Bilaga 3

Ålderspensionsreformens

finansiella effekter

Bilaga 3

Ålderspensionsreformens finansiella

effekter

Innehållsförteckning

1 Inledning 5

2 Regelförändringar med anledning av ålderspensionsreformen 5

2.1 Socialavgifter 5

2.2 Statliga ålderspensionsavgifter 6

2.3 Omfördelning av finansieringsansvaret 7

2.4 Premiepensionssystemet 7

2.5 Finansiell infasning 8

3 Statens lånebehov och det statliga utgiftstaket 8

4 Ålderspensionssystemet vid sidan av statsbudgeten 10

5 Den konsoliderade offentliga sektorns finanser 11

Appendix 12

1 Inledning

Den 8 juni 1998 fattade riksdagen beslut om

ett reformerat ålderspensionssystem (prop.

1997/98:151 samt prop. 1997/98:152, bet.

1997/98:SfU13, rskr. 1997/98:315). Reformen

innebär bl.a. förändrade regler för beräkning av

pensionsrätt såväl under tiden för intjänande

som när ålderspensioner betalas ut.

Ålderspensioner beräknade enligt de nya

reglerna kommer emellertid inte att uppbäras

förrän tidigast under år 2001 och då i mycket

begränsad omfattning. De totala offentliga

utgifterna för ålderspension påverkas därför inte

av reformen under perioden fram t.o.m. år 2001,

frånsett förhöjda administrativa utgifter i

samband med införandet av det nya

ålderspensionssystemet samt marginella effekter

av att den lägsta åldern för uttag av ålders-

pension höjs från 60 till 61 år. Den offentliga

sektorns samlade inkomster från skatter och

socialavgifter påverkas inte heller av reformen.

Däremot medför ålderspensionsreformen

fr.o.m. år 1999 betydande omfördelningar av

inkomster och utgifter mellan statsbudgeten,

Allmänna pensionsfonden och den nyinrättade

Premiepensionsmyndigheten. I denna bilaga till

budgetpropositionen för 1999 lämnas en

redogörelse för reformens finansiella effekter i

dessa avseenden.

Vissa delar av socialförsäkringen redovisas inte

över statsbudgeten, men utgifterna begränsas av

det statliga utgiftstaket. Det gäller bl.a.

delpensionsförsäkringen,

arbetsskadeförsäkringen samt ATP. Fr.o.m. år

1999 kommer utgifterna inom delpensions- och

arbetsskadeförsäkringarna att föras över till

statsbudgeten . Ålderspensionsreformen medför

vidare att utgifter för samtliga pensionsförmåner

förutom inkomstbaserad ålderspension redovisas

över statsbudgeten. Därmed kommer

socialförsäkringen vid sidan av statsbudgeten

enbart att omfatta inkomstbaserad

ålderspensionsförmåner, varför benämningen

ändras till "ålderspensionssystemet vid sidan av

statsbudgeten".

2 Regelförändringar med anledning

av ålderspensionsreformen

2.1 Socialavgifter

Det reformerade ålderspensionssystemet skall,

vad gäller inkomstbaserad ålderspension, helt

finansieras med socialavgifter och statliga ålders-

pensionsavgifter. Socialavgifterna utgörs dels av

ålderspensionsavgiften, som tas ut som

arbetsgivaravgift (respektive egenavgift för

inkomster av annat förvärvsarbete), dels av den

allmänna pensionsavgiften, för vilken den

enskilde är avgiftsskyldig. Avgifterna skall

sammantaget motsvara 18,5 procent av

pensionsgrundande inkomster och

pensionsgrundande belopp, vilket

överensstämmer med värdet av den

tillgodoräknade pensionsrätten i det reformerade

ålderspensionssystemet. De pensionsgrundande

beloppen omfattar bl.a. underlag för

ålderspensionsrätt till förtidspensionärer och det

särskilda tillskott, s.k. barnårsrätt, som

tillgodoräknas småbarnsföräldrar vid

fastställande av ålderspensionsrätt.

De slutliga formerna för avgiftsuttaget till det

nya ålderspensionssystemet har ännu inte

fastställts. I avvaktan på slutligt beslut i denna

fråga kommer 1998 års avgiftsnivåer att ligga

kvar. I denna proposition har gjorts ett

beräkningstekniskt antagande att detta gäller för

hela kalkylperioden t.o.m. år 2001, i enlighet med

konventionen att beräkningarna utgår från

gällande lagar. Ålderspensionsavgiften förutsätts

därmed uppgå till 6,40 procent och den allmänna

pensionsavgiften till 6,95 procent av respektive

avgiftsunderlag. Detta innebär att

ålderspensionssystemet övergångsvis tillförs

lägre avgiftsintäkter än vad som skall gälla i

fullfunktionsstadiet, medan statsbudgeten i

motsvarande grad tillgodoräknas högre

inkomster från socialavgifterna. Detta

förhållande beaktas dock i beräkningen av den

s.k. finansiella infasningen, se nedan.

Den allmänna pensionsavgiften tas för

närvarande ut på inkomster upp till förmånstaket

på 7,5 förhöjda prisbasbelopp. Avgiftsintäkterna

förs i sin helhet till Allmänna pensionsfonden.

Ålderspensionsavgiften tas ut på hela underlaget

för arbetsgivaravgifter och egenavgifter, utan

någon takbegränsning. Avgiftsintäkterna

fördelas så att den del som är hänförlig till

inkomstdelar överstigande förmånstaket förs till

staten. Denna andel har fastställts till 7 procent

av influtna avgiftsmedel och antas i enlighet med

den angivna beräkningskonventionen ligga fast

under hela kalkylperioden. Däremot förändras

den andel av influtna ålderspensionsavgifter som

beräknas motsvara intjänad premiepensionsrätt

och förs till inlåning i Riksgäldskontoret, se

nedan. Som en konsekvens härav minskar AP-

fondens andel av avgiftsintäkterna.

Pensionsgrundande inkomster och

pensionsgrundande belopp i det reformerade

pensionssystemet skall enligt riksdagens beslut

under de närmast tre åren uppgå till högst 7,5

förhöjda prisbasbelopp per år, vilket för år 1999

motsvarar 279 000 kronor. Efter år 2001

kommer detta tak att räknas upp i takt med

inkomstutvecklingen i samhället, istället för att

som hittills vara prisindexerat.

Genom riksdagens beslut kommer från med

år 1999 den allmänna pensionsavgiften inte att

räknas in i den pensionsgrundande inkomsten.

Motivet härför är bl.a. att denna avgift i

pensionshänseende skall vara likställd med

arbetsgivaravgifter. Den allmänna

pensionsavgiften liksom ålderspensionsavgiften

tas emellertid ut på bruttoinkomsten, dvs.

inkomsten inklusive den allmänna

pensionsavgiften. Detta innebär att en viss andel

av den pensionsgrundande inkomsten motsvarar

en lägre procentsats för den debiterade

socialavgiften. Det avgiftsuttag till

ålderspensionssystemet som kommer att gälla

under år 1999 på sammantaget 13,35 procent

(6,95+6,40) av bruttoinkomsten motsvarar

sålunda 14,35 procent av den pensionsgrundande

inkomsten. Den senare siffra skall jämföras med

ett avgiftsuttag på 18,5 procent som skall gälla

när ålders-pensionsreformen är fullt genomförd.

Underuttaget på 4,15 procentenheter av

pensionsgrundande inkomster beräknas

motsvara drygt 30 miljarder kronor och utgör

således den ytterligare omfördelning mellan

statsbudgeten och ålderspensionssystemet som

tillkommer när frågan om

ålderspensionssystemets finansiering får sin

slutliga lösning.

