Regeringens proposition

1997/98:105

Det allmännas skadeståndsansvar

Prop.

1997/98:105

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 19 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås dels att en ny lag lag om ersättning vid

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder ersätter den nu gällande

lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning, dels att det i

skadeståndslagen införs en bestämmelse om det allmännas ansvar för

felaktig myndighetsinformation.

Den nya lagen om ersättning för skada vid frihetsberövanden och

andra tvångsåtgärder innebär att möjligheterna att få ersättning från

staten för den som har fått sin frihet inskränkt utökas för vissa fall. Det

gäller i första hand när någon grips eller anhålls kortvarigt på grund av

misstankar om brott. Ersättning skall betalas, om det står klart att

beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt. Detsamma

gäller när någon frihetsberövas i administrativ ordning.

Däremot behålls enligt propositionens förslag den s.k. 24-timmars-

regeln för anhållande och liknande frihetsinskränkningar. Den innebär

att det allmänna har ett strikt ansvar bara om frihetsinskränkningen varat

minst 24 timmar.

Enligt förslaget införs det en bestämmelse som möjliggör att

ersättning vägras eller sätts ned, om den skadelidande själv har betett sig

på ett sådant sätt att han eller hon har föranlett frihetsinskränkningen.

Den nya lagen innehåller vidare bestämmelser som innebär att en person

som har fått ersättning enligt lagen under vissa förutsättningar kan bli

skyldig att betala tillbaka pengarna.

Den nya lagen innehåller slutligen en bestämmelse om att den som har

åsamkats skada på grund av att polisen m.fl. har använt lagligt våld i vissa

angivna situationer kan få ersättning om den skadelidande inte har betett

sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att använda våld mot honom

eller henne eller hans eller hennes egendom. I dag finns ingen sådan

ersättningsrätt.

I propositionen föreslås också att det i skadeståndslagen införs en ny

bestämmelse om det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinforma-

tion. Det föreslås att staten eller en kommun skall ersätta skada som har

orsakats en enskild medborgare genom fel eller försummelse när en

myndighet lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn

till omständigheterna finns särskilda skäl. Vid bedömningen av om det

finns sådana skäl skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art,

deras samband med myndighetens verksamhetsområde och

omständigheterna när upplysningarna eller råden lämnades.

Den nya lagen om ersättning för skada vid frihetsberövanden och

andra tvångsåtgärder och den nya bestämmelsen i skadeståndslagen före-

slås träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om ersättning vid frihetsberövanden och

andra tvångsåtgärder 6

2.2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen

 (1972:207) 9

3 Ärendet och dess beredning 10

4 Det allmännas ansvar vid frihetsberövanden och andra

tvångsåtgärder 12

4.1 Gällande rätt 12

4.2 En ny lag om ersättning från staten för skada vid

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder 14

4.3 Statens ersättningsansvar vid frihetsinskränkningar 15

4.4 Ersättningsgill skada 21

4.5 Ersättning vid laglig våldsanvändning 22

4.6 Jämkning av ersättning 25

4.7 Preskription 27

4.8 Återbetalning av ersättning 28

4.9 Utdrag ur kriminalregistret 29

4.10 Ikraftträdande 30

5 Det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformation 30

5.1 Gällande rätt 30

5.2 Ett utvidgat informationsansvar 32

5.3 Ikraftträdande 39

6 Vissa andra frågor som behandlats av kommittén 39

6.1 Ersättning för ideell skada 39

6.2 Ansvar för skador orsakade av datafel 41

6.3 Ersättning för rättegångskostnader 43

7 Kostnadsmässiga konsekvenser 44

8 Författningskommentar 47

8.1 Förslaget till lag om ersättning vid frihetsberövanden

 och andra tvångsåtgärder 47

8.2 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen 60

Bilaga 1 Sammanfattning (SOU 1993:55) 64

Bilaga 2 Kommitténs lagförslag 69

Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna 76

Bilaga 4 Förslag till 3 kap. 3 § skadeståndslagen presenterat

 vid hearing den 29 april 1997 77

Bilaga 5 Deltagare vid hearingen den 29 april 1997 78

Bilaga 6 Lagrådsremissens lagförslag 79

Bilaga 7 Lagrådets yttrande 82

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1998 86

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen

antar regeringens förslag till

1. lag om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder,

2. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207).

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om ersättning vid frihetsberövanden och

andra tvångsåtgärder

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.

2 § Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt till

ersättning,

1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller

förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom,

åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal

väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha

beslutats endast för den övriga brottsligheten,

3. om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse

och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning

inte skulle ha beslutats,

4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande eller över-

prövning upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande

åtgärd, eller

5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det beslutas

om ny handläggning.

Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av miss-

tanke om brott har varit anhållen under minst 24 timmar i sträck. Den

som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning har också rätt till ersätt-

ning, om beslutet om anhållande upphävs efter avslag på en häktnings-

framställning.

Vad som sägs i första stycket 1, 2, 4 och 5 gäller också den som på

grund av misstanke om brott under minst 24 timmar i sträck har varit

underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rättspsy-

kiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller

luftfartyg.

3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en

svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande

eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihets-

berövande utomlands.

4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter

har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller anlitande av sär-

skilt rättsmedel meddelas frikännande dom eller döms ut en mindre

ingripande påföljd eller om den dom som har legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. Detsamma

gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § brottsbalken

har varit intagen för rättspsykiatrisk vård.

5 § Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid myndig-

hetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ har rätt till

ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och

därför var oriktigt.

6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2-5 §§, om den

skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden.

Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt

försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid misstanke om

brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas

ersättning endast när det finns synnerliga skäl.

Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget be-

teende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med

hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas. Er-

sättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att

misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats

vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen

sättas ned efter vad som är skäligt.

7 § Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst,

intrång i näringsverksamhet och lidande.

8 § Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som

utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen

polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 § tullagen

(1994:1550) har rätt till ersättning, om den skadelidande inte har betett

sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot hans eller

hennes person eller egendom.

9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan ersätt-

ningen blivit slutligt bestämd.

10 § Om ersättning betalas enligt denna lag och den ersättningsberätti-

gade har rätt till skadestånd av någon annan, inträder staten i motsvarande

mån i den ersättningsberättigades rätt.

11 § Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av

misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att

betala tillbaka det mottagna beloppet, om han eller hon senare döms för

gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft rätt till

ersättning vid en prövning enligt 2 § 3. Återbetalningsskyldigheten får

jämkas, om det finns särskilda skäl.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999, då lagen (1974:515)

om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla.

2. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits

före ikraftträdandet men inte har upphört före denna tidpunkt.

2.2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen

(1972:207)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

3 §

Staten eller en kommun skall

ersätta ren förmögenhetsskada

som vållas av att en myndighet

genom fel eller försummelse

lämnar felaktiga upplysningar

eller råd, om det med hänsyn till

omständigheterna finns

särskilda skäl. Därvid skall

särskilt beaktas

upplysningarnas eller rådens

art, deras samband med

myndighetens verksamhets-

område och omständigheterna

när de lämnades.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

3 Ärendet och dess beredning

I riksdagen har frågan om det allmännas skadeståndsansvar behandlats

återkommande (se bet. 1988/89:LU31, 1989/90:LU10 och LU 14,

1990/91:LU 27, 1991/92:LU29, 1992/93:LU41, 1995/96:LU20 och

1996/97:LU9).

Under hösten 1989 beslöt regeringen att en kommitté skulle tillkallas

för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Kommitténs huvud-

uppgift var att göra en förutsättningslös och allsidig analys av i vilken ut-

sträckning det allmänna bör vara ersättningsskyldigt för skada som orsa-

kas enskilda medborgare i samband med myndighetsutövning.

I samband med att kommittén tillkallades ändrades skadeståndslagens

regler om det allmännas skadeståndsansvar. Ändringarna innebar att de

skadelidandes möjligheter att få ersättning för skada som orsakats av det

allmänna förbättrades genom att vissa regler som begränsade skade-

ståndsansvaret togs bort. Dels upphävdes den s.k. standardregeln som

innebar att ersättningsskyldighet förelåg endast om de krav som med

hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kunde ställas på dess

utövning blivit åsidosatta, dels upphävdes den s.k. passivitetsregeln som

innebar att en skadelidande som underlåtit att föra talan om rättelse eller

att använda ett särskilt rättsmedel inte kunde få ersättning för skada som

därigenom kunnat undvikas. Dessutom upphävdes vissa begränsningar i

möjligheten att få ersättning för ren förmögenhetsskada på grund av

intrång i näringsverksamhet (se prop. 1989/90:42, bet. 1989/90:LU1,

rskr. 1989/90:50). Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1990.

I maj 1993 presenterade kommittén sina överväganden i betänkandet

Det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55). Betänkandet har

remissbehandlats. En sammanfattning av kommitténs förslag finns i

bilaga 1. De lagförslag som kommittén lade fram finns i bilaga 2. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En remissamman-

ställning finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Ju93/2430).

Justitiedepartementet anordnade den 29 april 1997 en hearing angåen-

de utformningen av ett förslag till en ny regel om det allmännas skade-

ståndsansvar för felaktig myndighetsinformation. Det förslaget finns i

bilaga 4. En förteckning över deltagarna vid hearingen finns i bilaga 5.

Ett sammandrag av de synpunkter som lämnades vid hearingen finns

tillgängligt i lagstiftningsärendet.

Utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av

EG-rätten (Ju 1996:04) har den 16 februari 1998 överlämnat sitt be-

tänkande (SOU 1997:194) till Justitiedepartementet. De förslag som

lämnas där inte har direkt samband med de förslag som lämnas i denna

proposition.

Riksdagen har som sin mening givit regeringen tillkänna att lagstift-

ningen bör ändras på sådant sätt att det blir möjligt att återkräva

ersättning (bet. 1995/96:JuU15). Justitiekanslern har i en framställning

till regeringen också tagit upp frågan om rätt för Justitiekanslern att föra

talan om återkrav av ersättning som betalats enligt bestämmelserna i

lagen om ersättning vid frihetsinskränkning (dnr Ju 96/889). I en annan

framställning har Justitiekanslern väckt frågan om rätten för Justitie-

kanslern att infordra utdrag ur kriminalregistret (dnr Ju 96/1439). Dessa

framställningar behandlas i detta lagstiftningsärende. Framställningarna

jämte ett utkast till lagförslag i anledning av dessa har remitterats till

Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Malmö tingsrätt och

Sveriges Advokatsamfund, som samtliga har inkommit med yttrande.

Riksdagen gav den 1 juni 1989 som sin mening regeringen tillkänna

vad Justitieutskottet den 16 maj 1989 anfört i anledning av motion

1988/89:Ju34 och motion 1988/89:Ju35 (yrkande 1) beträffande

behovet av ytterligare utredning av det straffrättsliga ansvaret för

tjänstefel m.m. (bet. 1988/89:JuU24 och rskr. 1988/89:312). Utskottet

anförde (bet. s. 15): I motionerna Ju34 och Ju35 begärs att frågor om

ett utvidgat straffrättsligt tjänsteansvar för offentligt anställda, det

straffrättsliga ansvaret för ledamöter i kommunala nämnder, enskildas

rätt till ersättning för skada som vållas av felaktigt handlande från

myndigheternas sida samt det disciplinära ansvarssystemet skall prövas i

ett sammanhang. Med hänvisning till pågående utredningar anförde

utskottet i anledning av begäran i motionerna: Utskottet vill därför

förorda en lösning som innebär att de olika delfrågorna tas upp till en

särskild samlad belysning först efter det att resp. utredning avslutat sitt

arbete i aktuell del.

De utredningar utskottet hänvisade till har numera slutfört sina upp-

drag och i vissa fall följts av lagstiftning. De förslag som Kommittén för

översyn av det allmännas skadeståndsansvar lämnar i betänkandet Det

allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55) och som behandlas i denna

proposition faller också inom ramen för riksdagens begäran. Däremot

har någon samlad översyn av det slag som riksdagen har begärt inte skett.

Ett flertal reformer har dock genomförts eller - som fallet är med de

frågor som behandlas i SOU 1993:55 - kan förväntas bli genomförda

inom en snar framtid. Med hänsyn härtill har förhållandena ändrats sedan

sommaren 1989 när riksdagens tillkännagivande gavs. Det behov

riksdagen pekar på av en samlad översyn har enligt regeringens

bedömning inte längre aktualitet. Regeringen avser därför inte att för

närvarande vidta några åtgärder för en samlad översyn av det slag som

riksdagen har begärt. Däremot avser regeringen att noggrant följa

utvecklingen inom ifrågavarande områden och fortlöpande bevaka om

det visar sig finnas ett behov av en mer samlad översyn av det slag som

riksdagen har efterfrågat.

Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 februari 1998 att inhämta Lagrådets

yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådet har i huvudsak

godtagit förslagen men också föreslagit vissa justeringar och lämnat

andra synpunkter. Regeringen har följt Lagrådets förslag. Vi

återkommer till dessa i avsnitt 4.2, 4.3, 4.6 och 5.2 samt i

författningskommentaren.

4 Det allmännas ansvar vid frihetsberövanden

och andra tvångsåtgärder

4.1 Gällande rätt

Enligt den grundläggande regeln om det allmännas skadeståndsansvar i

3 kap. 2 § skadeståndslagen har den som vållas skada genom fel eller

försummelse vid myndighetsutövning rätt till ersättning. Denna regel

gäller vid all slags myndighetsutövning. Denna generella reglering kom-

pletteras på vissa områden med särskilda regler.

Sådana särskilda regler gäller när den enskilde medborgaren åsamkas

skada till följd av vissa frihetsinskränkningar. Redan före skadestånds-

lagens tillkomst gällde här särskilda regler om strikt skadeståndsansvar

för det allmänna. De första reglerna om ersättning vid frihetberövande

tillkom genom lagen (1886:8 s. 1) angående ersättning av allmänna

medel åt oskyldigt häktade eller dömda. 1886 års lag ersattes av lagen

(1945:118) om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda

m.fl., vilken i sin tur 1974 ersattes av lagen (1974:515) om ersättning

vid frihetsinskränkning (LEF). När skadeståndslagen kom till ansåg man,

med hänsyn till att den utformats med culpaprincipen som grund, att det

var lämpligast att hålla de särskilda reglerna om ersättning vid frihets-

inskränkning utanför. Man valde därför att behålla ordningen med en

särskild lag om ersättning för dessa fall.

I förarbetena till LEF skiljer man mellan å ena sidan s.k. judiciella

frihetsinskränkningar, som omfattar de straffrättsliga reglerna om

frihetsberövande som påföljd för brott och de straffprocessuella

bestämmelserna om häktning, anhållande m.m., och å andra sidan

administrativa frihetsinskränkningar, dvs. frihetsinskränkningar som

beslutas av en förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet.

I sammanhanget används också de två begreppen frihetsberövande och

frihetsinskränkning. I förarbetena ges en beskrivning av de båda be-

greppen (se SOU 1972:73 s. 134 f. och jfr prop. 1974:97 s. 62 och 87

f.). Med frihetsberövande avses i korthet ingrepp som innebär att någon

genom inspärrning eller övervakning är faktiskt hindrad att förflytta sig

utanför ett rum eller ett annat relativt starkt begränsat område. En

person som sitter i fängelse eller är anhållen eller gripen är alltså

frihetsberövad. Med frihetsinskränkning - som är ett vidare begrepp -

avses förutom frihetsberövanden även mindre ingrepp i den personliga

rörelsefriheten, såsom reseförbud och anmälningsskyldighet. En person

som är ålagd reseförbud har således sin frihet inskränkt men han är inte

frihetsberövad.

1 § LEF omfattar såväl frihetsberövanden som andra frihetsin-

skränkningar. Enligt paragrafen har den som på grund av misstanke om

ett eller flera brott varit häktad, eller som under mer än 24 timmar i

sträck varit anhållen, underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet,

intagen för rättspsykiatrisk undersökning, eller intagen i förvar genom

beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller

konsulat rätt till ersättning av staten i vissa fall. Det gäller om

1. frikännande dom meddelas,

2. åtalet avvisas eller avskrivs,

3. förundersökning avslutas utan att åtal väcks, eller

4. beslutet om frihetsinskränkning genom avslag på en häktnings-

framställning eller efter överprövning, fullföljd av talan eller anlitande

av ett särskilt rättsmedel upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre

ingripande åtgärd eller undanröjs utan förordnande om ny handläggning.

