

 Calmfors-utredningen menar att påverkan på konkurrenssituationen av en

gemensam valuta inte är särskilt stor, men påpekar samtidigt att risken för

protektionistiska återfall kan minskas eftersom hastiga förskjutningar av

konkurrensförhållandena på grund av valutafluktuationer inte längre kommer att

vara möjliga med en gemensam valuta. I detta sammanhang kan särskilt nämnas

frågan om s.k. misalignments , dvs att valutor inte befinner sig i sin

långsiktiga reala jämvikt. Att en valuta inte befinner sig på sin långsiktigt

hållbara jämviktsnivå är dock svårt att mäta. Det finns emellertid en politisk

aspekt av detta som berör den inre marknadens funktionssätt. Länder kan uppfatta

kraftiga nominella växelkursförändringar (som då i sin tur skulle påverka den

långsiktiga reala växelkursen) som förändringar i konkurrensförhållandena och

därför kräva kompensation eller kräva att hinder restes för handeln mellan

länderna. I detta sammanhang skulle således en gemensam valuta kunna hindra

denna typ av spänningar.

 Med en gemensam valuta kommer således valutafluktuationer mellan de i

valutaunionen deltagande länderna att elimineras. En viktig fråga i detta

sammanhang med implikationer för den inre marknaden är effekterna på handeln

mellan länderna i valutaunionen. En ökad handel skulle vara ett uttryck för en

bättre resursallokering och medföra välfärdsvinster för de deltagande länderna.

Hur handeln mellan länderna på den inre marknaden kommer att påverkas av att

valutakursfluktuationer elimineras genom införandet av en gemensam valuta har

emellertid visat sig vara svårt att påvisa. Empiriska studier visar svagt eller

inget stöd för att valutakursvariationer skulle påverka volymen på

utrikeshandeln.

 En annan aspekt med införandet av en gemensam valuta är frågan om att

eliminera riskerna med fluktuerande valutakurser i handeln med andra länder.

Stora företag har idag möjligheter att eliminera riskerna med

växelkursfluktuationer via olika instrument, t.ex. terminer. För små och

medelstora företag finns emellertid sällan eller aldrig denna möjlighet. För

dessa företag kan därför införandet av en gemensam valuta innebära fördelar (i

form av minskade kostnader) i handeln med andra länder i valutaunionen.

6.3 Utvidgningen

Europeiska rådet i Köpenhamn enades vid sitt möte i juni 1993 om att unionens

associerade länder i central- och östeuropa skall, om de så önskar, bli

medlemmar av unionen om de uppfyller uppställda kriterier. Frågan om utvidgning

har sedan dess en central roll i unionens arbete. Europeiska rådet i Dublin

befäste ytterligare tidtabellen för utvidgningen, dvs. strävan att den inledande

fasen av förhandlingarna med länderna i central- och östeuropa skall sammanfalla

med inledande av förhandlingar med Cypern (och Malta) i enlighet med

slutsatserna från toppmötet i Madrid 1995.

 Europeiska unionen står inför sin femte utvidgning. Denna skulle innebära ett

tillskott på ca 100 miljoner personer vilket ger en marknad med sammanlagt

närmare 480 miljoner konsumenter. En utvidgad inre marknad skulle innebära en

stor tillväxtpotential och ökade handelsmöjligheter. Regeringen ser utvidgningen

som ett viktigt steg mot ett enat Europa. Flertalet av de tolv stater som ansökt

om medlemskap skiljer sig radikalt från nuvarande medlemmar vad gäller ekonomisk

utvecklingsnivå och institutionell uppbyggnad och traditioner. Samtidigt är EU

idag mer politiskt och ekonomiskt integrerat än tidigare, vilket innebär att

kandidatländerna har ett betydligt mer omfattande regelverk att anpassa sig till

än vad som tidigare varit fallet för nytillkommande länder. Med kandidatländerna

avses Bulgarien, Estland, Lettland, Litauen, Polen, Rumänien, Slovenien,

Slovakien, Tjeckien, Ungern och Cypern. Malta har tidigare varit kandidatland,

men under hösten 1996 tillträdde en ny regering, som beslöt att frysa landets

medlemskapsansökan.

 Inom kommissionen studerar man just nu de tänkbara effekterna på den inre

marknaden vid en utvidgning. Regeringens ståndpunkt är att utvidgningen inte får

leda till en uttunning av unionen. Den inre marknaden måste bevaras intakt. Det

är emellertid tänkbart att utvidgningen kan komma att nödvändiggöra

övergångsarrangemang på vissa områden där kandidatländerna inte har möjlighet

att uppfylla regelverket omedelbart vid inträdet eller där konkurrenstrycket bli

för svårt. Undantag av permanent karaktär bör dock undvikas.

 Inför Europeiska rådets möte i Cannes i juni 1995 presenterade kommissionen en

 vitbok om anpassningen till regelverket på den inre marknaden. Vitboken

fungerar som en vägvisare för kandidatländerna och ger information om viktigare

direktiv inom de sektorer som omfattas av den inre marknaden. Kommissionen har

inrättat ett särskilt kontor med uppgift att bistå länderna i

anpassningsprocessen, främst genom förmedling av experthjälp samt

informationsutbyte. Kandidatländerna har i allmänhet kommit en god bit på väg

när det gäller att anpassa lagstiftningen, även om den egna utvecklingen skiftar

mellan länderna. Ett betydligt större problem rör själva genomförandet av

lagstiftningen där såväl utbildad personal som fungerande institutioner ofta

saknas.

 En viktig byggsten i integrationsprocessen med länderna i central- och

östeuropa utgörs av unionens egna interna reformer. Regeringen förespråkar en

mer marknadsorienterad jordbrukspolitik och en reformerad regionalpolitik i

synnerhet inför en utvidgning av unionen.

 Regeringen beslöt nyligen tillsätta sju utredningar inför EU:s kommande

utvidgning för att analysera konsekvenserna inom områdena säkerhetspolitik,

samhällsekonomi, jordbruk, regional utveckling, miljö, personers fria rörlighet

samt samarbetet i rättsliga och inrikes frågor. Inre marknaden utgör ett viktigt

element i framför allt den samhällsekonomiska utredningen. Utgångspunkten för

utredningarna är att på ett så allsidigt sätt som möjligt belysa konsekvenserna

för i första hand Sverige men även för EU som helhet och kandidatländerna.

Utredningarna skall vara klara den 31 oktober 1997.

NÄRINGS- OCH HANDELSDEPARTEMENTET

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1997

Närvarande: Statsrådet Hjelm-Wallén, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],

Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar skrivelse 1996/97:83 Sverige och den inre marknaden.