En effekt av att den allmänna pensionsavgiften

fr.o.m. 1999 dras ifrån vid beräkning av

pensionsgrundande inkomst är också att

förmånstaket höjs uttryckt i termer av

bruttoinkomsten. Med dagens nivå på den

allmänna pensionsavgiften (6,95 procent)

motsvarar en pensionsgrundande inkomst på 7,5

förhöjda prisbasbelopp en bruttoinkomst, dvs.

inkomsten inklusive denna avgift, på 8,06

förhöjda prisbasbelopp. Taket för uttag av allmän

pensionsavgift höjs därför enligt riksdagens

beslut fr.o.m. år 1999 till 8,06 förhöjda

prisbasbelopp, vilket medför ökade

avgiftsinkomster med ca 1 miljard kronor. För

att kompensera för de ökade avgiftsbetalningarna

höjs skiktgränsen för statlig inkomstskatt, vilket

således ger lägre statliga skatteinkomster. Därtill

uppkommer en negativ effekt för

skatteinkomsterna till följd av att den allmänna

pensionsavgiften dras ifrån vid beräkning av

underlagen för statlig och kommunal

inkomstskatt.

2.2 Statliga ålderspensionsavgifter

En grundprincip i ålderspensionsreformen är att

synliggöra kostnaderna för ålderspension i

samband med att ålderspensionsrätt tjänas in. En

konsekvens härav är att alla inkomster som ger

ålderspensionsrätt skall vara belagda med avgifter

till ålderspensionssystemet, så att intjänad

pensionsrätt alltid sammanfaller med inbetalda

avgifter.

Till skillnad från tidigare skall det därför

fr.o.m. år 1999 erläggas ålderspensionsavgifter

för sådana inkomstersättningar till hushållen som

finansieras över statsbudgeten och är förenade

med ålderspensionsrätt. Det gäller t.ex.

sjukpenning, föräldrapenning och

arbetslöshetsersättning. Likaså skall avgift utgå

på de pensionsgrundande beloppen, även om

dessa är fiktiva inkomster som används vid

beräkning av ålders-pensionsrätt och inte betalas

ut till den enskilde. Avgiften, som benämns

statlig ålderspensionsavgift, skall betalas av staten

till ålderspensionssystemet.

De flesta pensionsgrundande

inkomstersättningar är belagda med allmän

pensionsavgift, som betalas av den enskilde. Den

statliga ålders-pensionsavgiften på dessa

inkomstersättningar utgör en motsvarighet till

arbetsgivaravgiften för löneinkomster. Den

uppgår därför till samma procentsats som denna,

dvs. i avvaktan på en slutlig lösning av

avgiftsfrågan till 6,40 procent av

avgiftsunderlaget.

Till den del pensionsgrundande ersättningar

tillsammans med andra pensionsgrundande

inkomster överstiger taket på 8,06 förhöjda

prisbasbelopp skall statlig ålderspensionsavgift

inte utgå. Cirka 2 procent av de samlade

utbetalningarna av pensionsgrundande

inkomstersättningar beräknas ligga över

förmånstaket och således inte ge pensionsrätt.

Den debiterade statliga ålderspensionsavgiften

för denna typ av inkomster har därför

schablonmässigt bestämts till 6,27 procent. Av

förenklingsskäl tillämpas samma schablon för

alla typer av pensionsgrundande ersättningar. År

1999 beräknas de pensionsgrundande

ersättningarna sammantaget uppgå till drygt 90

miljarder kronor och de statliga

ålderspensionsavgifterna på dessa till 5,7

miljarder kronor.

För de s.k. pensionsgrundande beloppen, som

inte belastas med allmän pensionsavgift, skall den

statliga ålderspensionsavgiften uppgå till 18,5

procent, dvs motsvarande hela

ålderspensionsrätten. De pensionsgrundande

beloppen är beräknade till 70 miljarder kronor

för år 1999 och de statliga

ålderspensionsavgifterna på dessa till 13,2

miljarder kronor.

De statliga ålderspensionsavgifterna uppgår

således sammantaget till ca 19 miljarder kronor

och läggs in under de utgiftsområden inom vilka

pensionsgrundande ersättningar finansieras. Vad

gäller pensionsgrundande belopp i form av

barnårsrätt och antagandeinkomst för

förtidspensionärer inrättas nya anslag.

De statliga ålderspensionsavgifterna fördelas

på ett sådant sätt att ett belopp som kan beräknas

motsvara premiepensionsrätten för dessa

inkomster förs till inlåningskonto hos

Riksgäldskontoret för tillfällig förvaltning inom

premiepensionssystemet. Storleken på denna

andel kommer senare att fastläggas av regeringen

och har i denna proposition beräknats uppgå till

ca 19 procent. Denna andel av de statliga

ålderspensionsavgifterna återförs således till

statsbudgeten i form av inlåning i

Riksgäldskontoret och bidrar därmed inte till att

på kort sikt öka lånebehovet.

2.3 Omfördelning av

finansieringsansvaret

Ett syfte med ålderspensionsreformen är att

tillskapa ett separat system för inkomstrelaterad

ålderspension, till skillnad från dagens ordning

där pensionsförmåner delas in i folk- respektive

tilläggspension. Av detta skäl omfördelas

finansieringsansvaret för olika förmånsformer

mellan statsbudgeten och Allmänna

pensionsfonden.

Allmänna pensionsfonden har hitintills

använts till att finansiera försäkringen för

tilläggspension, som ger förmåner i form av

ålders-, förtids- och efterlevandepensioner. Från

och med år 1999 ändras AP-fondens roll till att

enbart finansiera inkomstrelaterade

ålderspensioner inom det reformerade systemets

s.k. fördelningsdel. Finansieringsansvaret för

tilläggspension i form av förtids- och

efterlevandepension överförs därför till

statsbudgeten och belastar utgiftsområde 10 vad

avser förtidspension och utgiftsområde 11 och

12 vad avser efterlevandepension.

Tilläggspension baseras på pensionsgrundande

inkomster överstigande ett prisbasbelopp, medan

den del av inkomsten som understiger ett

prisbasbelopp ersätts av folkpensionen. För den

som uppbär tilläggspension kan därför

folkpensionen betraktas som en

inkomstrelaterad förmån. Av detta skäl överförs

fr.o.m. år 1999 finansieringsansvaret för

folkpensioner till dem som samtidigt har rätt till

tilläggspension i form ålderspension till

Allmänna pensionsfonden. Resterande del av

folkpensionsutgifterna finansieras över

statsbudgeten. De samlade utgifterna för

folkpensioner i form av ålderspension beräknas

år 1999 uppgå till ca 53 miljarder kronor, varav

42 miljarder kronor är pensioner som utbetalas

till personer som samtidigt har rätt till

tilläggspension i form av ålderspension.

Nettoeffekten av dessa omfördelningar

medför minskade utgifter för statsbudgeten och i

motsvarande grad ökade utgifter för AP-fonden.

2.4 Premiepensionssystemet

Sedan 1995 avsätts medel på ett särskilt

inlåningskonto hos Riksgäldskontoret för en

tillfällig förvaltning inom det reformerade

ålderspensionssystemets premiepensionsdel.

Kontot tillförs medel genom att en bestämd

andel av influtna ålderspensionsavgifter förs dit.

För år 1998 utgör denna andel 22,4 procent av

ålderspensionsavgifterna.

Under år 1999 kommer pensionsrätt för

premiepension att fastställas avseende

inkomståren 1995-1997. Motsvarande belopp

kommer att överföras från den tillfälliga

förvaltningen hos Riksgäldskontoret till

Premiepensionsmyndigheten för placering i

värdepappersfonder enligt den försäkrades val. I

de fall den försäkrade avstår från att välja annan

fondförvaltare placeras medlen hos den

nyinrättade 7:e AP-fonden.

Formellt är Premiepensionsmyndigheten

ägare av fondandelarna i värdepappersfonderna

och myndighetens placeringar i

värdepappersfonder redovisas inte som utgift för

den offentliga sektorn enligt

nationalräkenskaperna. Den

förmögenhetsuppbyggnad som sker inom

premiepensionssystemet utgör därför offentligt

sparande. Det är först när premiepension betalas

ut som det uppkommer en offentlig utgift, som

reduce- rar det offentliga sparandet.