Den som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning som nämnts på

grund av misstanke om flera brott har rätt till ersättning, om det inträffar

en omständighet som anges ovan under punkterna 1-3 beträffande något

av brotten och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha

beslutats endast för den övriga brottsligheten (1 § andra stycket). I

tredje stycket finns en regel om rätt till ersättning när brott som frihets-

berövandet avser vid den rättsliga prövningen hänförs till en mildare

straffbestämmelse.

Enligt 1 a § skall 1 § tillämpas också då någon på grund av svensk

myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller

utlämning för brott har utsatts för någon motsvarande

frihetsinskränkning utomlands.

Enligt 2 § har den som avtjänat fängelsestraff, förvandlingsstraff för

böter eller utegångsförbud enligt lagen (1986:644) om

disciplinförseelser av krigsmän, m.m. rätt till ersättning av staten, om

efter fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rättsmedel frikännande

dom meddelas, mindre ingripande påföljd ådöms eller dom eller beslut

som legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny

handläggning Detsamma gäller den som efter beslut av domstol enligt

31 kap. 3 § brottsbalken har genomgått rättspsykiatrisk vård.

Det allmännas skadeståndsansvar är i de fall som regleras i 1 och 2 §§

strikt och förutsätter alltså inte att det har förekommit fel eller försum-

melse. Beslutet behöver inte heller ha varit i sak oriktigt, utan det räcker

att beslutet om frihetsinskränkning på visst sätt har upphävts eller ersatts

av ett annat beslut. Ersättning skall således betalas t.ex. när en anhållen

släpps och det därefter inte väcks något åtal, när den som är häktad

frikänns av domstolen och när en fängelsedömd efter resning blir

frikänd.

Den som i annat fall än som anges i de tidigare paragraferna till följd

av beslut vid myndighetsutövning har varit berövad friheten har rätt till

ersättning av staten, om frihetsberövandet uppenbart var utan grund. Det

framgår av 3 §, som alltså omfattar enbart frihetsberövanden. I den prak-

tiska tillämpningen är det administrativa frihetsberövanden som har fallit

under paragrafens tillämpningsområde (se prop. 1974:97 s. 87).

Exempel på denna typ av frihetsberövanden är olika former av

omhändertaganden för vård. Även i fråga om administrativa

frihetsberövanden kan ansvaret sägas vara strikt, dvs. det krävs inte att

någon tjänsteman har begått ett fel eller varit oaktsam. Rätt till

ersättning föreligger emellertid endast om det finnes uppenbart att

frihetsberövandet var utan grund , vilket i praktiken är ett betydligt

strängare krav än oaktsamhet.

Enligt 4 § föreligger inte rätt till ersättning, om den som har varit

utsatt för frihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett den. Den

som har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens

utredning eller undandragit sig förundersökning eller lagföring kan få

ersättning endast om det finns synnerliga skäl. Ersättningen kan vägras

eller sättas ned, om det i andra situationer med hänsyn till

omständigheterna är oskäligt att ersättning betalas. En kvarstående

misstanke om brott får dock inte föranleda att ersättning vägras eller

sätts ned.

Enligt 5 § utgår ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst,

intrång i näringsverksamhet och lidande. Ersättningen får sättas ned efter

vad som är skäligt, om tiden för frihetsinskränkningen har avräknats

eller eljest beaktats vid fastställande eller verkställighet av

brottspåföljd.

Enligt 6 § får anspåk på ersättning inte överlåtas innan ersättningen har

blivit slutligt bestämd.

Enligt 7 § har staten, om ersättning har betalats enligt lagen, rätt att

träda in i den ersättningsberättigades rätt till skadestånd av annan.

LEF innehåller inte några bestämmelser om rätt till ersättning för den

som drabbas av en skada på grund av ett lagligt myndighetsingrepp vars

riktighet det saknas anledning att ifrågasätta. Ett exempel är att polisen i

brottsbekämpande syfte tvingas förstöra egendom som tillhör en utom-

stående och oskyldig person. Inte heller någon annanstans i lag

föreskrivs att ersättning skall betalas i sådana situationer. Ibland har

regeringen beslutat om ersättning ex gratia (dvs. av nåd , utan att staten

varit ersättningsskyldig), men många gånger blir den skadelidande utan

kompensation.

4.2 En ny lag om ersättning från staten för skada vid

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder

Regeringens förslag: En ny lag ersätter den nu gällande lagen

(1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning. Den nya lagen ges

i vissa avseenden ett nytt innehåll och en annorlunda utformning.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak förslaget eller lämnar det

utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Riksdagsbehandlingen av frågan om

det allmännas skadeståndsansvar och genomgången i kommitténs be-

tänkande visar att det finns ett behov av att utveckla och komplettera

regleringen av det allmännas ersättningsskyldighet vid frihetsinskränk-

ningar.

Regleringen bör i de flesta avseenden utformas i enlighet med kom-

mitténs förslag (se avsnitt 4.3 och 4.5 - 7). Lagen bör också reglera

frågan om skyldighet att i vissa fall betala tillbaka belopp som mottagits

enligt lagen (se avsnitt 4.8). Däremot bör lagen inte reglera frågan om

Justitiekanslerns rätt att begära utdrag ur kriminalregistret (se avsnitt

4.9). Som kommittén föreslår är det lämpligt att i lagen reglera den

ersättningsfråga som nämndes sist i föregående avsnitt, nämligen ersätt-

ning till en enskild medborgare som utan egen skuld har drabbats av

skada till följd av ett lagligt och fullt korrekt myndighetsingrepp som

inte avser frihetsinskränkning (se avsnitt 4.5). Det innebär att - till

skillnad mot vad som gäller enligt LEF - även andra frågor än ersättning

för frihetsinskränkningar behandlas i den nya lagen.

Som kommittén föreslår och remissinstanserna godtar bör bl.a.

därför den nu gällande LEF ersättas av en ny lag. Den nya lagen bör som

Lagrådet har föreslagit benämnas lag om ersättning vid frihetsberövan-

den och andra tvångsåtgärder.

4.3 Statens ersättningsansvar vid frihetsinskränkningar

Regeringens förslag: Den som har varit berövad friheten till följd av

ett beslut vid myndighetsutövning skall ha rätt till ersättning från

staten i de fall då staten inte har ett strikt ansvar och det står klart att

beslutet om frihetsberövande vilade på felaktiga grunder och därför

var oriktigt. Den s.k. 24-timmarsregeln behålls vad gäller statens

strikta ansvar.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att ersättningsskyldighet

skall kunna uppkomma även vid oriktiga beslut om vissa självständiga

straffprocessuella tvångsåtgärder som inte utgör frihetsinskränkningar,

t.ex. kroppsvisitation, husrannsakan, undersökning av brev och hemlig

avlyssning. Kommittén föreslår också ett utvidgat ansvar för flera slag

av frihetsinskränkningar. Kommittén föreslår vidare att den s.k. 24-

timmarsregeln slopas.

Remissinstanserna: Kommitténs förslag avstyrks av

Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen och

Kriminalvårdsstyrelsen. Kriminalvårdsstyrelsen pekar på att det mycket

stora antal kroppsbesiktningar och kroppsvisitationer som i

narkotikabekämpande syfte genomförs i landets anstalter kommer att

generera ett stort antal skadeärenden. Övriga remissinstanser tillstyrker

förslagen eller lämnar dem utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Det är framför allt tre

betydelsefulla förändringar som kommittén föreslår, nämligen att den

s.k. 24-timmars-regeln slopas, att ersättningsskyldighet i vissa fall skall

uppkomma så snart ett beslut varit oriktigt samt att ersättning skall

kunna lämnas vid oriktiga beslut om kortvariga judiciella

frihetsberövanden och straffprocessuella åtgärder och vid vissa andra

frihetsinskränkningar. Förslagen har ett inbördes samband och

gemensamt för de tre förslagen är att statens ersättningsansvar utvidgas.

Att slopa 24-timmarsregeln

24-timmarsregeln innebär att rätt till ersättning finns endast i de fall en

frihetsinskränkning har varat 24 timmar eller längre. Regeln gäller för

anhållande, reseförbud, intagning för rättspsykiatrisk undersökning och

vissa straffprocessuella förvarstaganden (se 1 § första stycket LEF).

Den gäller inte för häktning och den saknar betydelse för gripande som

alltid är kortvarigt.

Kommittén föreslår att regeln upphävs och anför bl.a. (betänkandet

s. 186): Även om ett anhållande är kortvarigt torde redan själva ingri-

pandet inte sällan vara omtumlande och smärtsamt för den enskilde. En

effektiv brottsbekämpning förutsätter att man kan tillgripa denna typ av

tvångsåtgärder. Det förefaller emellertid knappast acceptabelt att den

enskilde som blivit utsatt för en sådan frihetsinskränkning, men därefter

inte blir åtalad eller blir frikänd, måste bevisa att det förekommit fel

eller försummelse från myndigheterna för att han skall vara berättigad

till ersättning för uppkomna skador. Att låta anhålla någon är ett

allvarligt ingrepp i den enskildes frihet och det finns därför särskild

anledning att se allvarligt på dessa fall och att vara generös när någon

därigenom åsamkas skada. Den nuvarande 24-timmarsregeln har också

uppfattats som formalistisk och det är uppenbart att även ett kortvarigare

frihetsberövande kan vålla beaktansvärd skada.

De remissinstanser som avstyrker förslaget anför dels att frågan om

förslagets inverkan på de brottsbekämpande myndigheternas arbete inte

har analyserats tillräckligt, dels att förslaget kommer att medföra stora

kostnader för staten för utredning och ersättning i enskilda ärenden.

Justitiekanslern anför också att frågan om vilken myndighet som skall

svara för skaderegleringen i det stora antal ersättningsärenden som kan

förväntas inte har utretts tillräckligt.

Regeringen anser, liksom kommittén och remissinstanserna, att man

utifrån de principiella skäl som kommittén anför kan finna goda argu-

ment för att utvidga ersättningsansvaret för staten på det sätt som

kommittén föreslår. Dessutom bör naturligtvis staten vara beredd att på

ett tillfredsställande sätt ekonomiskt kompensera enskilda som har

orsakats skada genom myndighetsbeslut om användande av olika former

av tvångsmedel. Vid bedömningen av i vilken utsträckning enskilda med-

borgare skall ha rätt till ersättning när myndigheter har beslutat om

åtgärder som innebär tvång mot den enskilde måste emellertid en rimlig

avvägning göras mellan den enskildes och samhällets intressen. Flera

olika omständigheter bör därvid beaktas.

En utgångspunkt bör vara att reglerna skall överensstämma med vad

som från allmänna utgångspunkter kan anses rimligt. Om en utvidgning

av statens ersättningsansvar för skador som orsakas enskilda

medborgare genom beslut om frihetsinskränkning skulle innebära att

reglerna i större utsträckning än nu kom att motsvara vad som allmänt

anses riktigt, skulle det sålunda vara ett skäl att utvidga

skadeståndsansvaret. Regeringen tvivlar emellertid på att så skulle bli

fallet. Om 24-timmarsregeln upphävs blir en konsekvens att ersättning i

betydligt fler fall än nu skulle betalas även om ingripandet i sak är

oantastligt. Det torde finnas ett brett stöd för att polis och åklagare

måste ha en viss marginal när det gäller kortvariga frihetsberövanden.

Det torde allmänt anses rimligt att - som utgångspunkt -

skadeståndsansvar uppkommer bara när det visas att myndigheterna har

gjort sig skyldiga till fel eller försummelse (se 3 kap. 2 §

skadeståndslagen).

Till det anförda kommer de skäl emot en utvidgning som remiss-

instanserna anför. Det kan antas att ett utvidgat ersättningsansvar enligt

kommitténs förslag skulle få besvärande konsekvenser för de brotts-

utredande myndigheternas arbete. Vidare kan man befara att den före-

slagna utvidgningen av skadeståndsansvaret skulle innebära en betydande

belastning på de ersättningsprövande myndigheterna. Man kan inte heller

bortse från att prövningen tillsammans med det ökade antalet utgivna

ersättningar skulle orsaka kostnader för staten (jfr avsnitt 7).

Sammantaget anser regeringen att det varken från principiella eller

praktiska utgångspunkter finns tillräckliga skäl för att nu föreslå en ut-

vidgning av statens strikta ersättningsansvar för anhållanden o.d. genom

att slopa 24-timmarsregeln.

En utvidgning av ersättningsgrundande åtgärder m.m.

Kommittén föreslår vidare att ersättningsansvaret vid oriktiga beslut ut-

vidgas till att omfatta fler slags frihetsinskränkningar och åtgärder som

kan innefatta tvång gentemot en enskild (angående ansvarsgrunden

 oriktig , se under följande rubrik). Det gäller t.ex. medtagande och

hämtning till förhör, administrativa frihetsinskränkningar samt vissa

processuella tvångsmedel, nämligen husrannsakan, kroppsvisitation,

hemlig teleavlyssning och teleövervakning samt undersökning av brev.

Kommittén föreslår också att frihetsberövanden i form av gripande skall

omfattas av bestämmelsen. Kommittén redovisar utförligt skälen för

sina ställningstaganden (se betänkandet s. 184 f.). Det råder en allmän

enighet bland remissinstanserna om att kommitténs förslag utifrån de

principiella skäl som kommittén anför och från den enskildes perspektiv

är väl motiverade.

Regeringen instämmer i att kommitténs förslag är principiellt väl-

grundat. Förslaget är emellertid förenat med ett flertal nackdelar av

främst praktiskt slag, vilket också framgår av kommitténs betänkande.

Man kan också på goda grunder ifrågasätta hur stort det praktiska be-

hovet är av den föreslagna utvidgningen.

Vid de avvägningar som måste göras konstaterar regeringen inled-

ningsvis att statens ersättningsansvar i det aktuella hänseendet i dag är

klart angivet och inte vållar några problem vid rättstillämpningen. En

utvidgning av ansvaret på det sätt kommittén föreslår skulle däremot

medföra betydande gränsdragningssvårigheter. Man bör inte utan starkt

vägande skäl överge en fungerande ordning för en där ansvarets gränser

är mer diffusa.

Till detta skall läggas två mycket påtagliga nackdelar med en utvidg-

ning. En utvidgning skulle kunna verka hämmande på polisarbetet. Det

skulle vara mycket olyckligt om effektiviteten i brottsbekämpningen

skulle påverkas menligt av att polisen av rädsla för att ådra staten skade-

ståndsansvar inte skulle våga genomföra de åtgärder som är nödvändiga.

En utvidgning enligt kommitténs förslag skulle också kunna medföra en

hård arbetsbelastning på de ersättningsprövande myndigheterna och en

svåröverblickbar kostnadsökning för det allmänna. Särskilt om behovet

av en utvidgning är litet skulle detta vara ett omotiverat resursslöseri.

Det finns alltså flera omständigheter som talar mot att genomföra

kommitténs förslag. Därtill kommer att det varken vid beredningen av

detta lagstiftningsärende eller i något annat sammanhang har kunnat

konstateras några missförhållanden som rent allmänt motiverar att

ersättningsansvaret utvidgas på det sätt som kommittén föreslår. Därför

väger de nackdelar med en utvidgning som redovisats tungt. Visserligen

kan det förekomma att det kan finnas fall där ett beslut om

frihetsinskränkning har fattats på ett sådant sätt att den enskilde bör ha

rätt till ersättning. Men eftersom det alltid torde vara fråga om

myndighetsutövning i sådana fall är de skadelidandes intressen

tillgodosedda genom huvudregeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Enligt

den bestämmelsen har den enskilde alltid rätt till ersättning när skada

orsakats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning.

Regeringen anser därför att skälen mot den föreslagna utvidgningen

överväger. På en punkt instämmer dock regeringen i kommitténs

bedömning. Det gäller förslaget om att även kortvariga judiciella

frihetsberövanden, t.ex. gripande, skall omfattas av ansvaret enligt

bestämmelsen. Den som berövas sin frihet genom ett sådant beslut bör

ha samma rättsskydd som den som berövas sin frihet i administrativ

ordning.