Det sammanlagda värdet av

premiepensionsrätt för åren 1995-1997 beräknas

uppgå till 37 miljarder kronor, vilket sålunda är

det belopp som överförs från Riksgäldskontoret

till Premiepensionsmyndigheten under år 1999.

Premiepensionsmedlen kommer framgent att

överföras från den tillfälliga förvaltningen hos

Riksgäldskontoret andra året efter inkomståret.

Överföringen år 2000 avser således

premiepensionsrätt intjänad under år 1998 och

överföringen år 2001 följaktligen pensionsrätt

intjänad år 1999.

Premiepensionsrätten uppgår för åren 1995

t.o.m. 1998 till motsvarande 2 procent av

pensionsgrundande inkomster och belopp för att

fr.o.m. år 1999 uppgå till 2,5 procent för dem

som helt omfattas av det nya systemets regler.

För dem som är födda före år 1954 och inte fullt

ut omfattas av det nya ålderspensionssystemets

regler för beräkning av pensionsrätt gäller lägre

procenttal. Med anledning av denna höjning av

premiepensionsrätten höjs den andel av influtna

ålderspensionsavgifter som skall tillföras

Riksgäldskontorets inlåningskonto från 22,4

procent till 32,0 procent år 1999. Därvid har även

beaktats att den tidigare schablonen var för lågt

satt och följaktligen för lite medel tillförts

kontot. Höjningen medför att den andel av

ålderspensionsavgifterna som förs till Allmänna

pensionsfonden reduceras i motsvarande grad.

För åren 2000 och 2001 har inte fastställs hur

stor andel av ålderspensionsavgifterna som skall

föras till Riksgäldskontorets inlåningskonto. I

kalkylerna har andelen beräknats till knappt 26

procent.

2.5 Finansiell infasning

Ålderspensionsreformen medför, främst genom

de statliga ålderspensionsavgifterna, i sig en

påtaglig belastning på statsbudgeten, dvs. ett

ökat lånebehov, medan det sker en motsvarande

förstärkning av ålderspensionssystemets

sparande. Mot den bakgrunden har riksdagen

beslutat att det skall ske en kompenserande

överföring av medel från AP-fonden till staten.

Slutligt beslut om storleken på denna överföring

avvaktar fortsatt beredning. Enligt riksdagens

beslut med anledning av prop. 1997/98:151 sker

övergångsvis en överföring av 45 miljarder

kronor år 1999 och en lika stor överföring år

2000. Överföringen sker genom att AP-fonden

vartdera året gör fyra lika stora kvartalsvisa

betalningar av likvida medel till

Riksgäldskontoret. De överförda medlen

används till att amortera statsskulden.

Inriktningen är att det därefter skall ske en

engångsvis överföring av ett större belopp.

Storleken på detta belopp har ännu inte fastställts

slutgiltigt. Här görs ett beräkningstekniskt

antagande om att det sker en överföring på 235

miljarder kronor per den 1 januari år 2001. Detta

antagande är baserat på förutsättningen att den

totala kompensationen av statsbudgeten skall

uppgå till 350 miljarder kronor, vilket vid dagens

räntenivå reducerar statens räntebetalningar med

knappt 20 miljarder kronor per år. Detta belopp

skall jämföras med att ålderspensionsreformen

fullt genomförd beräknas försvaga statsbudgeten

med inledningsvis ca 60 miljarder kronor per år,

jämfört med om någon reform inte genomförts.

Den sammantagna initiala effekten av

ålderspensionsreformen inklusive

kompensationen av statsbudgeten är således att

statens underliggande lånebehov ökar med drygt

40 miljarder kronor medan sparandet i

ålderspensionssystemet förstärks med samma

belopp. Detta skall bedömas mot bakgrund av att

ålderspensionssystemet vid frånvaro av reform

inte varit finansiellt hållbart.

Överföringen sker i form av värdepapper, bl.a.

statsobligationer och bostadsobligationer, och

kontanta medel. Det överförda beloppet avser

marknadsvärdet på de överförda obligationerna.

Till den del överföringen består av

bostadsobligationer skall dessa förvaltas av

Riksgäldskontoret passivt tills dess

obligationerna förfaller.

3 Statens lånebehov och det statliga

utgiftstaket

I tabell 3.1 redovisas effekterna för statens

finanser under åren 1999-2001 av de

regeländringar som redogörs för ovan, givet

antagandet om en kompenserande överföring

från AP-fonden på 235 miljarder kronor år 2001.

Som framgår av tabellen är den samlade effekten

positiv för statens finanser alla tre åren.

Statsskulden amorteras till följd av dessa åtgärder

med nära 170 miljarder kronor, utöver den

amortering som redan ligger i prognosen.

Statsskulden minskar under kalkylperioden med

23 procent av BNP, varav 8 procentenheter kan

hänföras till effekter av ålders-pensionsreformen.

Tabell 3.1 Ålderspensionsreformens effekter på statens

lånebehov

Miljarder kronor

1999

2000

2001

Statsbudgeten

15,0

15,0

15,6

Lägre skatteinkomster p.g.a.

höjd brytpunkt för statlig

inkomstskatt

0,7

0,7

0,7

Statliga ålderspensionsavgifter

18,8

18,7

19,1

Inkomstersättningar

5,7

5,4

5,3

Pensionsgrundande belopp

13,2

13,3

13,7

Ändrat finansieringsansvar

-4,6

-4,4

-4,1

Förtids- och

efterlevandepensioner

37,1

38,1

39,6

Folkpension till pensionärer

med ATP

-41,7

-42,5

-43,7

Riksgäldskontorets

in- och utlåning

Ökad insättning av

premiepensionsmedel

-8,7

-5,3

-5,5

Utbetalning av

premiepensionsmedel

37,0

12,5

18,1

Överföring av medel från AP-

fonden

45,0

45,0

172,0

Räntor

Kupongräntor på överföring

..

..

-3,6

Statsskuldräntor

-3,0

-1,7

1,1

Räntor på in/utlåning

-2,9

-2,3

-2,8

Övriga räntor

-0,1

0,6

-4,1

Kursförluster

..

..

8,0

Statens lånebehov

-1,9

-22,1

-143,5

Statsskuld, procent av BNP

-0,1

-1,2

-8,1

Statens finansiella sparande

+1,8

+22,2

+214,5

Källa: Finansdepartementet

Till den del överföringen år 2001 består av

bostadsobligationer som förvaltas av

Riksgäldskontoret påverkas inte lånebehovet.

Baserat på AP-fondens nuvarande

portföljsammansättning har gjorts ett antagande

om att drygt 60 miljarder kronor av det

överförda beloppet på 235 miljarder kronor

består av bostadsobligationer med förfall efter år

2001. Effekten av överföringen på statens

lånebehov detta år uppgår därför till 172

miljarder kronor. Till detta skall läggas att

Riksgäldskontoret under år 2001 får inkomster i

form av räntor på kupongobligationer som ingår

i de överförda medlen. Sammantaget reducerar

därför den engångsvisa överföringen statens

lånebehov i dessa beräkningar med 176 miljarder

kronor.

Den snabbare amorteringen av statsskulden

som ålderspensionsreformen övergångsvis med-

för reducerar i sin tur statens ränteutgifter. År

2001 beräknas de löpande ränteutgifterna vara ca

4 miljarder kronor lägre än vad fallet skulle varit

utan pensionsreform.

Den reducerade nettoinlåningen hos

Riksgäldskontoret som blir följden av att

premiepensionssystemet startar bidrar också till

att minska statsskuldsräntorna, eftersom

behållningen på inlåningskontot sjunker. Detta

har dock ingen nettoeffekt på lånebehovet

eftersom lägre statsskuldsräntor motsvaras av

mindre inlåning.

Till viss del sker amorteringen av statsskulden

genom en förtidsinlösen av utestående lån. En

sådan inlösen är förenad med kursförluster i den

mån marknadsvärdet på inlösta statsobligationer

överstiger det bokförda värdet. Dessa

kursförluster bokförs i statsbudgeten som

ränteutgifter. Särskilt år 2001 i samband med den

stora engångsvisa amorteringen kan sådana

kursförluster beräknas uppgå till betydande

belopp. Dessa kursförluster bidrar till att öka

statens redovisade lånebehov.

Nationalräkenskapernas redovisning av det

finansiella sparandet mäter förändringen i statens

finansiella förmögenhet, tillgångar minus

skulder. I detta begrepp ingår därför hela

överföringen från AP-fonden, även den del som

inte reducerar lånebehovet. Vidare betraktas inte

kursförluster i samband med förtidsinlösen av

lån som ränteutgift och belastar följaktligen inte

det finansiella sparandet. Sammantaget medför

detta att de beslutade delarna av

ålderspensionsreformen har betydligt större

positiv effekt för statens finansiella sparande.

Statens lånebehov beräknas i

budgetpropositionen för 1999 uppgå till -63,1

miljarder kronor år 2000 och -203,1 miljarder

kronor år 2001, inklusive effekten av de åtgärder

som finns redovisade i tabell 3.1. Dessa siffror

ger emellertid en missvisande bild av statens

finanser.

För det första påverkas de av den

kompenserande överföringen av medel från AP-

fonden som övergångsvis äger rum under dessa

år och vars storlek år 2001 ännu inte fastställts.

För det andra har, som framgår ovan, antagits

att de avgifter som finansierar ålderspen

sionssystemet ligger kvar på en oförändrad nivå

under perioden. När formerna för avgiftsuttag

till det reformerade ålderspensionssystemet

slutligen fastställts kommer emellertid dessa att

höjas och sammantaget uppgå till 18,5 procent av

pensionsgrundande inkomster och belopp. Då

kommer den del av de samlade socialavgifterna

som förs till statsbudgeten att reduceras och den

del som förs till ålderspensionssystemet vid sidan

av statsbudgeten att öka. För år 2000 beräknas

effekten uppgå till 32 miljarder kronor och för år

2001 till 33 miljarder kronor. I tabell 3.1 har

dock den antagna storleken på överföringen år

2001 avpassats med hänsyn till detta.

Fullt genomförd och frånräknat

kompensationen från AP-fonden ökar

ålderspensionsreformen statens primära

lånebehov, dvs. lånebehov exklusive räntor, med

ca 54 miljarder kronor år 2000 och 61 miljarder

kronor år 2001. Med ett högre lånebehov följer i

sin tur högre statsskuld och ränteutgifter. Detta

uppvägs dock av den amortering av statsskulden

som överföringen från AP-fonden ger upphov

till, vilket som angavs ovan ger en reduktion av

ränteutgifterna med ca 20 miljarder kronor.

Nettoeffekten på statens ränteutgifter år 2001

kan beräknas till ca 10 miljarder kronor, bortsett

från effekter av kursförluster vid förtidsinlösen

m.m. Ålderspensionsreformens totala effekt på

statens lånebehov, inklusive räntor, kan därför

uppskattas till drygt 50 miljarder kronor år 2001.

Nivån på det underliggande lånebehovet,

definierat som lånebehovet exklusive

överföringen på 172 miljarder kronor men

ålderspensionsreformen fullt genomförd, kan

beräknas till -7 miljarder kronor år 2001. Efter

motsvarande justering av statens finansiella

sparande kan detta beräknas uppgå till 16

miljarder kronor år 2001. Effekterna av ålders-

pensionsreformen skall ses mot bakgrund av att

pensionssystemet inte varit finansiellt hållbart

utan reform, utan så småningom hade staten fått

skjuta till medel för att täcka underskott i AP-

fonden.

Utgiftsramar och utgiftstak

Ålderspensionsreformen föranleder en teknisk

justering av utgiftsramarna för ett antal

utgiftsområden, liksom av det statliga

utgiftstaket. I appendixet, tabell A.1, redovisas

effekterna på olika utgiftsområden av de statliga

ålderspensionsavgifterna och av omföringen av

finansieringsansvar. Ålderspensionsreformen

motiverar således en teknisk justering av det

statliga utgifts-taket med 19,0 miljarder kronor

år 1999.

I den ekonomiska vårpropositionen beaktades

inte ålderspensionsreformens effekter för ut-

giftstak m.m. I appendixet, tabell A.2, redovisas

nivån på utgiftsramarna exklusive de tekniska

justeringarna med anledning av

ålderspensionsreformen samt förändringen

sedan den ekonomiska vårpropositionen. När

det slutliga avgiftsuttaget till

ålderspensionssystemet fastställts kommer det

att ske ytterligare tekniska justeringar av

utgiftsramar och utgiftstak.

4 Ålderspensionssystemet vid sidan

av statsbudgeten

Ålderspensionsreformen medför på sikt en

kraftig finansiell förstärkning av

ålderspensionssystemet vid sidan av

statsbudgeten, som fr.o.m. år 1999 således

omfattar Allmänna pensionsfonden och

Premiepensionsmyndigheten. Utan reform

skulle Allmänna pensionsfondens sparande

successivt försvagas och visa ett växande

underskott. Som framgår av tabell 4.1 innebär de

kompenserande överföringarna från AP-fonden

till staten att nettoeffekten blir negativ under de

tre närmaste åren. Frånräknat dessa, men med

beaktande av att fondens behållning minskat,

stärks det finansiella sparandet med 43 miljarder

år 1999, 23 miljarder kronor år 2000 och 21

miljarder kronor år 2001 till följd av reformen.

Därtill skall läggas att ålderspensionssystemets

avgiftsinkomster höjs med drygt 30 miljarder

kronor i samband med att de slutliga avgifterna

till systemet fastställs.

Det finansiella sparandet i

ålderspensionssystemet beräknas i

budgetpropositionen uppgå till -0,2 miljarder

kronor 1999, -28,0 miljarder kronor år 2000 och

-219,8 miljarder kronor år 2001. Frånräknat

överföringen från AP-fonden och inklusive

tillkommande avgiftsinkomster beräknas det

finansiella sparandet år 2001 uppgå till ca 48

miljarder kronor eller 2,3 procent av BNP, varav

1,3 procent i AP-fonden och 1,0 procent i

Premiepensionsmyndigheten.

De medel som förvaltas i 7:e AP-fond-

styrelsen, vilka utgörs av premiepensionsmedel

för de som inte väljer annan förvaltare, motsvaras

av en skuld för AP-fonden till Premie-

pensionsmyndigheten. AP-fonden redovisas

netto med avdrag för denna skuld. Det innebär

att AP-fondens finansiella sparande inte påverkas

av avsättningar till den 7:e fondstyrelsen, liksom

inte heller av avkastningen på denna del av

fonden. Detta sparande bokförs istället, i likhet

med vad som gäller för premiepensionsmedlen i

övrigt, på Premiepensionsmyndigheten.

Eftersom utbetalningar av premiepensioner

under de närmaste åren är försumbara

sammanfaller Premiepensionsmyndighetens

finansiella sparande i stort sett med

avgiftsinkomsterna och direktavkastningen på

fondandelarna.

Tabell 4.1 Pensionsreformens effekter för pensions-

systemet vid sidan av statsbudgeten

Miljarder kronor

1999

2000

2001

AP-fonden

Höjt tak för allmän pensions-

avgift

1,0

1,0

1,0

Ändrad fördelning av

ålderspensionsavgifter

-5,1

-1,8

-1,9

Statliga ålderspensionsavgifter

15,3

15,2

15,5

Ändrat finansieringsansvar

Förtids- och efterlevande

pensioner

37,1

38,1

39,6

Folkpensioner till ATP-

pensionärer

-41,7

-42,5

-43,7

Överföring till staten från AP-

fonden

-45,0

-45,0

-235,0

Summa

-38,5

-35,2

-224,8

Ränteeffekt

-1,1

-1,4

-13,2

Premiepensionsmyndigheten

Avsättningar till premiepension

37,0

12,5

18,1

Räntor, utdelningar

1,0

2,2

3,1

Finansiellt sparande

-1,6

-21,9

-214,2

AP-fonden

-39,6

-36,6

-235,4

Premiepensionsmyndigheten

38,0

14,7

21,2

Anm. Avsättning till 7:e AP-fonden förs till Premiepensionsmyndigheten

Källa: Finansdepartementet

5 Den konsoliderade offentliga

sektorns finanser

Som framgått ovan har ålderspensionsreformen

små effekter på de totala offentliga inkomsterna

och utgifterna. Den offentliga sektorns

finansiella sparande påverkas endast marginellt.