De krav som ett sådant ansvar ställer får beaktas vid utformningen av

ansvarsgrunden. Regeringen anser att förutsättningarna för att ersättning

skall betalas bör formuleras snävare än enligt kommitténs förslag (se

nedan).

Beslutet är felaktigt grundat och därför oriktigt

Enligt 3 § LEF är den som i annat fall än som anges i 1 eller 2 § be-

rättigad till ersättning, om det finnes uppenbart att frihetsberövandet

var utan grund . De frihetsberövanden som avses är enligt uttalanden i

förarbetena olika former av administrativa frihetsberövanden. Däremot

anses inte judiciella frihetsberövanden - t.ex. gripande på grund av

brottsmisstanke och kortvariga anhållanden - vara omfattade av bestäm-

melsen (se prop. 1974:97 s. 87 f.).

Uppenbarhetsrekvisitet innebär att Justitiekanslern och domstolarna

intar en mycket restriktiv hållning med att tillerkänna någon ersättning.

Det är förenat med stora svårigheter för den enskilde att bevisa att

frihetsberövandet uppenbart varit utan grund.

Enligt kommittén finns det i och för sig ingenting som tyder på att en-

skilda skadelidande i praktiken har gått miste om ersättning vid fall av

oriktiga frihetsberövanden enbart på grund av den restriktiva regleringen.

Kommittén föreslår ändå en utvidgning av ansvaret, dels genom att en

mindre sträng ansvarsgrund införs, dels genom att bl.a. gripande förs in

som åtgärd som kan föranleda ansvar. Enligt kommittén är regleringen

alltför restriktiv och inte tillräckligt generös mot den som drabbats av

skada till följd av ett oriktigt frihetsberövande.

Regeringen anser - i likhet med kommittén och de flesta remiss-

instanserna - att det finns skäl att sänka kravet för ersättning. Samtidigt

är det av stor vikt att regleringen uttrycker viss restriktivitet. En sådan

restriktivitet är påkallad framför allt av det skälet att det måste finnas ett

visst utrymme för frihetsberövanden som senare av olika skäl kan ifråga-

sättas. Utan ett sådant utrymme försvåras de ifrågavarande myndighe-

ternas arbete avsevärt. Men restriktivitet är också påkallad av det skälet

att en prövning annars kan bli mycket resurskrävande. Det bör i det

sammanhanget framhållas att den ifrågavarande lagen innebär att staten

påtar sig ett längre gående ansvar för vissa beslut än det ansvar som

följer av skadeståndslagen. Och enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen har

den enskilde alltid rätt till ersättning för skada som orsakas av fel eller

försummelse vid myndighetsutövning. Denna generella bestämmelse är

den huvudsakliga garanten för den enskilde mot övergrepp eller försum-

melser från beslutande myndigheter.

Frågan blir då hur rätten till ersättning för frihetsberövade enligt den

särskilda bestämmelsen härom skall preciseras. Är kommitténs förslag

- att ersättning skall betalas om åtgärden var oriktig - tillräckligt

tydligt och - med hänsyn till vad som just har sagts - tillräckligt

restriktivt? Kommittén anför i denna del (se betänkandet s. 212 f.):

 Vi föreslår att den nya ersättningsregeln i 5 § LSM, som närmast

motsvarar 3 § LEF men som med de utvidgningar vi ovan föreslagit

kommer att omfatta även gripanden, administrativa frihetsinskränkningar

och vissa särskilda tvångsmedel, ges den lydelsen att ersättning skall

utgå; om åtgärden var oriktig . Uttrycket oriktig motsvarar därvid i sak

utan grund men är ett lämpligare uttryck att använda när vi nu för in ett

antal andra åtgärder än frihetsberövanden under paragrafen.

På motsvarande sätt som enligt den nuvarande bestämmelsen i 3 §

LEF kan oriktigheten bestå i såväl en felaktig lagtolkning som i ett

misstag rörande faktiska förhållanden. Ett misstag rörande faktiska

förhållanden innebär alltid att åtgärden anses oriktig. Som exempel kan

nämnas att fel person tas om hand eller att husrannsakan sker i fel

fastighet.

Bedömningen av om en åtgärd eller ett beslut var oriktigt skall ske på

grundval av vad man efteråt vet, dvs. hänsyn skall tas till allt som är känt

vid den tidpunkt då oriktighetsbedömningen görs. Den som vill göra

gällande att ingripandet var oriktigt har således möjlighet att förebringa

en mer fullständig utredning än vad som fanns när ingreppet skedde och

därmed visa att åtgärden var oriktig. Står det klart att beslutet inte borde

ha fattats eller åtgärden inte ha vidtagits med kännedom om allt man vet

när prövningen sker, skall oriktighetsrekvisitet anses uppfyllt och even-

tuell skada ersättas.

Ett beslut kan därmed vara oriktigt i paragrafens mening även om det

vid beslutstillfället, med hänsyn till vad man då visste, var helt oan-

tastligt. Denna form av strikt ansvar innebär att det allmänna åläggs ett

ansvar också för fel som omöjligt kunnat upptäckas vid tidpunkten för

beslutet.

Många remissinstanser riktar invändningar mot kommitténs förslag

och hävdar att ansvarsområdet inte är tillräckligt tydligt och inte heller

innebär en tillräckligt balanserad avgränsning av ansvaret. Justitie-

kanslern, Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen befarar också att kom-

mitténs generösa förslag kommer att medföra att de ersättningsprövande

myndigheterna kommer att få ett mycket stort antal tillkommande er-

sättningsärenden att handlägga. Rikspolisstyrelsen invänder vidare att en

generös regel kan komma att hämma polisarbetet och få menliga krimi-

nalpolitiska konsekvenser. Däremot presenterar remissinstanserna inte

några invändningar mot de principiella bevekelsegrunderna bakom för-

slaget.

Regeringen kan konstatera att uttrycket oriktig används i andra likar-

tade sammanhang (se t.ex. 21 § kreditupplysningslagen [1973:1173]).

Med att ett beslut är oriktigt menas där att det objektivt sett inte är

korrekt. Anledningen till att beslutet inte är korrekt har härvidlag ingen

betydelse. Oriktigheten kan t.ex. ha sin grund i felaktig rättstillämpning

eller i ett misstag rörande faktiska förhållanden. I det förra fallet torde

inte sällan fel eller försummelse föreligga. Ersättning kan i så fall utgå

enligt bestämmelsen i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. I det senare fallet är

det däremot inte säkert att det föreligger fel eller försummelse. Det

torde tvärtom ofta vara så att beslutet vid beslutstillfället förefaller vara

helt i sin ordning. Det kan dock senare på grund av tillkommande fakta

visa sig att beslutet inte var riktigt. Beslutsfattaren har emellertid när

beslutet fattades inte gjort något fel.

Avsikten med kommitténs förslag är att fånga in alla fall av oriktiga

beslut oavsett anledningen till oriktigheten. Kommittén framhåller

också att prövningen av om ett beslut är oriktigt skall göras i efterhand

med alla då tillgängliga fakta som beslutsunderlag. Ansvaret kan på så

sätt sägas vara objektiviserat. Det saknar betydelse om det finns inslag

av försummelse när beslutet om frihetsberövande fattades.

Bestämmelsen syftar till att normalt tillämpas just i de fall när det inte

föreligger något fel eller någon försummelse vid beslutstillfället. Det är

i dessa fall som den skadelidande enligt kommittén i dag riskerar att gå

miste om en ersättning som han i vissa fall rimligen bör ha rätt till.

På grund av vad som tidigare har anförts om behovet av tydlighet och

restriktivitet krävs dock, enligt regeringens mening, en mer restriktivt

hållen utformning av bestämmelsen än den som kommittén föreslår.

Den i förhållande till skadeståndslagen utvidgade

ersättningsskyldigheten för staten bör begränsas till sådana fall där det

står alldeles klart att beslutet om frihetsberövande vilar på felaktiga

grunder och därför är oriktigt. På så sätt tar staten gentemot den som

berövas friheten på sig risken för att denne drabbas av falsk angivelse,

missuppfattning, felaktigt vittnesutpekande o.d.

Fall där det i efterhand kan konstateras att t.ex. ett avgörande ut-

pekande inte var korrekt bör sålunda normalt berättiga till ersättning

enligt den nu diskuterade bestämmelsen. Det är rimligt att den drabbade

får ett särskilt rättsskydd genom en bestämmelse som berättigar honom

till ersättning från det allmänna i dessa situationer. Detsamma kan gälla

när ett avgörande dokument var förfalskat. I dessa fall är vanligen en

åtgärd i form av gripande helt korrekt. I efterhand visar det sig

emellertid att det fanns en grundläggande brist av mer påtagligt slag;

vittnet ljög eller misstog sig eller dokumentet var förfalskat. I dessa fall

har en avgörande omständighet för åtgärden inte förelegat. Och denna

brist är i efterhand otvetydigt klarlagd.

En ersättningsrätt begränsad till sådana klara fall av bristande förut-

sättningar som nu sagts medför att det enbart är ett begränsat antal fall

där ersättning aktualiseras. Och dessa ärenden bör inte vara särskilt ut-

redningskrävande.

Av bestämmelsen bör framgå att det inte är tillräckligt för ersättning

att beslutet om den frihetsberövande åtgärden i efterhand framstår som

oriktigt. Oriktigheten bör vara av kvalificerat slag på sätt som nu angetts.

Det bör komma till uttryck i lagtexten genom att det där ställs upp ett

krav på att det i efterhand skall stå klart att beslutet vilade på felaktiga

grunder och därför var oriktigt.

Det kan någon gång förekomma att någon frihetsberövas på felaktig

grund, men att det samtidigt finns en annan - vid beslutstillfället okänd -

giltig grund för att besluta om ett frihetsberövande. Frihetsberövandet

kan i ett sådant fall inte anses vara oriktigt i den betydelse begreppet bör

ha i detta sammanhang. Beslutet kan i ett sådant fall sägas vara riktigt

trots den felaktiga grunden och den drabbade kan inte sägas ha lidit

någon skada. Om enbart skälen - eller grunderna - för beslutet är orik-

tiga bör det således inte medföra ersättningsskyldighet enligt den nu

diskuterade bestämmelsen. En annan sak är att beslutet i vissa fall kan

medföra ersättningsskyldighet enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen.

Övrigt

Den bestämmelse i den nya lagen som gäller statens strikta ersättnings-

ansvar vid interimistiska eller provisoriska frihetsinskränkningar bör i

övrigt utformas med utgångspunkt i den nu gällande bestämmelsen.

Bestämmelsen bör dock - bl.a. för att göras tydligare - redigeras på ett

annorlunda sätt. Därvid bör också vissa smärre sakliga justeringar göras.

Dessa kommenteras i författningskommentaren till 2 § i den nya lagen.

4.4 Ersättningsgill skada

Regeringens förslag: Ersättning enligt lagen lämnas - liksom enligt

LEF - för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i näringsverksam-

het och lidande.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att ersättningsansvaret

skall omfatta personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och

lidande.

Remissinstanserna: Justitiekanslern avstyrker kommitténs förslag

med hänvisning till att det skulle medföra en inte obetydlig belastning

både statsfinansiellt och handläggningsmässigt. Riksåklagaren lämnar

förslaget utan invändning. Övriga instanser berör inte denna fråga

särskilt.

Skälen för regeringens förslag: Enligt LEF ersätts utgifter, förlorad

arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Av förarbetena

framgår att ersättningen skall kompensera de följder som uppkommer

till följd av frihetsberövandet som sådant. Det rör sig alltså om

ersättning - förutom för lidande - för vad som med skadeståndsrättslig

terminologi brukar benämnas ren förmögenhetsskada. Eventuella

person- eller sakskador ersätts inte enligt LEF.

Kommittén föreslår att även person- och sakskada skall ersättas.

Kommittén anför att det förefaller såväl orimligt som opraktiskt att den

enskilde medborgaren inte skall vara berättigad till ersättning för sådana

skador. Det finns dock vilket kommittén också redovisar flera skäl

som talar mot en utvidgning av ansvaret till att omfatta även person- och

sakskada. Först finns det anledning att erinra om att sådana skador kan

vara ersättningsgilla enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Om fel eller

försummelse har förekommit vid myndighetsutövning, kan sålunda den

enskilde få skadestånd avseende såväl person- som sakskada. Det torde

vidare vara ovanligt att frihetsinskränkningar orsakar person- eller sak-

skador. Enligt regeringens mening bör också de särskilda skadestånds-

reglerna för frihetsinskränkning främst syfta till att kompensera den

enskilde medborgaren för den ekonomiska förlust och det lidande som

frihetsinskränkningen har inneburit för honom.

Regeringen anser sammanfattningsvis att de skäl som talar mot en

utvidgning är av den art och den tyngd att den av kommittén föreslagna

utvidgningen inte bör genomföras.

Kommittén föreslår vidare att rätten till ersättning skall utvidgas till

att omfatta ren förmögenhetsskada i stället för utgifter, förlorad

arbetsförtjänst och intrång i näringsverksamhet. Med den nuvarande

uppräkningen torde enligt kommittén en ersättningsberättigad inte ha

möjlighet att få ersättning för den förlust han gör om han på grund av ett

frihetsberövande t.ex. tvingas sälja sin bostad vid olämplig tidpunkt (se

bet. s. 219). Den uppräkning som LEF i detta hänseende innehåller torde

emellertid vara praktiskt betingad; det är sådana skador som typiskt sett

kan bli följden av en frihetsinskränkning. Kommittén redovisar inte

något skäl för att frångå den uppräkningen och i stället välja den

föreslagna utvidgningen. Enligt regeringens mening finns det inte

anledning att på denna punkt ändra reglerna. Den gällande uppräkningen

bör därför bestå.

4.5 Ersättning vid laglig våldsanvändning

Regeringens förslag: En särskild bestämmelse införs i den nya

lagen som innebär att det allmänna bär ett strikt skadeståndsansvar för

person- och sakskador som har uppkommit vid sådan våldsanvändning

som regleras i 10 § eller 23 § första stycket första meningen

polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 §

tullagen (1994:1550), om den skadelidande inte har betett sig på ett

sådant sätt att det har varit påkallat att använda våld mot hans eller

hennes person eller egendom.

Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser välkomnar kommitténs

förslag. Ett stort antal instanser lämnar förslaget utan invändning.

Kronofogdemyndigheten i Malmöhus län tillstyrker i princip förslaget

men varnar för att det kan uppstå vissa tillämpningssvårigheter vad gäller

kronofogdemyndigheternas verksamhet med en bestämmelse som är

anpassad främst för polisverksamhet. Rikspolisstyrelsen förordar att

bestämmelsen utvidgas till att omfatta även skador på egendom i

samband med kriminalteknisk undersökning.

Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelser i polislagen

får en polisman i vissa situationer använda våld mot person. Ibland kan

våldet bestå i att skjutvapen används. Polisen får också i brottsföre-

byggande eller brottsutredande verksamhet förstöra eller skada

egendom. Även i tullens och kronofogdemyndigheternas verksamhet kan

det uppstå situationer när våld mot person eller egendom får användas

(se vidare författningskommentaren till 8 §). Kommittén

uppmärksammar ett behov av särskild reglering vad gäller person- och

sakskador som kan uppkomma när främst polisen använder sig av lagligt

våld mot person eller egendom. Kommittén föreslår att det införs en

bestämmelse om ett strikt ansvar för det allmänna gentemot den som

utan egen skuld åsamkas person- eller sakskada vid användandet av

lagligt våld mot person eller egendom. Ingen remissinstans motsätter

sig den föreslagna regeln. Ett flertal instanser välkomnar tvärtom

förslaget.

Åtgärder i form av våldsanvändning mot person eller egendom kan i

vissa fall orsaka avsevärd person- eller sakskada. Vanligtvis förekommer

i dessa fall inte något fel eller någon försummelse från polisens sida.

Den som drabbats av skada kan därför stå utan möjlighet att få ersättning.

Visserligen kan som kommittén anför en princip om strikt ansvar för

farlig verksamhet gälla utan stöd av lag. I enlighet med denna princip

skulle t.ex. den som helt oskyldigt drabbas av att polisen använder skjut-

vapen kunna ha rätt till ersättning. Det är dock ovisst hur långt en sådan

princip sträcker sig och under vilka förhållanden den kan tillämpas. I

litteraturen har hävdats att om en polis som angrips av en våldsverkare

skjuter ett skott mot denne och därvid träffar en oskyldig utomstående,

den senare är utan rätt till skadestånd från polisen (Hellner, Skade-

ståndsrätt, 4 uppl. s. 83, jfr 5 uppl. s. 115). Det är klart att om vålds-

verkaren i exemplet skulle träffas av ett skott, så kan han inte erhålla

ersättning av det allmänna (jfr SOU 1958:43 s. 78 och prop.