Däremot medför reformen på sikt en

omfördelning av det offentliga sparandet från

staten till ålderspensionssystemet, även om detta

under kalkylperioden döljs av tillfälliga faktorer.

Ålderspensionsreformen har dock effekter på

en offentliga sektorns konsoliderade

bruttoskuld. Främst överföringen av medel från

Allmänna pensionsfonden för amortering av

statsskulden bidrar till att reducera statsskulden

och som en konsekvens härav den offentliga

sektorns konsoliderade bruttoskuld. Den senare

beräknas genom att till statsskulden (värderad till

nominellt värde) lägga kommunernas skulder

och dra ifrån interna fordringar inom offentlig

sektor, främst AP-fondens innehav av

statspapper. I detta sammanhang skall även 7:e

AP-fondstyrelsens innehav av statspapper

betraktas som en intern fordran inom den

offentliga sektorn.

Av tabell 5.1 framgår att den konsoliderade

bruttoskulden ökar 1999 till följd av ålders-

pensionsreformen. Detta förklaras av att effekten

på statsskulden är liten detta år, eftersom ett

stort belopp samtidigt förs till

Premiepensionsmyndigheten. Effekten på AP-

fonden och därmed även på AP-fondens

statspappersinnehav överväger och sammantaget

medför de olika transaktionerna att den

offentliga sektorns skuld till externa kreditgivare

ökar. År 2001 reduceras dock den konsoliderade

bruttoskulden påtagligt till följd av den stora

amorteringen av statsskulden. Sammantaget

beräknas skulden minska med nästan 70

miljarder kronor eller 3,3 procent av BNP till

följd av ålderspensionsreformen. Här görs

antagandet att andelen statspapper i AP-fondens

tillgångar inte påverkas av att fondens behållning

reduceras.

Tabell 5.1 Effekt på konsoliderad bruttoskuld

1999

2000

2001

Miljarder kronor

Procent av BNP

9

0,5

-2

-0,1

-69

-3,3

Källa: Finansdepartementet

Appendix

Tabell A.1 Teknisk justering av utgiftsramar och utgiftstak med anledning av

ålderspensionsreformen

Miljoner kronor

1999

2000

2001

Statliga ålderspensionsavgifter

UO6

Totalförsvar

3

3

3

UO9

Hälsovård, sjukvård och social omsorg

1

1

1

UO10

Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp

11 424

11 660

12 122

UO11

Ekonomisk trygghet vid ålderdom

12

6

7

UO12

Ekonomisk trygghet för familjer och barn

4 082

4 056

4 092

UO13

Ekonomisk trygghet vid arbetslöshet

1 931

1 507

1 362

UO14

Arbetsmarknad och arbetsliv

761

837

767

UO15

Studiestöd

600

642

660

UO16

Utbildning och universitetsforskning

28

31

33

UO17

Kultur, media, trossamfund och fritid

5

5

5

UO23

Jord och skogsbruk m.m.

0,2

0,2

0,2

Summa

18 847

18 748

19 052

Ändrat finansieringsansvar

UO10

Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp

24 194

24 694

25 727

UO11

Ekonomisk trygghet vid ålderdom

-29 420

-29 833

-30 593

UO12

Ekonomisk trygghet för familjer och barn

672

696

729

Ålderspensionssystemet vid sidan av statsbudgeten

4 554

4 443

4 137

Total justering av utgiftstaket för staten

19 000

19 000

19 000

Tabell A.2 Utgiftsramar och utgiftstak exklusive teknisk justering för

ålderspensionsreformen

Miljoner kronor

Skillnad mot vårpropositionen

1999

2000

2001

1999

2000

2001

UO1

Rikets styrelse

4 180

4 263

4 554

17

47

6

UO2

Samhällsekonomi och finansförvaltning

1 705

1 484

1 581

-354

-524

-429

UO3

Skatteförvaltning och uppbörd

5 811

5 838

5 925

25

-26

-98

UO4

Rättsväsendet

21 919

22 175

22 567

308

-34

-320

UO5

Utrikesförvaltning att förbättra anställbarheten, att

utveckla företagarandan, att uppmuntra

företagens och de anställdas anpassningsförmåga

och att stärka jämställdhetspolitiken. Inom varje

huvudområde finns ett antal riktlinjer som anger

vad länderna bör göra och i vissa fall finns

konkreta mål som länderna skall sträva efter att

uppnå.

Regeringen konstaterar i den svenska

handlingsplanen att regeringens

sysselsättningspolitik ligger väl i linje med

riktlinjernas rekommendationer. Regeringen

välkomnar särskilt att jämställdhetspolitiken är

ett eget huvudområde. Vidare delar regeringen

till fullo riktlinjernas inriktning på att

arbetskraftens anställbarhet måste främjas

genom aktiva åtgärder, med betoning på

utbildning och kompetensutveckling, och att

detta prioriteras framför passivt kontantstöd.

I tre fall anger riktlinjerna kvantitativa mål för

medlemsländernas sysselsättningspolitik. För det

första skall alla arbetslösa ungdomar erbjudas

arbete, åtgärd, utbildning eller någon annan

aktiverande insats inom 6 månader. För det

andra skall motsvarande erbjudas arbetslösa

vuxna inom 12 månader. Slutligen skall andelen

arbetslösa som deltar i aktiva

arbetsmarknadspolitiska åtgärder uppgå till

genomsnittet för de tre mest framgångsrika

länderna, vilket är 20 procent.

Sverige uppfyller i de flesta fall de mål och

intentioner som riktlinjerna ger uttryck för. I

flera fall är regeringens ambition mer

långtgående än vad riktlinjerna anger, bl.a. vad

gäller aktiva åtgärder för arbetslösa.

3.3 Den fortsatta proceduren

I enlighet med Amsterdamfördragets

bestämmelser om sysselsättning presenterar

kommissionen under oktober 1998 ett förslag till

riktlinjer för sysselsättningen för 1999. Förslaget

kommer att behandlas av ministerrådet och

därefter av Europeiska rådet vid toppmötet i

Wien i december 1998. Riktlinjerna för 1999

kommer sedan att ligga till grund för

utarbetandet av uppdaterade nationella

handlingsplaner i medlemsländerna. Liksom

tidigare ligger huvudansvaret för sysselsättnings-

och arbetsmarknadspolitiken på de enskilda

medlemsländerna.

4 Ett mål för sysselsättning och

sociala ersättningar

4.1 Inledning

En starkt bidragande orsak till framgångarna

med att uppnå sunda statsfinanser, stabila priser

och minskad arbetslöshet har varit att det funnits

tydliga mål för den ekonomiska politiken och att

politiken utformats med utgångspunkt i dessa

mål. Målen för inflationstakten och de offentliga

finanserna har i stor utsträckning bidragit till den

snabba saneringen av statsfinanserna och den

positiva ränteutvecklingen under senare år. Ett

ytterligare mål som påverkat regeringens politik

är målet om halverad arbetslöshet till år 2000.

Bekämpningen av arbetslösheten är alltjämt

regeringens mest prioriterade uppgift och

utvecklingen är nu på rätt väg. Sysselsättningens

grundläggande betydelse, inte minst för

finansiering av offentlig verksamhet, gör att

regeringen nu föreslår att det befintliga

arbetslöshetsmålet kompletteras med ett mål för

sysselsättning och sociala ersättningar.

4.2 Ett mål för sysselsättning och sociala

ersättningar

Andelen sysselsatta av befolkningen mellan 20

och 64 år skall öka från 74 procent 1997 till 80

procent år 2004, därigenom minskar behovet av

sociala ersättningar.

År 1997 var 74 procent av befolkningen mellan

20 och 64 år reguljärt sysselsatta med en

genomsnittlig faktisk arbetstid om drygt 30

timmar i veckan. Denna andel skall öka till 80

procent under perioden fram till och med 2004

och komma både kvinnor och män till del. Det

betyder att cirka 375 000 nya arbetstillfällen

behöver tillkomma netto mellan år 1997 och år

2004, vilket motsvarar närmare 55 000 nya

arbetstillfällen per år. För att kunna säkra ett väl

fungerande välfärdssystem måste huvuddelen av

arbetstillfällena tillkomma i den privata sektorn.

Med ökad sysselsättning, utbildning,

rehabilitering och andra aktiva åtgärder kommer

personer som idag förhindras att arbeta och

därför är beroende av sociala bidrag och

ersättningar för sin försörjning att kunna återgå

till arbete. Därigenom reduceras behovet av

försörjning genom dessa system årligen med

cirka 35 000 helårspersoner (se vidare avsnitt

4.2.3), totalt cirka 240 000 helårspersoner under

perioden 1997-2004.

En hög sysselsättning skall främja en

ekologiskt hållbar utveckling och vara förenlig

med de miljöpolitiska målen i övrigt.

Omställningen till ett hållbart Sverige bidrar

också till att stärka svenskt näringsliv och öka

sysselsättningen, inte minst inom miljörelaterade

verksamheter.

4.2.1 Varför ett mål för sysselsättning och

sociala ersättningar?

Det är önskvärt att en så stor andel av

befolkningen i arbetsför ålder som möjligt är

sysselsatt i reguljärt arbete. En högre

sysselsättning bidrar till högre tillväxt, ökad

välfärd, en jämnare fördelning av inkomsterna

och till ett mer jämställt samhälle.

En låg sysselsättningsgrad, och den därmed

sammanhängande arbetslösheten, medför

avsevärda kostnader för såväl hela samhället som

enskilda personer. Arbetslöshet är en kostnad för

samhället genom att en tillgänglig resurs är

outnyttjad. Det är också en kostnad för offentlig

sektor genom att skattebaserna utvecklas mindre

gynnsamt än vid en högre sysselsättning,

samtidigt som utgifterna för olika typer av

arbetsmarknadsrelaterade transfereringar blir

högre. Arbetslösheten innebär dessutom

kostnader för individen i form av lägre

inkomster och risken att förlora yrkesmässiga

och sociala färdigheter.

Genom att fler kvinnor och män kan försörja

sig genom reguljärt arbete minskar trycket på de

offentliga försäkringssystemen och de offentliga

finanserna stärks. Inte minst med tanke på den

framtida demografiska utvecklingen med en

åldrande befolkning är det viktigt att fler kvinnor

och män i arbetsför ålder är sysselsatta.

En av hörnstenarna i regeringens politik för

ökad sysselsättning och minskad arbetslöshet är

att huvuddelen av sysselsättningsökningen bör

komma i näringslivet. Denna sektor är tillväxtens

och välfärdssystemets bas (se vidare avsnitt 2).

Samtidigt är välfärdssystemet en viktig

förutsättning för ett högproduktivt näringsliv.

Inte minst gäller detta vårt

socialförsäkringssystem som i mycket hög grad

är uppbyggt på principen att förmåner skall

baseras på förvärvsarbete och vara individuella.

Genom att försäkringen är knuten till individen

främjas rörlighet och effektivitet på

arbetsmarknaden under socialt acceptabla

former.

4.2.2 Hur har målet formulerats?

Målet för sysselsättningsutvecklingen är att 80

procent av alla personer mellan 20 och 64 år skall

vara reguljärt sysselsatta år 2004. Tidpunkten

2004 har valts för att åtgärder som vidtas under

de närmaste åren skall hinna få effekt.

Som reguljärt sysselsatt räknas inte de

personer som är sysselsatta i en

arbetsmarknadspolitisk åtgärd . Antalet kvinnor

och män i dessa åtgärder uppgick till knappt

40 000 under år 1997. Denna grupp förväntas

minska i takt med att sysselsättningsläget

förbättras.

Målet bör heller inte vara att ungdomar i

gymnasieåldern skall vara reguljärt sysselsatta

eftersom denna grupp i första hand befinner sig i

gymnasieutbildning. Antalet sysselsatta 16-19

åringar har sjunkit kraftigt under de senaste

decennierna. Från att 1970 ha varit fler än

220 000 eller cirka 5,8 procent av arbetskraften,

är de nu drygt 85 000, vilket motsvarar 2 procent

av arbetskraften. Denna utveckling förklaras

huvudsakligen av att en större andel av denna

åldersgrupp är i utbildning, vilket återspeglar

ökade utbildningskrav och minskad efterfrågan

på lägre utbildad arbetskraft. Arbetslösheten

bland de yngsta bör i första hand motverkas

genom utbildning som syftar till att ge dem en

starkare position på arbetsmarknaden i ett senare

skede.

Målet är således att öka den reguljära

sysselsättningen, främst inom den privata

sektorn. Den strukturomvandling som alltjämt

pågår inom näringslivet och inom offentlig

verksamhet bör fortgå utan riktade

stimulansåtgärder från staten. Denna

omvandling underlättas av ett väl fungerande

utbildningsväsende och en aktiv

arbetsmarknadspolitik anpassad till

konjunkturläget med förmåga att tillgodose

arbetsmarknadens kompetensbehov.

4.2.3 Hur ambitiöst är målet?

Målet bygger på den prognos för den

ekonomiska utvecklingen fram till och med år

2001 som utgör underlag för

budgetpropositionen för år 1999 (se vidare bilaga

2), förlängd med utgångspunkt i

Konjunkturinstitutets (KI) senaste medelfristiga

kalkyler som publicerades i mars 1998. Målet kan

uppnås med en tillväxt som i genomsnitt är något

mer ambitiös än KI:s basscenario under åren

efter sekelskiftet så att tillväxttakten i ekonomin

blir i genomsnitt 2,75 procent per år.

Andelen reguljärt sysselsatta beräknas öka

med 6,1 procentenheter till år 2004 från 73,9

procent år 1997. Detta innebär att knappt 4,2

miljoner kvinnor och män kommer att vara

sysselsatta, en nettoökning med ungefär 375 000

arbetstillfällen. Av tabell 4.1 framgår att antalet

sysselsatta då nästan är tillbaka i nivå med topp-

året 1990. Mätt som andel av den arbetsföra

befolkningen är ökningen dock mer blygsam.

Skälet till detta är att den arbetsföra

befolkningen beräknas öka med nästan 275 000

personer mellan år 1990 och år 2004.

Tabell 4.1 Befolkningen mellan 20-64 år och andelen

reguljärt sysselsatta 1976-2004

År

Befolkning

Sysselsatta

Relativ

1997

Andel

sysselsatta

Relativ

1997

1976

4 736

3 728

-78

78.7

4,8

1980

4 761

3 880

74

81,5

7,6

1985

4 813

3 945

139

82,0

8,0

1990

4 953

4 223

417

85,3

11,3

1997

5 148

3 806

-

73,9

-

2004

5 224

4 179

373

80,0

6,1

Källa: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet

Vid fastläggandet av sysselsättningsmålet har den

demografiska utvecklingen vägts in. År 2004

kommer antalet individer i åldrarna 20-64 år att

ha ökat med nästan 76 000. Det kommer då att

finnas cirka 162 000 färre individer i åldrarna

20-34 år, medan det finns drygt 278 000 fler

55-64 åringar. Detta innebär 80 000 färre kvinnor

och 82 000 färre män i åldrarna 20-34 år, och

135 000 fler kvinnor och 143 000 fler män i

åldrarna 55-64 år. En rent demografisk prognos,

där dagens åldersspecifika sysselsättningskvoter

hålls konstanta, talar för att sysselsättningen

kommer att öka något långsammare än

befolkningstillväxten och därmed bidra till att

marginellt sänka sysselsättningsandelen. Detta

beror på att åldersgruppen som växer snabbast

har en förhållandevis låg sysselsättningsfrekvens.