1991/92:111 s. 8 f.). Det är vidare mycket tveksamt om den angivna

principen kan användas vid polisingripanden där vapen inte används.

Något strikt ansvar vid försvarligt våld mot egendom torde inte finnas.

Det innebär t.ex. att när polisen skadar en stulen bil i samband med att

man griper biltjuven, bilens ägare inte är berättigad till ersättning från

det allmänna.

I vissa särskilda fall kan emellertid det allmänna bli

ersättningsskyldigt på grund av nödrättsliga principer. De innebär att det

allmänna kan bli ersättningsskyldigt när enskild egendom offrats i en

nödsituation i enbart det allmännas intresse. När det gäller detta ansvar

är omfattningen dock osäker (se Håstad, Tjänster utan uppdrag s. 157 f.

och[REDACTED_EFTERNAMN], Ersättning vid offentliga ingrepp 2 s. 65 och 150 f.)

Rättsläget är som framgått på flera sätt oklart. Enligt regeringens

mening är det redan av det skälet motiverat med en särskild reglering.

Att en utomstående, oskyldig skadelidande skall stå utan ersättning i

sådana fall som här beskrivits stämmer också illa överens med den

generositet som staten bör visa. Sådan laglig våldsanvändning som här

diskuteras är en form av allmännyttig åtgärd som kan drabba en enskild,

utan att denne på något sätt bär skuld till att åtgärden har måst vidtas. Det

är också klart att sådan laglig våldsanvänding kan orsaka allvarliga och

omfattande skador. Även om det rör sig om ett mycket begränsat antal

fall är behovet av ersättning i det enskilda fallet många gånger

odiskutabelt.

Ofta är ingripanden som medför person- eller sakskada helt

oantastliga och kanske till och med nödvändiga för att ingripandet t.ex.

gripandet av en farlig rymling skall bli lyckosamt. Den enskilde som

drabbas av skadan har visserligen ett allmänt intresse av att brott

förhindras eller beivras, men det ter sig stötande att han eller hon ensam

skall bära följderna av sådana åtgärder. Från polisens sida anser man

också - enligt vad kommittén uttalar - den nuvarande ordningen

olycklig.

Vid skadeståndslagens tillkomst valde man att inte särskilt reglera

polisens användning av skjutvapen i skadeståndsrättslig hänseende. I

förarbetena (prop. 1972:5 s. 112 f.) hänvisades till att skadefallen inte

lär vara särskilt vanliga och att det typiskt sett inte rör sig om allvarliga

skadefall. Det hänvisades i stället till möjligheten att bevilja en skade-

drabbad ersättning ex gratia och till möjligheten för domstolarna att i

tillämpningen statuera ett rent objektivt ansvar i speciella fall.

Enligt regeringens uppfattning har frågan nu kommit i ett något annor-

lunda läge. Polisen är i dag - tyvärr - tvungen att använda våld i sin

tjänsteutövning i större utsträckning än tidigare. Denna våldsanvändning,

såväl mot person som mot egendom, måste också många gånger ske på

allmän plats där många människor kan uppehålla sig och enskildas

egendom finns. Även om nu diskuterade skadefall alltjämt inte är

särskilt vanliga finns det anledning att reglera dem särskilt. De allmänna,

icke lagfästa, reglerna om strikt ansvar för farlig verksamhet och för

vissa nödhandlingar är inte tillräckliga. Det kan inte anses

tillfredsställande att den enskildes rätt till ersättning skall vara beroende

av den möjlighet regeringen har att ex gratia i vissa fall tillerkänna en

skadelidande ersättning.

Det kan dessutom läggas till att det enligt regeringens uppfattning av

flera skäl är viktigt att polisens arbete har allmänhetens förtroende.

Polisens verksamhet är allmänt uppmärksammad och inte sällan kriti-

seras polisens metoder. Denna uppmärksamhet är särskilt intensiv när

våld kommer till användning. En ordning som innebär att oskyldigt

drabbade får ersättning kan bidra till ett ökat förtroende för polisen.

Frågan om ersättning i hithörande sammanhang har också behandlats av

Europarådet, dock utan att någon resolution eller rekommendation har

antagits. En särskild kommitté inom Europarådet har uttalat att det i

dessa fall i princip bör finnas en möjlighet till ersättning (se Principles

of Administrative Law Concerning the Relations Between

Administrative Authorities and Private Persons A handbook, s. 38 f.)

Regeringen föreslår därför att det införs en bestämmelse om strikt

skadeståndsansvar för det allmänna gentemot den som utan egen skuld

åsamkas person- eller sakskada vid viss enligt polislagen laglig vålds-

användning. Motsvarande behov finns när lagligt våld i vissa fall används

av kronofogdemyndigheterna eller tullen.

Rikspolisstyrelsen förordar att ersättning av allmänna medel också

bör kunna tillerkännas den som drabbats av sakskada i samband med

kriminalteknisk undersökning. Sådan skada skiljer sig från de skador

som kan uppstå till följd av laglig våldsanvändning. Det är i de senare

fallen som det har identifierats ett verkligt behov av reglering. Det

skulle enligt regeringens mening medföra ytterligare

gränsdragningssvårigheter om man skulle gå ifrån anknytningen till viss

närmare bestämd laglig våldsanvändning. Regeringen avstår därför från

att i detta sammanhang lämna något förslag om rätt till ersättning av

allmänna medel i andra fall.

4.6 Jämkning av ersättning

Regeringens förslag: Skadestånd på grund av frihetsinskränkning

enligt den nya lagen skall kunna vägras eller sättas ned (jämkas), om

den drabbades eget beteende har föranlett beslutet om

frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga

omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.

Remissinstanserna: Svea hovrätt anser att det är värdefullt att regle-

ringen genom den föreslagna regeln blir mer flexibel men varnar för

tillämpningssvårigheter. Stockholms tingsrätt avstyrker förslaget och

anför såväl principiella invändningar som invändningar om tillämpnings-

svårigheter. Justitiekanslern, som tillstyrker förslaget, menar att det

dock redan enligt gällande rätt finns utrymme för en tillämpning enligt

förslaget. Riksåklagaren och Rikspolisstyrelsen tillstyrker förslaget.

Regionåklagarmyndigheten i Västerås anser att det bör införas en mer

långtgående jämkningsregel. I övrigt lämnas förslaget utan invändning.

Skälen för regeringens förslag: Det har i den praktiska

tillämpningen uppmärksammats att rätten att få ersättning i anledning av

ett frihetsberövande ibland kan ge resultat som ter sig stötande. En del

av bakgrunden till kommitténs förslag är det s.k. Lindomefallet. En äldre

man mördades i samband med att två personer gjorde inbrott hos honom.

Det kunde inte med tillräcklig grad av säkerhet utredas vem av dem som

var skyldig till mordet. Justitiekanslern beviljade ersättning enligt LEF

till den som var huvudmisstänkt och som varit berövad friheten på grund

av brottsmisstanken. Beslutet väckte stor uppmärksamhet och

kritiserades häftigt.

Det är sedan länge en allmänt erkänd grundsats att den som inte har

kunnat överbevisas om brott också skall betraktas som oskyldig (se NJA

II 1974 s. 369 f. och bet. 1974:LU25 s. 5 f.). Som ett utflöde av denna

princip har den som efter ett frihetsberövande sedermera frikänts varit

berättigad till ersättning enligt särskilda regler. Kommittén har ansett att

de principiella skälen för denna ordning väger så tungt att en ändring inte

bör ske. Regeringen instämmer i denna uppfattning. Principen om att

den som frikänns i en rättegång skall betraktas som oskyldig är mycket

viktig i en rättsstat. Som en konsekvens härav bör en frikänd som varit

frihetsberövad normalt tillerkännas ersättning av det allmänna.

Kommittén föreslår emellertid att den nuvarande jämkningsbestäm-

melsen som möjliggör att ersättning vägras eller sätts ned om det med

hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning utgår skall pre-

ciseras. Enligt förslaget skall det särskilt anges i lagen att jämkning kan

ske, om det med hänsyn till den skadelidandes eget förhållande är oskä-

ligt att ersättning utges. Alltjämt bör jämkning inte få komma i fråga

enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuld-

frågan är klarlagd.

Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan in-

vändning.

Det är enligt regeringens mening uppenbart oskäligt att ersättning be-

talas av statliga medel till en misstänkt i ett fall som det nämnda. Regle-

ringen måste vara så utformad att det framgår att ersättning skall vägras i

situationer där den frihetsberövade till följd av sitt eget handlande har

stått i ett sådant förhållande till brottet att ingripandet mot honom varit

klart motiverat.

Justitiekanslern ifrågasätter om det inte redan med stöd av gällande

bestämmelser går att åstadkomma en tillämpning i enlighet med kom-

mitténs förslag. Justitiekanslern ger också exempel på att han har tilläm-

pat bestämmelserna på det sättet. Enligt regeringens mening har Justitie-

kanslerns ståndpunkt fog för sig. Men det är i vart fall tveksamt om en

sådan tillämpning var avsedd när regeln kom till. Som kommittén anför

framgår det av motiven till den nuvarande bestämmelsen att den inte tar

sikte på de situationer som nu diskuteras (se betänkandet s. 214 f.). Det

finns därför även enligt regeringens mening ett behov av att tydligt

markera den nu avsedda ändringen. Det bör i enlighet med kommitténs

förslag ske genom att det uttryckligen hänvisas till den skadelidandes

eget beteende.

I fråga om utformningen av bestämmelsen föredrar emellertid rege-

ringen en något annorlunda lösning än kommittén. Kommittén väljer att

knyta den utvidgade jämkningsmöjligheten till den skadelidandes eget

förhållande . Med detta uttryck avser kommittén att den enskildes eget

beteende eller handlande varit avgörande för beslutet att ingripa. I sak

instämmer regeringen i detta. Avgörande för om jämkning skall kunna

ske bör sålunda vara omständigheterna när ingreppet skedde. Om den

skadelidandes eget beteende i den situationen föranledde ingripandet,

bör jämkning kunna komma i fråga. Enligt regeringens mening kan

uttrycket förhållande i sammanhanget förstås så att hänsyn skall tas

även till andra omständigheter relaterade till den skadelidande än sådana

som har med själva ingripandet att göra. Regeringen anser därför att

jämkningsmöjligheten bör knytas direkt till den skadelidandes eget

beteende i samband med ingripandet (se vidare

författningskommentaren till 6 § tredje stycket).

Möjligheterna i övrigt att vägra eller sätta ned ersättning bör behållas

oförändrade.

4.7 Preskription

Regeringens bedömning: För anspråk enligt den nya lagen införs

inte någon särskild preskriptionstid. Det innebär att normal

tioårspreskription gäller för anspråk enligt lagen.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att det införs en förkortad

preskriptionstid om sex månader.

Remissinstanserna: Stockholms tingsrätt anser att sex månader är en

alltför kort preskriptionstid. Justitiekanslern och Regionåklagarmyndig-

heten i Göteborg tillstyrker kommitténs förslag. Riksåklagaren och

Regionåklagarmyndigheterna i Kalmar och Västerås anser att en pre-

skriptionstid om tre månader är tillräcklig. Övriga remissinstanser

lämnar förslaget utan invändning.

Skälen för regeringens förslag: I LEF föreskrivs inte någon särskild

preskriptionstid. Det innebär att den allmänna tioåriga

preskriptionstiden enligt preskriptionslagen (1981:130) gäller.

Kommittén anför ett flertal skäl för att det bör införas en särskild,

förkortad, preskriptionsfrist Sålunda anförs att det utvidgade

ersättningsansvar som kommittén föreslår kommer att leda till en

ökning av antalet ersättningskrav och att det för att dessa skall kunna

utredas på ett tillfredsställande sätt krävs att skadetillfället inte ligger

för långt tillbaka i tiden. Kommittén anser att det inte är rimligt att

samhällets resurser används till att ta fram uppgifter om vad som kan ha

hänt flera år tillbaka i tiden. De skador som kan bli följden av t.ex. en

frihetsinskränkning torde också uppkomma i mer eller mindre

omedelbar anslutning till den åtgärd som berättigar den skadelidande till

ersättning. Kommittén menar slutligen att det inte kan anföras några

principiella betänkligheter mot en särskild, förkortad, preskriptionsfrist

och nämner att sådana korta frister gäller i motsvarande fall i våra

nordiska grannländer.

De utvidgningar som nu föreslås är inte lika långtgående som kom-

mitténs förslag, vilket minskar behovet av en särskild

preskriptionsregel. Enligt regeringens mening bör man också vara

återhållsam med att föreskriva avsteg från vad som gäller angående

skadeståndsanspråk i allmänhet, dvs. tio års preskriptionstid. Endast när

det finns starkt vägande skäl för en särskild preskriptionsregel bör en

sådan införas. Den enskilde medborgarens intresse av att inte behöva gå

miste om ersättning enbart på grund av en särskilt förkortad

preskriptionstid måste vid den nödvändiga avvägningen anses väga tungt.

De skäl kommittén anför är därför inte av den art eller styrka att det är

motiverat att införa en särskild preskriptionstid.

4.8 Återbetalning av ersättning

Regeringens förslag: En person som har fått ersättning enligt lagen

och som senare döms för den gärning som frihetsinskränkningen gällt

skall vara skyldig att betala tillbaka ersättningen. Återbetalningsskyl-

digheten skall kunna jämkas, om det finns särskilda skäl.

Remissinstanserna: Samtliga instanser tillstyrker förslaget eller

lämnar det utan erinran. Malmö tingsrätt fäster regeringens

uppmärksamhet på vissa tillämpningsfrågor.

Skälen för regeringens förslag: Riksdagen har i ett tillkännagivande

till regeringen begärt att det i lagen öppnas en uttrycklig möjlighet att

återkräva utbetald ersättning (bet. 1995/96:JuU15). I en framställning

hemställer Justitiekanslern detsamma.

Enligt Justitiekanslern lär det ha hänt att personer som har varit

misstänkta för brott har fått ersättning enligt LEF när förundersökningen

lagts ned, varefter förundersökningen åter tagits upp och den misstänkte

dömts för de brott misstankarna avsett. Justitiekanslern framför att

rättsläget vad gäller möjligheten att i ett sådant fall med framgång kräva

den utgivna ersättningen åter är osäkert. Justitiekanslern anser för sin

del att en sådan rätt kräver uttryckligt lagstöd.

Enligt regeringens mening bör den som har tagit emot ersättning för

skada orsakad av en frihetsinskränkning vara skyldig att återbetala

ersättningen, om han sedermera döms för brottet (jfr bet.

1995/96:JuU15 s. 9 f.). Det bör dock enbart gälla i de fall där den

dömde ådöms en sådan påföljd att han inte hade varit berättigad till

ersättning enligt 2 §. I dessa situationer faller grunden för statens

ersättningsskyldighet bort. För att den osäkerhet som kan råda

beträffande återbetalningsskyldigheten skall undanröjas bör det i den nya

lagen införas särskilda bestämmelser om saken.

Det bör ankomma på Justitiekanslern att föra talan vid allmän domstol

om återbetalning. Någon särskild lagbestämmelse behövs inte om detta.

För att undvika att bestämmelsen blir alltför stel och leder till

oönskade resultat i vissa enskilda fall bör det finnas möjlighet att vid

särskilda skäl jämka återbetalningsskyldigheten. Skäl att jämka

återbetalningsskyldighet kan finnas t.ex. när det rör sig om ett mindre

ersättningsbelopp som har betalats lång tid innan

återbetalningsskyldighet aktualiseras. Hänsyn kan också tas till att den

som har fått ersättningen har en betydande försörjningsbörda och att

ersättningen har använts till försörjningen av andra än den skadelidande

själv. Jämkning till noll bör ske endast undantagsvis. När stora belopp

har betalats i ersättning bör jämkning till noll knappast komma i fråga.