I diagram 4.1 visas sysselsättningsutvecklingen

från år 1976 till det sista utfallsåret 1997 samt en

tänkt utvecklingsbana fram till den målsatta

nivån år 2004. För att denna utveckling skall

komma till stånd krävs i genomsnitt närmare

55 000 tillkommande arbetstillfällen per år. Mot

bakgrund av det kraftiga fallet i sysselsättning

under åren 1990-1993 är det en ambitiös men

inte orealistisk målsättning. Som en jämförelse

kan det nämnas att cirka 100 000 arbeten tillkom

under den senaste högkonjunkturen 1994-1995.

Den genomsnittliga årliga ökningen av antalet

sysselsatta var 32 000 under 70-talet och 33 000

under 80-talet. Under dessa tjugo år ökade

andelen sysselsatta mellan 20 och 64 år

trendmässigt och nådde under de sista årens

högkonjunktur mer än 85 procent. Därefter

sjönk andelen sysselsatta hastigt till nivåer som

gjorde att hela uppgången utraderades. En

återgång till den sysselsättningsgrad som rådde

före överhettningsperioden i slutet på åttiotalet

är en viktig förutsättning för att garantera ett

stabilt välfärdssystem.

Diagram 4.1 Andelen reguljärt sysselsatta 1970 - 2004

Procent

Den ovan beskrivna

sysselsättningsutvecklingen innebär och

förutsätter en minskning av antalet personer

som på grund av arbetslöshet eller ohälsa

förhindras att arbeta och därmed blir beroende

av sociala ersättningar och bidrag för sin

försörjning. För att nå upp till målet om ökad

sysselsättning måste ofrivilliga hinder för

arbete undanröjas. Samtidigt medför en ökad

sysselsättning minskade behov av

arbetsmarknadspolitiska åtgärder samt en

minskad belastning på

socialförsäkringssystemen. De två kriterier

som använts för att avgränsa de grupper av

ersättningar och bidrag som skall minska är att

(i) de utgår vid ofrivilliga hinder för arbete till

följd av arbetslöshet eller ohälsa och (ii)

ersättningarna/bidragen är i nivå med

ersättning vid arbetslöshet eller norm för

socialbidrag. Ålderspensioner, delpension,

föräldraförsäkring, barnbidrag och

studiebidrag berörs ej då de inte ersätter

inkomstborfall vid ofrivilligt hinder för arbete.

Den valda avgränsningen innebär inte

nödvändigtvis att alla bidrag måste minska

eller minska i samma omfattning. Exempelvis

kan

arbetsmarknadsutbildning ges en fortsatt hög

prioritet inom ramen för en lägre total

åtgärdsnivå.

Sysselsättningsmålet har således en naturlig

koppling till ett minskat beroende av sociala

ersättningar och bidrag. Utgifterna för dessa

ersättningar och bidrag har som andel av BNP

mer än fördubblats under de senaste trettio åren.

År 1970 uppgick de brutto till knappt 5 procent

av BNP och år 1997 till drygt 11 procent av

BNP. Under 1990-talet är det framförallt

arbetslöshetsrelaterade utgifter som ökat kraftigt

som en följd av den ekonomiska krisen. De

växande utgifterna för utbildning, vård och

omsorg framöver kräver både fler

förvärvsarbetande och minskade transfereringar.

Genom att minska behovet av sociala

ersättningar och bidrag skapas utrymme för

andra angelägna uppgifter. Om fler kan delta i

arbetslivet blir det också lättare att upprätthålla

arbetslinjen och välfärdssystemens legitimitet.

En ökad sysselsättning kommer inte med

nödvändighet att leda till en lika stor minskning

av antalet som försörjs av sociala bidrag och

ersättningar, utan detta torde förutsätta aktiva

åtgärder, utbildning, effektivare rehabilitering

m.m. Målet när det gäller sociala ersättningar och

bidrag är att antalet personer, omräknat till helår,

vars försörjning utgörs av ersättning vid ohälsa ,

arbetslöshet, deltagande i

arbetsmarknadsåtgärder och socialbidrag skall

minska från drygt 1 miljon helårspersoner 1997

till 0,8 miljoner år 2004 genom det förbättrade

sysselsättningsläget. Den totala minskningen av

antalet personer med sociala ersättningar och

bidrag beräknas sålunda vara cirka 240 000, vilket

är färre än målet för sysselsättningsökningen

som är cirka 375 000 personer. Ett viktigt skäl till

att antalet med sociala ersättningar och bidrag

inte beräknas minska i samma utsträckning som

ökningen av antalet sysselsatta är att vissa

personer som övergår i sysselsättning kommer

att vara fortsatt beroende av t.ex. sjukpenning

eller socialbidrag.

Tabell 4.2 Antal personer som försörjs med sociala

ersättningar och bidrag vid ofrivilligt hinder för arbete, i

åldersgruppen 20-64 år.

1997

2004

Ersättning vid ohälsa

481 000

481 000

Ersättning vid arbetslöshet

320 000

190 000

Konjunkturberoende

arbetsmarknadsåtgärder

179 000

107 000

Socialbidrag (avser 1996)

73 000

35 000

Summa

1 053 000

813 000

Anm. För socialbidrag har använts en schablon som baseras på de totala

utgifterna

dividerat med normnivån för en ensam person under ett år, justerat för

genomsnittlig

varaktighet.

Källa: Arbetsmarknadsstyrelsen, Riksförsäkringsverket, Statistiska centralbyrån

och

Finansdepartementet

I tabell 4.2 visas antalet personer med sociala

ersättningar och bidrag omräknat till s.k.

helårsekvivialenter. Helårsekvivalering utgör en

omräkning av antalet personer med ersättning till

motsvarande antal personer med

helårsförsörjning från sociala ersättningar och

bidrag. Beräkningarna i tabellen har gjorts utifrån

officiell statistik från Riksförsäkringsverket

(RFV), Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) och

Statistiska centralbyrån (SCB). I tabellen visas

det beräknade antalet personer med

helårsförsörjning genom sociala ersättningar och

bidrag 1997 och en beräknad minskning fram till

år 2004. Antalet ersatta dagar inom

försäkringssystemen som RFV och AMS

handhar har omräknats till antal "helårspersoner"

i termer av frånvaro från arbete under ett helt år.

Antalet personer som under en kortare tid

mottagit någon form av ersättning eller bidrag är

naturligtvis större än vad som anges i tabellen då

det finns många individer som mottagit

ersättning under kortare tider än under ett år.

Målet innebär att omfattningen skall minska med

motsvarande helårsförsörjningen för 240 000

personer fram till och med år 2004. Som framgår

av tabellen är det främst genom ett förbättrat

sysselsättningsläge, och därmed ett minskat

behov av arbetslöshetsersättningar, socialbidrag

och arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som målet

skall uppnås.

För "ersättning vid ohälsa" innebär den

beräknade utvecklingen en oförändrad

omfattning inom framförallt sjukförsäkring och

förtidspension. Då den demografiska

utvecklingen medför en tendens till ökat antal

förtidspensioner under kommande år, krävs goda

resultat vad gäller rehabilitering av personer med

nedsatt arbetsförmåga samt en tillämpning av

reglerna för prövning av rätten till

förtidspensioner i linje med de åtgärder som

regeringen vidtagit.

Statistiska centralbyrån kommer enligt

regeringens direktiv att löpande producera

statistik över antalet personer som försörjs

genom sociala ersättningar och bidrag.

Statistikproduktionen genomförs av SCB med

stöd från AMS, RFV och KI.