4.9 Utdrag ur kriminalregistret

Regeringens bedömning: Justitiekanslern skall i skadereglerings-

ärenden kunna begära utdrag ur det allmänna kriminalregistret om den

som ansöker om ersättning enligt lagen. En bestämmelse härom kan

dock med hänsyn till bestämmelsen i 7 kap. 17 § sekretesslagen inte

införas i den nya lagen. Saken får i stället regleras i särskild ordning.

Remissinstanserna: Sveriges Advokatsamfund avstyrker förslaget.

Övriga instanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt Justitiekanslern har det

många gånger betydelse för ersättningsfrågan vilken bakgrund den som

ansöker om ersättning har. Därför skulle Justitiekanslern vilja ha en rätt

enligt lagen att infordra utdrag ur det allmänna kriminalregistret

beträffande personer som begär ersättning enligt LEF.

I ett normalt ärende om ersättning enligt LEF utgör, jämte sökandens

inlagor, åklagarens yttrande beslutsunderlag för Justitiekanslern. I vissa

ärenden infordrar Justitiekanslern domar och förundersökningar för att

få ett fylligare beslutsunderlag. Enligt Justitiekanslern har många

åklagare insett vikten av att i sina yttranden redogöra för tidigare

frihetsberövanden, men inte sällan är lämnad information alltför

kortfattad och ofullständig för att vara till nytta för Justitiekanslerns

prövning.

Enligt 8 § lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister ges Justitie-

kanslern rätt att utan inskränkningar infordra utdrag ur kriminalregistret.

I förarbetena till den lagen utalas dock att självfallet bör rekvisitioner

icke göras i andra ärenden än dem, där rekvireringsskyldighet är före-

skriven i författning eller där utdrag eljest erfordras för utredning om

brott (prop. 1963:39 s. 52). Med hänsyn till detta uttalande anser sig

Justitiekanslern förhindrad att infordra kriminalregisterutdrag i ersätt-

ningsärenden.

Sveriges Advokatsamfund anför att den omständigheten att en person

tidigare har varit frihetsberövad inte bör påverka ersättningsfrågan samt

att det är principiellt betänkligt att den som skall objektivt pröva vilken

ersättning som skall betalas utrustas med möjligheter att självmant

införskaffa underlag avsett att användas mot den ersättningssökande.

Justitiekanslern har i sin ersättningspraxis i vissa fall beaktat sökan-

dens bakgrund. Justitiekanslern kan också i ett ersättningsärende ha be-

hov av information om eventuellt ådömda straff har avtjänats. Rege-

ringen anser att en sådan praxis är rimlig. Den information kriminal-

registret innehåller har sålunda betydelse för utredningen och bestäm-

mandet av ersättning. Regeringen kan inte finna några principiella be-

tänkligheter mot att Justitekanslern har tillgång till den informationen.

Det rör sig dessutom om information som ofta är tillgänglig hos

Justitiekanslern på annat sätt, t.ex. genom den ersättningssökandes egna

uppgifter. Det kan också ha ett värde att Justitiekanslern har ett likartat

underlag vid sina bedömningar i skilda ärenden.

Regeringen anser med hänvisning till det anförda att Justitiekanslern

bör ges tillgång till kriminalregistret i skaderegleringsärenden. Bestäm-

melsen i 7 kap. 17 § sekretesslagen innebär dock att en föreskrift om

detta måste ges i lag om register. Denna bestämmelse hindrar alltså en

reglering i den nya lagen. Det bör i sammanhanget anmärkas att

Registerutredningen har föreslagit genomgripande förändringar i

författningsregleringen av Polisens register (se slutbetänkandet

Polisens register, SOU 1997:65). Förslagen bereds för närvarande i

Justitiedepartementet med sikte på propostion i mars 1998. Frågan om

Justitiekanslerns rätt att erhålla utrag ur kriminalregistret bör lämpligen

regleras i det sammanhanget.

4.10 Ikraftträdande

Den nya lagen om ersättning för skada vid vissa myndighetsåtgärder bör

träda i kraft den 1 januari 1999. För åtgärder vidtagna före

ikraftträdandet bör - i enlighet med vad som gäller i allmänhet inom

skadeståndsrätten (jfr prop. 1972:5 s. 593) - äldre föreskrifter gälla. I

de fall en före ikraftträdandet vidtagen åtgärd inte har upphört vid

ikraftträdandet bör dock den nya lagen gälla. Detta bör anges i

övergångsbestämmelser till lagen.

I övrigt behövs inte några övergångsbestämmelser.

5 Det allmännas ansvar för felaktig

myndighetsinformation

5.1 Gällande rätt

Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen gäller ett särskilt ansvar för staten

och kommunerna för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada,

om skadan har vållats genom fel eller försummelse vid

myndighetsutövning.

Vad som föreskrivs om kommun gäller också landsting, kommu-

nalförbund, församling och kyrklig samfällighet (3 kap. 2 § andra

stycket).

Begreppet myndighetsutövning avser beslut och åtgärder från det

allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över

medborgarna. Begreppet vid myndighetsutövning omfattar enligt

förarbetena till skadeståndslagen (prop. 1972:5 s. 502) alla sådana

beslut och åtgärder som antingen självständigt utgör myndighetsutövning

eller står i ett nära samband med myndighetsutövningen. Därmed

innefattas åtgärder som ingår endast som ett led i myndighetsutövningen

men som är reglerade av offentligrättsliga föreskrifter och indirekt kan

få rättsliga konsekvenser för den enskilde medborgaren. Som exempel

kan nämnas olika förberedande åtgärder inför ett beslut. Uttrycket

innefattar också vissa andra handlingar som står i ett mycket nära

tidsmässigt och funktionellt samband med myndighetsutövningen.

Däremot utesluts sådana skador som visserligen har uppkommit vid

offentlig verksamhet men där denna verksamhet inte uppvisar några

karaktäristiska offentligrättsliga drag. Begreppets innebörd har prövats i

flera rättsfall och finns också belyst i Justitiekanslerns

skaderegleringspraxis (se betänkandet s. 101 f.).

Högsta domstolen har i några avgöranden prövat huruvida information

från en myndighet har lämnats vid myndighetsutövning . Ett fall, NJA

1985 s. 696 I, gällde frågan om skadeståndsansvar för staten på grund av

ett felaktigt besked per telefon angående en försäkrads rätt till föräldra-

penning. I det målet uttalade Högsta domstolen i sina domskäl, efter att

ha beskrivit innebörden av begreppet myndighetsutövning, bl.a. följande.

 Övervägande skäl talar för att det felaktiga beskedet inte har utgjort

endast en sådan allmän upplysning som faller utanför 3 kap. 2 § skade-

ståndslagen utan att beskedet har haft så nära anknytning till ett ärende

om föräldrapenning att det måste anses ha lämnats vid myndighets-

utövning. Staten ålades därför att betala skadestånd till den skade-

lidande. I andra fall har utgången blivit den motsatta. I rättsfallen NJA

1985 s. 696 II, som gällde en felaktig upplysning om en fastighet som

lämnats av ett gatukontor, och NJA 1987 s. 535, som gällde ett press-

meddelande från Konsumentverket som innehöll missvisande uppgifter

rörande värdet av vissa lackskyddsmedel för bilar, ansåg Högsta domsto-

len att gjorda uttalanden saknade det erforderliga sambandet med myn-

dighetsutövning. Det medförde att det allmänna i dessa fall gick fritt

från skadeståndsskyldighet.

Även Justitiekanslern har i ett antal ersättningsärenden tagit ställning

till om upplysningar från en myndighet har ett tillräckligt starkt samband

med myndighetsutövning. Bland annat har prövats frågan om statens

ersättningsskyldighet för felaktiga upplysningar från Riksförsäkrings-

verket och från försäkringskassor. Enskildas anspråk har i många sådana

ärenden bifallits med hänvisning till att beskedet med hänsyn till

omständigheterna måste anses ha lämnats vid myndighetsutövning.

Justitiekanslern har därvid ofta åberopat rättsfallet NJA 1985 s. 696 I. I

andra fall har utgången blivit den motsatta, bl.a. i ersättningsärenden som

har föranletts av ofullständiga uppgifter om reglerna för föräldraförsäk-

ringen i en av Riksförsäkringsverket utgiven broschyr. Under hänvisning

till att uppgifterna inte har lämnats vid myndighetsutövning har enskilda i

dessa fall vägrats ersättning.

Högsta domstolen och Justitiekanslern har i sin praxis fäst avgörande

vikt vid om upplysningen i fråga har rört en konkret fråga som omedel-

bart kunde bli aktuell i ett ärende hos myndigheten. Om så har varit fallet

har upplysningen ansetts vara lämnad vid myndighetsutövning. Däremot

har information som lämnats i t.ex. broschyrer och pressmeddelanden

inte ansetts vara lämnad vid myndighetsutövning.

5.2 Ett utvidgat informationsansvar

Regeringens förslag: Staten eller en kommun skall ersätta ren

förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse när en

myndighet lämnar felaktiga upplysningar eller råd, om det finns

särskilda skäl. Vid bedömningen av om det i det enskilda fallet finns

särskilda skäl skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art,

deras samband med myndighetens verksamhetsområde och

omständigheterna när de lämnats.

Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att stat eller kommun

skall ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller

försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd eller andra

meddelanden, om det inte sker som ett led i affärsverksamhet,

egendomsförvaltning, undervisning, vård eller omsorg.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser anser att det allmännas

skadeståndsansvar för felaktig myndighetsinformation bör utvidgas i

linje med kommitténs förslag. Många instanser avstyrker emellertid för-

slaget. Från såväl de instanser som tillstyrker förslaget som andra

lämnas ett stort antal synpunkter på utformningen av bestämmelsen.

Framför allt kritiseras att den föreslagna bestämmelsen i vissa

avseenden ges ett vidsträckt tillämpningsområde i det att all information

omfattas utan begränsningar till informationens art eller till

omständigheterna när informationen lämnas m.m. Å andra sidan hävdas

också att bestämmelsen i andra avseenden är för snäv, t.ex. för att den

enbart avser ren förmögenhetsskada. Det påtalas också från ett flertal

instanser att den undantagskrets kommittén föreslår skapar ett flertal

svårbemästrade gränsdragningsproblem.

Remissutfallet innebär närmare bestämt att de flesta

remissinstanserna ställer sig väsentligen bakom förslaget. Hit hör Svea

Hovrätt, Rikspolisstyrelsen, Kronofogdemyndigheterna i Stockholms

och Göteborgs och Bohus län, Generaltullstyrelsen,

Försäkringsförbundet, Industriförbundet, Skattebetalarnas förening och

Företagarnas Riksorganisation.

Ett antal remissinstanser är emellertid kritiska eller tveksamma till

förslaget. Hit hör bl.a. Justitiekanslern, Patent- och registreringverket

och Riksskatteverket. Dessa myndigheter ifrågasätter behovet av en

regel om skadeståndsansvar för felaktig myndighetsinformation och

menar att 3 kap. 2 § skadeståndslagen tillsammans med möjligheten för

regeringen att bevilja ersättning ex gratia tillgodoser de skadelidandes

intressen tillräckligt väl. Även Försäkringskasseförbundet,

Regionåklagarmyndigheten i Göteborg och Datainspektionen anser att

regeln är onödig.

Några remissinstanser, bl.a Kommunförbundet och Landstingsför-

bundet, ifrågasätter om det är skadeståndsrättsligt motiverat att utvidga

ansvaret för myndigheter i förhållande till vad som följer av allmänna

regler om skadestånd.

En stor majoritet av remissinstanserna, också vissa av dem som ställer

sig bakom förslaget, anser att tillämpningsområdet för en bestämmelse

om skadeståndsansvar för felaktig myndighetsinformation borde begrän-

sas. Några av dem anser att flera slag av verksamheter borde undantas

från skadeståndsansvaret. Andra menar att skadeståndsansvaret borde

begränsas till att avse t.ex. skriftlig information, information som en

myndighet lämnar inom sitt eget verksamhetsområde eller information

som en myndighet lämnar på eget initiativ.

Många anför att avsevärda gränsdragningssvårigheter kan

uppkomma om skadeståndsansvaret inte längre skall vara kopplat till

myndighetsutövning. I stort sett alla kritiska remissinstanser pekar på

bevissvårigheter och anför att myndigheterna kan behöva dokumentera

vilka uppgifter som lämnas.

Ett stort antal remissinstanser understryker att förslaget kan medföra

en betydande ekonomisk belastning för myndigheterna. Flera anser att

regeln kommer att leda till minskad servicevilja hos myndigheterna.

Andra pekar på att regeln medför en risk för privatisering av

verksamhet som bedrivs i offentlig regi.

Ett antal instanser påpekar att den skadereglering som kan följa av

regeln blir en svår och resurskrävande uppgift.

Stockholms tingsrätt anser att det närmare bör anges vad som menas

med begreppen råd, upplysningar m.m. och anger som exempel på gräns-

fall uttalanden om gällande rätt i en dom. Även Kammarkollegiet anser

att begreppen bör preciseras och anför att ansvaret bör begränsas till att

gälla upplysningar om sakförhållanden. Några instanser anser att konse-

kvenserna av förslaget i förhållande till patientskadelagen (1996:799)

behöver belysas.

Flera efterfrågar en konsekvensanalys av förslaget.

Vid en hearing som hölls den 29 april 1997 i frågan om utformningen

av en bestämmelse om det allmännas skadeståndsansvar för felaktig

myndighetsinformation förordade de flesta att det införs en särskild så-

dan bestämmelse. En rad synpunkter framfördes på det utsända lagför-

slaget, vilket återfinns i bilaga 4. Det rådde dock enighet om att

förslaget var att föredra framför kommitténs.

Skälen för regeringens förslag

Utgångspunkter

Kommittén ställer frågan om det finns anledning att utvidga det allmän-

nas ansvar generellt genom en regel i skadeståndslagen som föreskriver

antingen ett rent strikt ansvar eller ett ansvar som inte förutsätter ett lika

starkt samband med myndighetsutövning som den nuvarande regeln i

3 kap. 2 § skadeståndslagen. Kommittén finner efter bl.a. en inventering

av olika skadefall att det inte finns något behov av att på något av dessa

sätt generellt utvidga det allmännas skadeståndsansvar. Enligt kommittén

bör därför det allmännas skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen även

framdeles förutsätta att fel eller försummelse har begåtts och begreppet

 vid myndighetsutövning användas för att avgränsa de skadefall som

omfattas av det allmännas skadeståndsansvar.

Däremot kan det enligt kommittén vara både önskvärt och befogat att

inom vissa områden utvidga det allmännas skadeståndsansvar. Det gäller

vissa situationer där skada orsakas av en myndighet som uppträder med

den auktoritet och det ansvar som följer av myndigheters offentliga

funktion men där skadeståndsansvar enligt nuvarande regler är uteslutet

på grund av att skadan inte har vållats vid myndighetsutövning.

Kommittén föreslår en ny bestämmelse i skadeståndslagen om ansvar

för felaktig myndighetsinformation. Bestämmelsen ålägger staten eller

en kommun att ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel

eller försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd eller andra

meddelanden. Undantag görs dock för information som lämnas i vissa

typer av verksamhet som lika gärna kan drivas i enskild regi och som

saknar de kännetecken som annars karaktäriserar myndighetsverksamhet.

Inte heller regeringen kan finna några skäl för att generellt utvidga det

allmännas skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen. Frågan är nu om

det allmännas skadeståndsansvar för fel som har begåtts av myndig-

heterna när av upplysningar, råd eller andra meddelanden lämnas bör

utvidgas. Närmare bestämt är frågan om skadeståndsansvaret för ren

förmögenhetsskada bör omfatta även sådana fall då information lämnas

utan att det sker vid myndighetsutövning (se föregående avsnitt). I

fråga om sak- och personskada föreligger som nämnt ändå skadestånds-

skyldighet vid vållande från det allmännas sida.

Tidigare överväganden

Frågan om ett utvidgat ansvar för felaktig information övervägdes i ett

större sammanhang när skadeståndslagens regler om det allmännas ska-

deståndsansvar senast ändrades. Då angavs att det kunde vara både önsk-

värt och befogat att inom vissa områden utvidga det allmännas skade-

ståndsansvar. Det gäller t.ex., enligt vad som angavs, när skada orsakas av

en myndighet som uppträder med den auktoritet och det ansvar som

följer av myndigheters offentliga funktion men där skadeståndsansvar

enligt nuvarande regler är uteslutet på grund av att skadan inte har vållats

vid myndighetsutövning. Bland annat mot bakgrund av den debatt som

hade uppstått kring skadeståndsansvaret vid felaktig myndighetsinfor-

mation övervägdes en allmän utvidgning av det allmännas skadestånds-

ansvar enligt skadeståndslagen. Det förslag som då övervägdes var att

lagens krav på att skada skall ha vållats vid myndighetsutövning skulle

mildras och ersättas med uttrycket i samband med

myndighetsutövning (se Ds 1989:12).

I den följande propositionen (prop. 1989/90:42) framhölls bl.a. att i

många fall råd, upplysningar och anvisningar inom myndigheternas verk-

samhetsområde har en sådan betydelse för den enskilde att det är natur-

ligt att tala om en beroendeställning av liknande slag som den enskilde

intar i förhållande till myndigheter i samband med myndighetsutövning.

Vidare anfördes att skadestånd i framtiden borde kunna utgå även i vissa

situationer där anknytningen till myndighetsutövning är svagare än som

krävs enligt gällande rätt och att det avgörande i princip borde vara om

det föreligger en sådan beroendeställning som nyss nämnts. Regeringen

ansåg att en utvidgning av det allmännas skadeståndsansvar på det sätt

som då diskuterades skulle innebära en viktig reform som torde få

relativt stor betydelse i praktiken men att frågan mot bakgrund av

remisskritiken, och eftersom en parlamentarisk utredning skulle komma

till stånd, borde belysas närmare av kommittén (se a. prop. s. 11 f.).

Bör ansvaret utvidgas?

Det är framför allt den enskildes beroendeställning i förhållande till

myndigheterna som har ansetts motivera att det allmännas

skadeståndsansvar vid myndighetsutövning i vissa fall går längre än vad

som gäller enligt allmänna regler. Samma skäl kan anföras för att låta

det allmänna bära ett särskilt strängt ansvar för skador som orsakas av

felaktig myndighetsinformation. Den enskilde medborgaren litar på att

information från just en myndighet i regel är korrekt. Detta bottnar i att

myndigheter i allmänhet anses ha en särskild auktoritet men också i att

myndigheterna ofta är ensamma om att kunna ge vissa besked inom sitt

verksamhetsområde.

Även i övrigt kan hänvisas till vad som brukar anföras till stöd för en

särreglering av det allmännas ansvar i allmänhet (se Ds 1989:12 s. 13 f.

och prop. 1989/90:42 s. 6 f.). Den enskildes ersättningsbehov kan

sålunda vara stort, om han inrättar sig efter ett felaktigt besked från en

myndighet. Vidare kan man genom att ålägga det allmänna ett

skadeståndsansvar fördela risken för uppkomna skador och samtidigt

åstadkomma en förebyggande effekt genom att ett något utvidgat ansvar

kan uppmuntra till förbättrade rutiner hos myndigheterna och även i

övrigt höja kvaliteten i verksamheten.

En vanlig invändning mot att ålägga det allmänna ett större ansvar för

felaktig information är att allehanda skadeståndskrav från enskilda kan

komma att riktas mot det allmänna och att det ofta är osäkert vad som

har förekommit. Det kan emellertid häremot framhållas att det allmänna

redan nu bär ett skadeståndsansvar för felaktig information i vissa fall

och att eventuella problem inte torde ändra karaktär om ansvaret

utvidgas något. Det lagstiftningsbehov som har identifierats rör

dessutom ett begränsat antal fall. En utvidgning torde alltså inte medföra

något större antal tillkommande skadeståndsanspråk mot det allmänna.

Av motsvarande skäl kan man inte heller med fog invända att ett ut-

vidgat ansvar för felaktig information skapar nya problem med att av-

gränsa den krets av skadelidande som kan kräva ersättning. Det står

visserligen klart att felaktiga upplysningar kan medföra förluster också

för personer eller företag som inte direkt berörs av upplysningarna, och

att det kan vara svårt att avgöra hur långt ett ansvar bör sträcka sig. Dessa

svårigheter finns emellertid redan med nuvarande regler om skadestånd

vid myndighetsutövning. En utvidgning av ansvaret för felaktig informa-

tion skulle knappast på något mer märkbart sätt öka dessa svårigheter.

I flera remissvar har framförts att ett utvidgat skadeståndsansvar för

stat och kommun skulle kunna innebära att myndigheterna blir mindre

benägna att hjälpa enskilda till rätta. Regeringen delar dock inte dessa

farhågor utan ser snarare, såsom sagts tidigare, att ett något utvidgat

ansvar för felaktig myndighetsinformation kan få positiv inverkan genom

förbättrade rutiner och höjd kvalitet. Myndigheterna kan vidare få anled-

ning att iaktta en något större varsamhet med konkreta upplysningar till

enskilda och vid osäkerhet förse upplysningarna med reservationer.

Utvidgningen av ansvaret för felaktig information får då en förebyggande

effekt, vilket snarast är av godo.

För ett särskilt skadeståndsansvar för felaktig myndighetsinformation

talar sålunda att man därmed inskärper vikten av att myndigheter lämnar

korrekta besked. Ett utvidgat skadeståndsansvar torde därmed samtidigt

kunna medverka till att upprätthålla myndigheternas auktoritet och goda

anseende. Det kan tilläggas att myndigheterna gentemot den enskilde

ofta intar en ställning som kan liknas vid den som intas av någon som

yrkesmässigt bistår privatpersoner och företag med rådgivning, t.ex. en

advokat, en revisor eller en mäklare. Sådana rådgivare bär under vissa

förutsättningar ett skadeståndsansvar för sin rådgivning (se NJA 1994

s. 532, 1997 s. 65 och Kleineman i JT 1994-95 s. 702 och 1996-97

s. 997).

På grund av det anförda delar regeringen kommitténs uppfattning att

det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformation bör skärpas.

Något generellt krav på att informationen lämnas vid myndighetsutöv-

ning bör fortsättningsvis inte gälla.

Utformningen av en bestämmelse

Frågan är då hur ansvaret närmare bestämt bör avgränsas. En första fråga

är därvid om det allmänna bör ansvara också när felaktig information

lämnas av enskilda företag till vilka en myndighet har delegerat viss

förvaltnings- eller myndighetsverksamhet. Enligt 3 kap. 2 § skadestånds-

lagen gäller ett sådant utvidgat ansvar; det allmänna är skadestånds-

skyldigt för fel eller försummelse vid myndighetsutövning i

verksamhet för vilken staten eller kommunen svarar . Därmed inbegrips

sådan offentlig maktutövning som har anförtrotts enskilda, t.ex. när den

obligatoriska bilkontrollen sköts av AB Svensk Bilprovning. Tanken är

att det allmänna inte skall komma undan sitt ansvar för felaktig myndig-

hetsutövning genom att verksamheten delegeras till någon annan.

Som framgått är den huvudsakliga grunden för ett utvidgat ansvar vid

felaktig myndighetsinformation den auktoritet som myndigheterna har i

allmänhetens ögon och den särskilda ställning som myndigheterna där-

med intar. Det gör att det finns anledning att särbehandla information

från myndigheter och sålunda behandla enskilda företag lika, oavsett på

vems uppdrag de handlar.

En annan fråga är om ansvaret skall omfatta de särskilt stora skador

som kan uppkomma när information från en myndighet ges stor sprid-

ning via radio, TV eller tidningar. Det kan hävdas att det för alltför långt

om det allmänna får bära sådana kostnader, som ibland kan bli mycket

omfattande. Skall emellertid en skadeståndsbestämmelse för felaktig

myndighetsinformation fylla sin funktion, måste ansvaret gälla även i

dessa fall.

Om däremot korrekt myndighetsinformation förvanskas vid spridning

i massmedia, bör givetvis det allmänna inte ansvara.

Ansvaret bör vidare vilket kommittén också föreslår gälla oavsett

om oaktsamheten har förekommit hos den enskilde tjänsteman som

lämnat meddelandet eller hos någon annan på det allmännas sida, t.ex.

hos den som har utformat anvisningar från en centralmyndighet till

lokala myndigheter.

Remissinstanserna har på flera punkter kritiserat den av kommittén

föreslagna regeln. Det har särskilt framhållits att ansvaret måste be-

gränsas och avgränsas på ett klarare sätt. Alla upplysningar även till

synes obetydliga sådana bör enligt kritikerna inte kunna grunda ett

skadeståndsansvar. Det gäller särskilt information som inte alls berör

myndighetens verksamhetsområde. Konsekvenserna av ett sådant vid-

sträckt ansvar är enligt kritikerna mycket svårt att överblicka.

Å andra sidan har det framförts att den av kommittén föreslagna regeln

också är för snäv. Genom att vissa verksamheter (affärsverksamhet,

egendomsförvaltning, undervisning, vård och omsorg) undantas anses

nya, svåröverblickbara gränsdragningsproblem skapas. Det sägs vara

omotiverat med en sådan begränsning med hänsyn till det grundläggande

skälet för regeln, nämligen att information som härrör från just myn-

digheter bör vara förenad med ett särskilt skadeståndsansvar.

Regeringen har tagit fasta på kritiken. En bestämmelse bör utformas

efter delvis andra riktlinjer.

I en bestämmelse om skadeståndsansvar för felaktig myndighetsinfor-

mation bör särskilt markeras att skadeståndsansvar inte kommer i fråga i

samtliga fall då en myndighet lämnar felaktig information som orsakar

skada. För att det särskilda skadeståndsansvaret skall utlösas bör det

krävas att det finns särskilda skäl för det. Sådana särskilda skäl kan vara

att den enskilde har förlitat sig på ett auktoritativt besked från en

myndighet och till följd därav utan egen skuld fått sin ekonomi märkbart

försämrad.

Myndigheterna lämnar dagligen en stor mängd information till enskil-

da medborgare. Denna information är av olika slag och lämnas under

mycket skiftande omständigheter. Alla felaktigheter som kan

förekomma i detta enorma informationsflöde kan inte rimligen vara

skadeståndsgrundande. Det finns sålunda större anledning att det

allmänna skall bära ett skadeståndsansvar när en myndighet lämnar

konkret och preciserad information om innehållet i föreskrifter eller

andra bestämmelser än om informationen som lämnas utgörs av allmänt

hållna upplysningar. Likaså finns det särskild anledning till

skadeståndsansvar om uppgifterna har stor genomslagskraft och om de

är ett uttryck för makt eller auktoritetsutövning. Oftast har information

som lämnas av en behörig myndighet denna senare karaktär.

Normalt bör det krävas att det finns någon konkret omständighet som

gör att det finns särskild anledning att i det enskilda fallet lita på att

informationen är korrekt. I annat fall bör kravet på särskilda skäl för

skadeståndsskyldighet sällan kunna anses uppfyllt.

För att det skall anses att det finns särskilda skäl för

skadeståndsansvar bör det vidare i regel krävas att informationen inte

kan fås varifrån som helst. Om t.ex. uppgiften utan problem kan

kontrolleras någon annanstans av den som tagit emot den, är det en

omständighet som talar mot ett skadeståndsansvar. Det har också

betydelse vem hos en myndighet som lämnar informationen. Visserligen

svarar det allmänna för information som ges oberoende av

informationslämnarens tjänsteställning eller befattning vid myndigheten.

Men det finns självfallet större anledning att förlita sig på information

som lämnas av t.ex. en ansvarig handläggare än av en sekreterare utan

ansvar för något särskilt sakområde vid myndigheten.

Av betydelse för frågan om det finns särskilda skäl för skadestånds-

skyldighet är också sambandet mellan informationen och myndighetens

verksamhetsområde. Ju starkare kopplingen är, desto större skäl finns

det normalt att förlita sig på uppgifterna

Av stor betydelse är också omständigheterna varunder informationen

har lämnats. Har en tjänsteman t.ex. uttalat sig med stor bestämdhet om

någon konkret omständighet, bör det kunna vara skadeståndsgrundande

om uttalandet är felaktigt. Detsamma gäller om en tjänsteman på något

särskilt sätt har uttalat att de uppgifter han lämnar är korrekta eller på

annat sätt ger sken av att de är kontrollerade. Är däremot informationen

mer vag eller lämnas den med reservationer, bör den knappast kunna

grunda skadeståndsskyldighet för det allmänna (jfr Ds 1989:12 s. 59 f.

och prop. 1989/90:42 s. 15).

En annan omständighet av betydelse är hur informationslämnandet

aktualiseras. Är det en myndighet som på eget initiativ lämnar konkret

information, finns det större anledning att lita på uppgifternas riktighet

än t.ex. om information lämnas utan tillfälle till förberedelser som svar

på en fråga eller i förbigående under ett vanligt samtal. Hänsyn måste tas

till om den informationslämnande tjänstemannen fått klart för sig vikten

av att den information han lämnar är korrekt.

Vidare kan det t.ex. finnas större anledning att fästa sig vid substantiell

information som lämnas av en myndighet med en uttalad expertstatus

än vid information från en myndighet med mycket vida och övergripande

ramar för sin verksamhet. Det kan också vara av betydelse vilket för-

troende en myndighet rent allmänt åtnjuter i samhället. Det torde t.ex.

finnas särskild anledning att lita till information som en domstol lämnar

i en fråga som rör domstolens verksamhetsområde.

De särskilda skäl som alltså bör krävas för ersättningsskyldighet kan

vara av skilda slag. Vid bedömningen av ett enskilt fall måste man ta

hänsyn till samtliga relevanta omständigheter. Det finns dock anledning

att i lagtexten markera att vissa omständigheter särskilt skall beaktas.

Därvid bör nämnas upplysningarnas eller rådens art, deras samband med

myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnas.

Det bör framhållas att det allmänt sett finns vissa begränsningar vad

gäller möjligheterna att i praktiken erhålla ersättning enligt den regel

som nu föreslås. Först och främst krävs att den skadelidande kan visa att

den felaktiga informationen har lämnats på grund av fel eller

försummelse. Det krävs vidare i enlighet med allmänna

skadeståndsrättsliga principer att den skadelidande kan föra i bevis att

viss felaktig information har orsakat den påstådda skadan. Det

orsakssambandet måste också vara adekvat. Det åligger också en enskild

skadelidande - även det enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer -

att i görligaste mån begränsa sin skada. Det kan innebära att den enskilde

kan vara tvungen att kontrollera en mottagen uppgift innan han rättar sig

efter den. Den skadelidande måste också styrka skadans belopp.

Slutligen måste - i sista hand - domstolen övertygas om att det i det

enskilda fallet finns särskilda skäl som motiverar ersättningsskyldighet.

Sammantaget innebär dessa begränsningar att det ställs inte obetydliga

krav på den enskilde vad gäller utredningen i ett påstått fall av skada på

grund av felaktig myndighetsinformation.

Slutligen är det naturligt, som kommittén föreslår och remissinstan-

serna godtar, att begränsa de ersättningsgilla skadorna till rena

förmögenhetsskador. Felaktig myndighetsinformation torde ytterst

sällan orsaka person- eller sakskador. Att utsträcka skadeståndsansvaret

till person- och sakskada skulle dessutom fordra överväganden av mer

komplicerat slag.

Övrigt

Lagrådet har inte haft något att invända mot innehållet i den

bestämmelse som föreslås reglera det allmännas informationsansvar.

Lagrådet har emellertid haft en synpunkt på den språkliga utformningen

av bestämmelsen. Regeringen har godtagit denna synpunkt (se bilaga 7

och författningskommentaren till 3 kap. 3 § skadeståndslagen).

5.3 Ikraftträdande

Den nya bestämmelsen i 3 kap. 3 § skadeståndslagen bör träda i kraft den

1 januari 1999. I enlighet med allmänna skadeståndsrättsliga principer

bör den tillämpas i fråga om skadefall som inträffar efter

ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse om detta behövs

inte (jfr prop. 1972:5 s. 593).

6 Vissa andra frågor som behandlats av

kommittén

6.1 Ersättning för ideell skada

Regeringens bedömning: Någon ändring av gällande ordning för

ersättning för ideell skada som vållats vid myndighetsutövning bör inte

göras nu.

Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrat sig i frågan

delar flertalet kommitténs bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Inom skadeståndsrätten skiljer

man mellan ekonomisk och ideell skada. Vid ekonomisk skada ersätts

den skadelidandes ekonomiska förlust medan avsikten vid ideell skada är

att skadeståndet i stället skall kompensera det lidande eller den

kränkning den drabbade har fått utstå. Lidandet eller kränkningen kan

inte på samma sätt som vid ekonomisk skada direkt mätas i pengar.

Enligt skadeståndslagen kan ersättning för ideell skada utgå enligt två

olika regler.

Enligt 5 kap. 1 § omfattar skadeståndsansvaret vid personskada, för-

utom ersättning för sjukvårdskostnader och andra utgifter samt inkomst-

förlust även ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande

men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan.

Enligt 1 kap. 3 § ersätts lidande som tillfogas någon genom brott mot

den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott,

genom brytande av post- eller telehemlighet, intrång i förvar, olovlig

avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller

dylik brottslig gärning. Ersättning enligt 1 kap. 3 § - som helt och hållet

handlar om ideellt skadestånd - utges oavsett om det har uppkommit

någon personskada. Däremot krävs för ersättning att ett brott av visst

slag har begåtts.

Kommittén hade enligt direktiven i uppdrag att undersöka om ersätt-

ning som det allmänna skall betala till enskilda på grund av skador som

uppkommit i samband med myndighetsutövning bör bestämmas under

hänsynstagande till andra omständigheter än sådana som har rent eko-

nomisk betydelse. Anledningen till uppdraget i denna del var främst att

det hade förekommit kritik för att den gällande ordningen ansetts inne-

bära att den enskilde inte fått full kompensation för sin skada vid fel

eller försummelse vid myndighetsutövning.

Kommittén konstaterar att kritiken i den mån den handlat om otill-

räcklig kompensation inte enbart gällt frågan om ersättning för ideell

skada utan i minst lika hög grad avsett svårigheterna att få full ersättning

för ekonomisk skada. Kommittén noterar att det egentliga syftet med att

på vissa områden införa lagregler om ersättning för ideell skada varit att

åstadkomma en önskad nivå på ersättningen för ekonomisk skada. Kom-

mittén vill inte förorda en sådan metod när det gäller det allmännas ska-

deståndsansvar. Regeringen delar uppfattningen att utgångspunkten för

regleringen bör vara att ersättning för ideell skada skall avse skador som

inte är av ekonomiskt slag och som inte i egentlig mening kan värderas i

ekonomiska termer.

Vidare diskuterar kommittén om rätten till ersättning för ideell skada

på grund av myndighetsåtgärder bör utvidgas jämfört med bestämmel-

serna i 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Kommittén konstaterar att det inte

finns något hinder mot att enligt dessa bestämmelser bevilja ersättning

för ideell skada till den som blir kränkt av ett tjänstefelsbrott. Vidare

gör kommittén bedömningen (se s. 265) att de fall där ett ansvar för

ideell skada bör kunna utkrävas vid myndighetsutövning i allt väsentligt

ryms under 1 kap. 3 § skadeståndslagen. Det gäller särskilt om

bestämmelsen utvidgas på det sätt som Kommittén för ideell skada

föreslår i betänkandet SOU 1992:84.

Slutligen avvisar kommittén möjligheten att föra in en rätt till ersätt-

ning för ideell skada i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. En sådan reglering

skulle enligt kommittén kunna uppmuntra till processer om bagateller.

Regeringen gör även i nu angivna delar samma bedömningar som

kommittén. Slutsatsen är att sådan ideell skada som kan uppkomma vid

myndighetsutövning inte bör särregleras utan även fortsättningsvis bedö-

mas enligt de allmänna bestämmelserna om ideell skada. På särskilda

områden kan dock särregler vara motiverade (jfr förslaget att lidande

skall ersättas enligt reglerna om strikt ansvar för staten vid frihetsberö-

vande, se avsnitt 4.4).

Slutligen bör påpekas att frågan om en allmän reform av bestäm-

melserna om ideell skada för närvarande bereds i Justitiedepartementet

med utgångspunkt från två betänkanden av Kommittén om ideell skada

(SOU 1992:84 resp. SOU 1995:33).

6.2 Ansvar för skador orsakade av datafel

Regeringens bedömning: Nuvarande ordning behöver inte ändras.

Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Datainspektionen anser att rådande förhållanden

inte är tillfredsställande i det att skadestånd enligt datalagen kan utgå på

grund av att ett statsmaktsregister innehåller oriktiga uppgifter men inte

till följd av att en uppgift lämnas ut i strid mot föreskrifter som

statsmakterna meddelat för detta register. I övrigt instämmer

remissinstanserna i huvudsak i kommitténs bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: I datalagen (1973:289) och

vissa andra lagar finns särregler som omfattar skador som vållas en

enskild person genom att ett ADB-baserat personregister innehåller

oriktiga eller vilseledande uppgifter om honom. Om den skadelidande är

någon annan än en enskild person eller om datafelet inte beror på en

oriktig uppgift i ett personregister, är det inte datalagen som reglerar

den enskildes rätt till ersättning på grund av datafelet. I stället får i regel

skadeståndslagen tillämpas.

Enligt direktiven hade kommittén att överväga på vilket sätt den ökade

datoriseringen och datorberoendet hos myndigheter bör inverka på det

allmännas ansvar för skador som vållas enskilda i samband med myndig-

hetsutövning. Vidare hade kommittén att undersöka om bestämmelsen

om det allmännas ansvar i 3 kap. 2 § skadeståndslagen ger enskilda

tillfredsställande skydd också vid datafel och om det finns anledning att

göra några ändringar i den särreglering som i dag finns på området.

Vad som sålunda diskuterades av kommittén och som skall övervägas

här är 1) om datalagens (23 §) skadeståndsregel bör ändras, 2) om det

behövs en utvidgning av det specialreglerade ansvaret och 3) om den

aktuella bestämmelsen i skadeståndslagen som reglerar ersättning för

datafel (3 kap. 2 §) bör ändras för att vara bättre anpassad till datafel. När

det gäller datalagen bör nämnas att Datalagskommittén i sitt betänkande

Integritet Offentlighet Informationsteknik (SOU 1997:39) föreslår en

ny persondatalag innehållande en skadeståndsbestämmelse (43 §) som,

bl.a. på grund av EG:s dataskyddsdirektiv, i viss mån avviker från den

nuvarande bestämmelsen i datalagen (se SOU 1997:39 s. 25 och 432 f.)

På grundval av kommitténs förslag har regeringen till riksdagen

överlämnat ett förslag till en personuppgiftslag (prop. 1997/98:44). Där

finns en skadeståndsbestämmelse i 48 § (se a. prop. s. 105 f. och

143 f.). Lagen föreslås träda i kraft den 24 oktober 1998.

Erfarenheterna av tillämpningen av 23 § datalagen är begränsade efter-

som antalet skadeståndsärenden varit litet. De flesta ersättningskrav har

riktats mot staten och slutligen reglerats av Justitiekanslern. Justitie-

kanslern har tillämpat datalagens bestämmelse när förutsättningar för

det har varit för handen. Jämfört med skadeståndslagens reglering har

det varit till fördel för den enskilde eftersom Justitiekanslern inte har

behövt utreda vållandefrågan.

En annan omständighet som har bidragit till att framställda ersätt-

ningskrav i regel har beviljats är den vida tolkning som getts begreppet

personregister i datalagen.

När det gäller kravet att skadan skall ha tillfogats genom att ett

personregister innehåller oriktig eller missvisande uppgift kan

konstateras att tolkningen också här varit generös mot den enskilde.

Datalagens särskilda skadeståndsregler är tillkomna i syfte att skydda

enskilda som drabbats av integritetskränkningar genom fel i

databaserade personregister. Enligt regeringens mening fungerar

reglerna väl i dag. Regeringen kommer därför till samma slutsats som

kommittén, nämligen att någon utvidgning eller annan förändring av

ansvaret i detta sammanhang inte är motiverad. Regeringen förslår dock

i prop. 1997/98:44 vissa förändringar jämfört med vad som gäller i dag

beträffande skadestånd vid datafel.

Nästa fråga att ta ställning till är om det behövs en utvidgning av det

specialreglerade ansvaret. Ett sådant finns bl.a. i lagen (1973:98) om in-

skrivningsregister, i fastighetsbildningslagen (1970:988) och i lagen

(1984:649) om företagshypotek.

Medan datalagen kommit till för att värna den enskildes integritet och

dess skadeståndsregler för att ge den enskilde möjlighet att få

kompensation för lidande, har de nämnda specialreglerna i huvudsak en

annan inriktning. De har tillkommit för att stärka tilltron till sådana

registeruppgifter som utgör grunden för viktiga ekonomiska beslut och

som lätt kan orsaka stora ekonomiska skador, om de visar sig vara

felaktiga. Även i tiden före ADB-teknikens införande har det inom dessa

områden funnits särskilda skadeståndsregler för att i omsättningens

intresse garantera registrens riktighet.

De specialregler som finns dag har inte utsatts för någon särskild

kritik utan synes fungera tillfredsställande. Det har inte framkommit

något behov av ändring av dessa regler. Regeringen gör här samma

bedömning som kommittén. Någon ändring av det specialreglerade

ansvar som finns i olika fall är sålunda inte påkallad.

Utanför datalagens och övriga specialreglers tillämpningsområde be-

talas ersättning för skada på grund av datafel, om skadan vållats genom

fel eller försummelse vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § skadestånds-

lagen). En tillämpning av skadeståndslagen kräver vid datafel liksom

annnars att det har förekommit fel eller försummelse. I första hand har

man därvid i åtanke att någon myndighetsanställd person gör sig skyldig

till något fel. Datafel torde i de allra flesta fall, som kommittén påpekar,

kunna återföras på någon enskild person. Det kan t.ex. röra sig om ett

felkonstruerat program eller felaktig inmatning av uppgifter. Men det

kan också förekomma datafel som inte omedelbart kan skyllas på någon

person hos myndigheten. Det kan t.ex. ha uppkommit något tekniskt fel

på datorn. I dessa fall är det mindre närliggande än vid mänskliga fel

att tala om fel eller försummelse. Med den stränga vållandebedömning

som kan antas förekomma i dessa sammanhang kan ett ansvar enligt

3 kap. 2 § skadeståndslagen i regel åläggas i dessa fall. Det allmännas

generella ansvar för datafel enligt gällande rätt är sålunda tämligen

strängt.

Det sagda talar med betydande styrka mot en generell särreglering av

det allmännas ansvar för datafel. Även rättssystematiska överväganden

talar mot en sådan särreglering. Det framstår inte som rimligt att ha

olika skadeståndsregler beroende på om en skada orsakas av datateknik

eller exempelvis teleteknik eller annan avancerad teknik. Det finns inte

heller några tecken på att risken för fel vid användande av datateknik

skulle vara större än i andra fall.

Sammantaget anser regeringen - liksom kommittén och de flesta

remissinstanser - att det inte finns skäl att införa några särskilda

bestämmelser om det allmännas ansvar för datafel utöver de som redan

finns.

6.3 Ersättning för rättegångskostnader

Regeringens bedömning: Några ändringar vad gäller

ersättningsansvaret för rättegångskostnader bör inte genomföras.

Kommittens bedömning stämmer överens med regeringens.

Remissinstanserna instämmer i huvudsak i kommiténs bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om ersättning

för rättegångskostnader i allmän domstol finns i rättegångsbalken. I

tvistemål är huvudregeln att den förlorande parten åläggs att svara för

den vinnande partens kostnader. Detsamma kan sägas gälla även i

brottmål, även om kostnadsansvaret för en tilltalad är begränsat med

hänsyn till hans ekonomiska förhållanden. Från huvudregeln görs

undantag i familjemål och andra s.k. indispositiva mål, dvs. mål där

parterna inte kan träffa förlikning utan måste få frågan prövad i domstol.

I dessa mål är det vanligt att vardera parten får stå för sina egna

kostnader. I domstolsärenden där två eller flera enskilda är motparter till

varandra kan domstolen enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden

(32 §) tillämpa rättegångsbalkens tvistemålsregler när ansvaret för

rättegångskostnader skall bestämmas. Frågan om kostnadsansvaret i

domstolsärenden i vilka en enskild part står mot en allmän är inte

reglerad i lagen.

I förvaltningsprocessen gäller inte som i allmän domstol någon huvud-

regel om ersättningsskyldighet för förlorande part och rätt till ersättning

för vinnande part. Förvaltningsprocesslagen (1971:291) innehåller över

huvud taget inte några bestämmelser i frågan. På vissa områden finns det

dock särbestämmelser. Ett viktigt exempel är regleringen i lagen

(1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt

m.m. (1989 års ersättningslag) En enskild part kan i ett skattemål under

vissa förutsättningar, bl.a. om han vinner målet, tillerkännas ersättning

för sina rättegångskostnader (se 3 §).

I diskussionen om det allmännas skyldighet att ersätta enskilda mot-

parter för rättegångskostnader i förvaltningsprocessen har två alternativ

utkristalliserats. Det ena, det s.k. processuella alternativet, innebär att

frågan regleras just som en fråga om rättegångskostnader. Det andra

alternativet, det s.k. skadeståndsrättsliga alternativet, innebär att man

låter ansvaret inträda huvudsakligen inom ramen för ett skadestånds-

system. Kommittén anser att det i första hand är det processuella

alternativet som bör tillämpas. Det alternativet har också använts i flera

sammanhang, senast när 1989 års ersättningslag reformerades per den 1

juli 1994 (se prop. 1993/94:151 s. 129 f.).

Frågan om ersättning för rättegångskostnader i förvaltningsprocessen

bör enligt regeringens uppfattning främst ses som just en

rättegångskostnadsfråga och inte som en skadeståndsfråga. Det s.k.

processuella alternativet bör alltså ha ett företräde. Det är då naturligt

att frågan får behandlas i ett annat sammanhang. Regeringen avser att ta

upp saken i samband med en genomgång av vissa

förvaltningsprocessuella frågor. Det överensstämmer med regeringens

ställningstagande vid tillkomsten av ärendelagen (se prop. 1995/96:115

s. 118).

I betänkandet (s. 296 f.) tas också frågan upp om möjligheterna att få

ersättning i ett skaderegleringsärende som handläggs av Justitiekanslern.

Kommittén föreslår därvid vissa ändringar i kungörelsen (1972:416) om

statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. Den av kommittén be-

handlade frågan har emellertid redan fått sin lösning i och med att

nämnda kungörelse den 1 januari 1996 ersattes av förordningen

(1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten (14 §).

7 Kostnadsmässiga konsekvenser

Kommittén betonar svårigheterna att göra några säkra beräkningar om

kostnadseffekterna av dess förslag men bedömer att förslagen kommer

att medföra ökade kostnader för det allmänna. Kostnadsökningen upp-

skattas till 10-12 mkr årligen. Den kommer till största delen att få bäras

av staten. Vissa remissinstanser yppar farhågor för att ett utvidgat ska-

deståndsansvar kan komma att medföra större kostnader för det

allmänna än kommittén antar. I anledning härav bör det framhållas - som

redovisas i betänkandet - att farhågor om stora kostnadsökningar i

samband med utvidgningar av det allmännas skadeståndsansvar i tidigare

sammanhang inte har besannats. Det gäller bl.a. när skadeståndslagen

infördes år 1972 och när standard- och passivitetsreglerna slopades år

1989.

De utvidgningar som föreslås i propositionen är inte lika långtgående

som de som kommittén föreslår. Beträffande den nya lagen om

ersättning för skador som orsakas vid vissa myndighetsåtgärder är det

främst den nya bestämmelsen om ersättning när laglig våldsansvändning

orsakar skador som kan medföra ökade kostnader av någon betydelse.

Dessa beräknas av kommittén till högst 1 mkr, varav övervägande delen

kommer att belasta polisen.