5 Tillväxt, sysselsättning och

arbetslöshet fram till år 2001

5.1 Den ekonomiska utvecklingen

Svensk ekonomi utvecklas fortsatt starkt. Trots

att Asienkrisen har fördjupats och tillväxten i

världsekonomin som helhet har reviderats ner i

förhållande till bedömningen i den ekonomiska

vårpropositionen, väntas Sveriges samlade

produktion av varor och tjänster att växa med 3

procent under både 1998 och 1999.

Hemmamarknaden har övertagit rollen som

motor i ekonomin. Ökningen i den inhemska

efterfrågan drivs framför allt på av en ökad privat

konsumtion och ökade investeringar medan

nettoexportens roll för BNP-tillväxten har

minskat, bl.a. till följd av den svagare

utvecklingen av exporten i spåren av Asienkrisen

och en kraftigt ökad import av tjänster.

Tillväxtens förändrade sammansättning är

gynnsam för sysselsättningen och bidrar till att

minskningen av den öppna arbetslösheten

skyndas på.

Tack vare en fortsatt god

konjunkturutveckling och lägre ränteutgifter

fortsätter de offentliga finanserna att förbättras.

För de kommande åren kommer de saldomål

som riksdagen har beslutat om att överträffas,

vilket innebär att amorteringstakten på

statsskulden kan öka. Inflationstrycket i den

svenska ekonomin väntas vara fortsatt mycket

lågt under resten av 1998 och under 1999 och

inflationen (mätt som årsgenomsnitt) väntas

ligga under eller inom inflationsmålet på 2

procent under hela perioden fram till och med år

2001. Mot denna bakgrund väntas räntorna bli

fortsatt låga, vilket i sin tur borgar för ett fortsatt

gott investeringsklimat.

Tabell 5.1 Nyckeltal 1997 - 2001

1997

1998

1999

2000

2001

Öppen arbetslöshet

8,0

6,6

5,7

4,4

4,0

Arb.pol. åtgärder

4,3

3,9

3,9

3,8

3,5

Antal sysselsatta

-1,0

1,3

1,5

1,8

1,1

Kontantlön per timme

4,5

3,3

2,9

3,2

3,0

KPI, årsgenomsnitt

0.9

0,5

0,7

1,7

2,0

Off. finansiellt sparande

-1,1

2,1

1,1

2,3

3,3

BNP

1,8

3,0

3,0

3,2

2,6

Anm. Den öppna arbetslösheten och personer i åtgärder redovisas i procent av

arbetskraften.

Off. finansiellt sparande är uttryckt som andel av BNP. Årlig procentuell

förändring redovisas

för antal sysselsatta, löner, KPI och BNP.

Källa: Statistiska centralbyrån och Finansdepartementet

5.2 Arbetsmarknaden

Utvecklingen på arbetsmarknaden har hittills i år

varit mycket positiv med en ökad sysselsättning

inom såväl den privata sektorn som inom

kommunsektorn. Indikatorer, såsom antalet

nyanmälda lediga platser, talar för en fortsatt

positiv sysselsättningsutveckling även under

nästa år. Till följd av att tillväxten huvudsakligen

väntas drivas av privat konsumtion och

bruttoinvesteringar, ökar sysselsättningen nästa

år mest inom privat tjänstesektor och inom

byggnadsverksamhet. Sysselsättningen inom

primärkommuner och landsting väntas fortsätta

öka även under 1999.

En fortsatt positiv utveckling av

sysselsättningen förutsätter, förutom en fortsatt

god konjunktur, att löneökningarna inklusive

löneglidning kan begränsas till 3 procent. En

ökad samsyn om vikten av låga nominella

löneökningar bland arbetsmarknadens parter i

kombination med nya avtalskonstruktioner,

större flexibilitet beträffande arbetstidens

förläggning och fortsatt låga

inflationsförväntningar väntas bidra till att

löneökningarna hamnar på en nivå som

möjliggör en sysselsättningsexpansion under

kommande år.

Givet dessa förutsättningar väntas

sysselsättningen öka med 1,3 procent under

innevarande år och med ytterligare 1,5 procent

respektive 2,0 procent under 1999 och år 2000.

För år 2001 beräknas sysselsättningsökningen

uppgå till drygt en procent. Den totala

sysselsättningsökningen mellan 1997 och 2001

beräknas uppgå till cirka 230 000 personer.

Den starka sysselsättningsutvecklingen väntas

bidra till att den öppna arbetslösheten minskar.

Visserligen ökar arbetskrafstutbudet under

perioden både till följd av att

arbetsmarknadsläget förbättras och att den

arbetsföra befolkningen ökar, men den fortsatta

ökningen av antalet utbildningsplatser i

Kunskapslyftet och i högskolan väntas bidra till

att uppgången i arbetskraftsdeltagandet inte blir

så stort att den öppna arbetslösheten ökar. För

att den öppna arbetslösheten skall minska till 4,0

procent i slutet av år 2000 krävs dock att

utbildningssatsningarna även framöver riktas till

personer som i annat fall skulle ha varit öppet

arbetslösa.

 I enlighet med riksdagens beslut kommer, som ett led i

ålderspensionsreformen, delpensionsförmånen att avvecklas så att denna

förmån inte beviljas efter år 2000. Delpension kommer dock att fortsätta

betalas ut även efter år 2000 till dem som redan beviljats sådan förmån.

Avvecklingen av delpensionssystemet är inte beaktad i de siffror som

redovisas i denna bilaga.

 Icke säsongrensad öppen arbetslöshet uppgick till 7,3 procent i augusti.

 För en mer detaljerad genomgång av de åtgärder som vidtagits hänvisas

till uppföljningen av arbetslöshetsmålet i budgetpropositionen för 1998.

 Denna prognos är en sammanvägning av de uppskattningar av

löneglidningen som gjorts av parterna eller av de oberoende medlarna

inom vissa avtalsområden.

 Omräknat till årsstudieplatser motsvarade den totala gymnasiala

vuxenutbildningen under hösten 1997 och våren 1998 cirka 115 000

platser, varav cirka 37 000 var kommunalt finansierade i den så kallade

basorganisationen. Antalet studerande på gymnasial nivå inom

Kunskapslyftet under första halvåret 1998 motsvarade cirka 105 000

årsstudieplatser.

 Som en jämförelse kan nämnas att cirka 61 000 personer uppbar UBS

under höstterminen 1997. Av dessa var 86 procent arbetslösa före

studierna. Resterande var förvärvsarbetande som ersattes med en

långtidsarbetslös.

 Arbetsmarknadsinstitut (AMI) inkluderas inte här i de

konjunkturberoende arbetsmarknadspolitiska åtgärderna.

 Åtgärden, som infördes 1 januari 1998, ersätter beredskapsarbete,

rekryteringsstöd och utbildningsvikariat.

 Åtgärden infördes 1 januari 1998.

 IT-satsningen startade i december 1998.

 RRV har påpekat att det finns oklarheter vid redovisningen av antalet

långtidsinskrivna. Antalet påverkas av hur arbetsförmedlingarna väljer att

redovisa arbetssökande.

 Långtidsinskrivning bryts av arbete, offentligt skyddat arbete (OSA),

anställning med lönebidrag, eller anställningsstöd och OTA.

 1997 var sysselsättningsintensiteten bland utomnordiska män 41

procent och bland kvinnor 28 procent.

 Jämfört med augusti 1997 har långtidsarbetslösheten bland 20 - 24-

åringar minskat med cirka 70 procent, från knappt 17 000 personer till

knappt 5 500 personer i augusti 1998.

 Dessa åtgärder redovisas i tabell 2.1.

 Då de flesta transfereringar beskattas är nettoutgifterna lägre.

 I begreppet "ersättning vid ohälsa" ingår sjukförsäkring, förebyggande

sjukpenning, rehabiliteringsersättning, arbetsskadeersättning,

förtidspension och sjukbidrag.

2

13

PROP. 1998/99:1 BILAGA 3

PROP. 1998/99:1 BILAGA 3

30

29