Den ändrade bestämmelsen om ersättning för frihetsinskränkningar

som i efterhand visar sig oriktiga, kan komma att medföra vissa kost-

nader, dels för betalning av ersättningsbelopp, dels för att utreda de

ärenden där krav om ersättning framställs. Eftersom vårt förslag avviker

från kommitténs saknas beräkningar av vad det kan komma att röra sig

om för tillkommande kostnader. Det finns det dock anledning att tro att

antalet tillkommande ärenden inte blir särskilt stort. Dessutom kan man

med tanke på bestämmelsens restriktiva utformning anta att ersättning

inte kommer att behöva betalas i mer än ett fåtal ärenden. Kostnaderna

kan därför inte antas bli särskilt märkbara i anledning av den nu

diskuterade utvidgningen. Det går emellertid inte att helt bortse från de

farhågor som har framförts om att bestämmelsen kommer att innebära

ett inte obetydligt merarbete för berörda myndigheter. Regeringen avser

därför att särskilt noga följa utvecklingen efter det att bestämmelsen har

trätt i kraft. I detta sammanhang skall nämnas att regeringen avser att

återkomma till frågan vilken myndighet som skall handlägga ersättnings-

ärendena enligt den nya lagen. Mycket talar för att Rikspolisstyrelsen

(RPS) bör åläggas ansvaret för handläggningen i de fall någon har fri-

hetsberövats av polisen.

Den nya bestämmelsen i skadeståndslagen om ett skadeståndsansvar

för det allmänna för felaktig myndighetsinformation kan också komma

att medföra ökade kostnader. Kommittén antar emellertid att dess

förslag i den delen inte kommer att få några märkbara negativa samhälls-

ekonomiska konsekvenser.

Ökade kostnader kan i detta sammanhang vara av två slag, dels ökade

utgifter för skadestånd, dels kostnader för att reglera skadeärenden och i

vissa fall föra talan vid domstol.

Det finns flera skäl bakom svårigheten att ange om de förslag som nu

lämnas kommer att medföra några ökade kostnader och i så fall att

beräkna ökningen. Först kan konstateras att det inte finns någon samlad

statistik över hur mycket resurser hos staten och kommunerna som går

åt till att hantera skadeståndsärenden och betala skadestånd. Ett undantag

är de kostnader som staten har för att betala ersättningar enligt LEF.

Dessa uppgick till ungefär 12,5 mkr för år 1996. Hur mycket staten

betalar i ersättning i form av skadestånd i övrigt finns det inte några

samlade uppgifter om. Enskilda kommuner tycks, enligt kommittén, inte

skilja ut ersättningskrav varför det är svårt att finna uppgifter om

kommunernas kostnader i deras räkenskaper. Det är också svårt att ange

hur många nya skadefall som kan bli följden av nu aktuella utvidgningar.

Det är osäkert dels hur många fall som rent faktiskt kan komma till, dels

i vilken utsträckning krav kommer att framställas.

Förslaget om ett skadeståndsansvar för felaktig

myndighetsinformation berör också kommunerna. Hur stor

kostnadsökning som kan drabba kommunerna är inte möjligt att ange, än

mindre konsekvenserna för varje enskild kommun.

I sammanhanget finns det anledning att framhålla att de förslag som nu

lämnas bör medföra att myndigheterna och kommunerna ser över sina

rutiner vad gäller lämnandet av information. En sådan översyn och ett

ökat kostnadsmedvetande ligger - vad gäller de statliga myndigheterna -

väl i linje med den riskanalys varje myndighet enligt 3 § förordningen

(1995:1300) om statliga myndigheters riskhantering skall göra. Om

effekterna i efterhand kan konstateras medföra mer än mycket be-

gränsade kostnadsökningar för kommunerna kommer regeringen att ta

upp detta för reglering enligt finansieringsprincipen.

Slutligen bör framhållas att de eventuella kostnader som kan följa med

förslagen är starkt motiverade ur ett skadeståndsrättsligt perspektiv. Om

man konstaterar att någon - ett privat eller allmänt subjekt - bör bära ett

skadeståndsansvar för viss verksamhet eller vissa åtgärder, är det inte

rimligt att hänvisa till bristande resurser för ansvarsbefrielse. Enskilda

medborgare eller företag kan inte undgå ansvar med hänvisning till att de

saknar resurser. Det vore närmast stötande om det allmänna skulle kunna

undgå att bära ett väl motiverat skadeståndsansvar med en hänvisning till

kostnaderna.

Ett utslag av detta synsätt är att regeringen i bland har beslutat om

ersättning ex gratia för skador på grund av lagenliga myndighetsingri-

panden. Regeringens förslag minskar behovet av sådana ersättnings-

beslut.

Sammanfattningsvis går det inte att komma ifrån att det finns en risk

för ökade kostnader. Risken för ökade kostnader vad avser ersättning vid

lagenliga och korrekta myndighetsingripanden har, som nämnts, av kom-

mittén beräknats till 1 mkr. Den ökningen berör huvudsakligen polisen

och inte alls kommunerna. Kostnaderna för den utvidgade ersättnings-

möjligheten vid kortvariga frihetsberövanden kan förväntas bli blygsam,

allra högst en halv miljon kronor. Kostnadsökningen för det utvidgade

informationsansvaret är svår att bedöma. Kommittén antar att dess för-

slag i den delen inte kommer att få några märkbara negativa samhälls-

ekonomiska konsekvenser. Regeringens förslag kan genom kravet på

särskilda skäl för ansvar sägas vara snävare än kommitténs och därför

inte innebära en lika stor risk för kostnadsökningar.

Det finns därför anledning att anta att de samlade förslagen medför

endast begränsade kostnadsökningar. Det gäller såväl för staten som för

kommunerna. Det rör sig om belopp som för statens del skall

finansieras inom berörda departements utgiftsområdes ramar.

8 Författningskommentar

8.1 Förslaget till lag om ersättning vid frihetsberövanden

och andra tvångsåtgärder

Lagen är ny. Den ersätter lagen (1974:515) om ersättning vid frihets-

inskränkning (LEF). I sak motsvarar den nya lagen till största delen LEF.

För att det inte i någon större utsträckning skall vara nödvändigt att

studera förarbeten till LEF vid tillämpningen av den nya lagen har

författningskommentaren här utformats så att den väsentligen står på

egna ben. Det betyder att stora delar av specialmotiveringen till LEF när

den lagen kom till och till senare ändringar i den har förts över till denna

författningskommentar i huvudsak oändrade. Ibland förekommer emel-

lertid hänvisningar till tidigare förarbeten, som alltjämt äger giltighet.

1 §

Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.

I paragrafen, som inte har någon motsvarighet i LEF, anges lagens

tillämpningsområde. Paragrafen motsvarar 1 § i kommitténs lagförslag.

Överväganden i denna del finns i avsnitt 4.2. Paragrafen har formulerats i

enlighet med Lagrådets förslag.

I paragrafen sägs att lagen gäller skador som orsakas av

frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Vilka tvångsåtgärder som

avses preciseras i 2-5 och 8 §§. Det gäller dels beslut om vissa

frihetsinskränkningar, dels användandet av visst lagligt myndighetsvåld.

Det framgår vidare att ersättning i förekommande fall skall betalas av

staten. Det gäller även om skadan skulle vara orsakad av en

myndighetsåtgärd beslutad av en kommun. Om någon t.ex.

tvångsomhändertas för psykiatrisk vård efter beslut av en läkare vid ett

landstingssjukhus, kan 5 § bli tillämplig. Eventuell ersättning skall alltså

i så fall betalas av staten. Det överensstämmer med gällande rätt.

Det bör anmärkas att lagens ersättningssystem är ett system för sig.

Det suppleras inte av skadeståndslagens allmänna bestämmelser om

exempelvis skadeståndets bestämmande och jämkning i den meningen

att bestämmelserna skall tillämpas för att fylla ut lagen. Däremot kan det

ibland finnas anledning att tillämpa skadeståndslagen analogt när den

förevarande lagen saknar reglering. Även allmänna skadeståndsrättsliga

grundsatser kan på motsvarande sätt komma till användning.

Däremot gäller skadeståndslagen vid sidan om denna lag (jfr prop.

1974:97 s. 141 och 148). Det har i första hand betydelse i fråga om den

grundläggande regeln i 3 kap. 2 § SkL om det allmännas skadestånds-

ansvar för skador orsakade vid myndighetsutövning. I ett enskilt fall kan

det förekomma att såväl 3 kap. 2 § SkL som bestämmelserna i denna lag

är tillämpliga. Den enskilde kan då åberopa den lag som är mest gynn-

sam för honom. Skulle någon annan än staten vara skadeståndsskyldig,

t.ex. en kommun, kan alltså den skadelidande vända sig antingen mot

staten enligt denna lag eller mot kommunen enligt skadeståndslagen.

Att staten, i den mån ersättning betalas enligt denna lag, övertar den

skadelidandes eventuella rätt till skadestånd mot exempelvis en kommun

framgår av 10 §.

2 §

Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt

till ersättning,

1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs

eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande

dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas

utan att åtal väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen

inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottsligheten,

3. om något brott i domen hänförs till en mildare

straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid

en sådan bedömning inte skulle ha beslutats,

4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande eller

överprövning upphävs eller ersätts av ett beslut om en mindre

ingripande åtgärd, eller

5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det

beslutas om ny handläggning.

Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av

misstanke om brott har varit anhållen under minst 24 timmar i

sträck. Den som har utsatts för en sådan frihetsinskränkning har

också rätt till ersättning, om beslutet om anhållande upphävs efter

avslag på en häktningsframställning.

Vad som sägs i första stycket 1, 2, 4 och 5 gäller också den som på

grund av misstanke om brott under minst 24 timmar i sträck har varit

underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rätt-

psykiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på

fartyg eller luftfartyg.

Paragrafen motsvarar närmast 1 § LEF och 2 § kommitténs lagförslag.

Ändringarna i förhållande till LEF är mestadels av lagteknisk art.

Överväganden i denna del finns i avsnitt 4.3.

I paragrafen regleras ersättningsansvaret i de fall någons frihet har

inskränkts på grund av att någon straffprocessuell åtgärd har använts mot

honom. Sålunda omfattas beslut om frihetsinskränkning i form av häkt-

ning, anhållande, reseförbud, anmälningsskyldighet, intagning för rätts-

psykiatrisk undersökning samt förvarstagande av befälhavare på fartyg

eller luftfartyg. Uppräkningen är uttömmande (jfr dock 3 §).

I paragrafens första stycke regleras rätten till ersättning för den som

har varit häktad på grund av misstanke om brott. Hur lång tid vederbö-

rande har varit häktad har ingen betydelse för rätten till ersättning.

Däremot har häktningstiden betydelse när storleken på ersättningen skall

bestämmas.

I första punkten anges att en person som har varit häktad är ersätt-

ningsberättigad, om han sedermera frikänns från ansvar för de brott som

legat till grund för häktningen. Detsamma gäller om åtalet avvisas eller

avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. Rätten till

ersättning finns även om häktningsbeslutet i sig är helt oantastligt.

Anledningen till den frikännande domen, avvisnings- eller avskrivnings-

beslutet eller beslutat att lägga ned förundersökningen saknar betydelse.

Det innebär att den frikände är berättigad till ersättning även om brotts-

misstankar mot honom alltjämt skulle bestå (jfr dock 13 §).

Andra punkten motsvarar i sak helt 1 § andra stycket LEF (jfr prop.

1979/80:121 s. 13). Här anges att ersättningsskyldighet uppkommer i

vissa fall om den häktade fälls till ansvar endast för viss brottslighet. Om

det för viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom, åtalet

avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal

väcks, uppkommer ersättningsskyldighet om det är uppenbart att frihets-

inskränkningen inte skulle ha beslutats endast för den övriga brottslig-

heten. Om t.ex. den misstänkte är häktad såsom på sannolika skäl

misstänkt för grov misshandel och snatteri men fälls till ansvar för

enbart det senare brottet, kan regeln i denna punkt bli tillämplig. I det

fallet kan det nämligen - vilket krävs - vara uppenbart att enbart

snatterimisstankarna inte skulle ha medfört häktning.

Bestämmelsen innebär alltså att det i efterhand måste göras en

bedömning av om den återstående brottslighet som den skadelidande

misstänks för är av sådan art och sådant allvar att den ensam skulle ha

medfört frihetsinskränkningen. Det gäller med andra ord att sätta sig in i

hur den myndighet som beslutade frihetsinskränkningen skulle ha ställt

sig, om den brottslighet som senare har fallit bort över huvud taget inte

hade varit med i bilden när beslutet fattades. Ersättning skall lämnas

endast om det är uppenbart att frihetsinskränkningen då inte skulle ha

beslutats.

Efterhandsprövningen avser inte bara beskaffenheten av den åter-

stående brottsligheten, utan hänsyn måste också tas till andra omstän-

digheter. Rätten till ersättning kan sålunda vara utesluten, om det kan

antas att den misstänkte - trots att ett eller flera häktningsgrundande

brott har fallit bort - ändå skulle ha häktats med stöd av de särskilda

häktningsgrunderna i 24 kap. 1 § andra stycket eller 2 §

rättegångsbalken. Det kan också inträffa att den återstående

brottsligheten visserligen inte skulle ha medfört t.ex. häktning men

däremot någon annan form av frihetsinskränkning, t.ex. reseförbud. I ett

sådant fall har den misstänkte rätt till ersättning, men jämkning av

ersättningen med stöd av 6 § tredje stycket kan komma i fråga.

I tredje punkten, som i sak överensstämmer med 1 § tredje stycket

LEF, anges att ersättningsskyldighet uppkommer om någon häktad fälls

till ansvar men brottet hänförs till en mildare straffbestämmelse och det

är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan mildare bedömning

inte skulle ha beslutats. Antag att en person häktas som på sannolika skäl

misstänkt för mord och sedermera fälls till ansvar för vållande till

annans död. I ett sådant fall kan det vara uppenbart att häktningen inte

skulle ha beslutats, om man från början bedömt gärningen som vållande

till annans död.

I fråga om den efterhandsprövning som skall göras enligt denna punkt

hänvisas till vad som anförts ovan angående andra punkten (jfr prop.

1979/80:121 s. 14).

I vissa fall kan det bli aktuellt att tillämpa andra och tredje punkten i

kombination. Ett exempel är att frihetsinskränkningen har avsett flera

brott och att frikännande dom meddelas för något av dem, medan

brottsligheten i övrigt bedöms enligt en mildare straffbestämmelse.

I fjärde punkten föreskrivs att en häktad person är ersättningsberät-

tigad, om häktningsbeslutet upphävs efter överklagande eller överpröv-

ning eller ersätts av en mindre ingripande åtgärd. Den vanligaste situa-

tionen är att tingsrätten har beslutat att häkta en person men hovrätten

försätter honom på fri fot. Bestämmelsen är också tillämplig om tings-

rättens häktningsbeslut inte överklagas särskilt, utan beslutet överklagas

enbart i samband med att tingsrättens fällande dom överklagas. Om

hovrätten i ett sådant fall försätter den tilltalade på fri fot, är denne alltså

ersättningsberättigad enligt denna bestämmelse. Detsamma gäller om

hovrätten upphäver häktningsbeslutet men ersätter det med ett beslut om

t.ex. reseförbud. Bestämmelsen i denna punkt är tillämplig även om

hovrätten i de anförda exemplen skulle fälla vederbörande till ansvar för

det brott som föranlett häktningen. Då kan dock ersättningen sättas ned

enligt 6 § fjärde stycket (se författningskommentaren till det

lagrummet).

Bestämmelsen i denna punkt är däremot inte tillämplig om tingsrätten

har beslutat att häkta en person men efter någon tid upphäver beslutet

och försätter den misstänkte på fri fot. En sådan person kan emellertid

vara berättigad till ersättning enligt någon av de övriga punkterna i detta

stycke. Till skillnad mot vad som gäller enligt 1 § första stycket 4 LEF

omfattar denna punkt inte det fallet att ett beslut om häktning skulle

upphävas efter anlitande av ett särskilt rättsmedel. Särskilda rättsmedel

har inte någon praktisk betydelse i detta sammanhang.

I femte punkten föreskrivs att en häktad person är

ersättningsberättigad, om frihetsberövandet undanröjs utan att det

beslutas om ny handläggning. Bestämmelsen i denna punkt är tillämplig

när det har förekommit ett rättegångsfel vid beslut om någons häktande.

I andra stycket regleras anhållandefallen. Här föreskrivs att vad som

sägs i första stycket också gäller den som har varit anhållen under minst

24 timmar i sträck. Dessutom föreskrivs att den som har varit anhållen

under minst 24 timmar i sträck är berättigad till ersättning om beslutet

om anhållande upphävs genom avslag på en häktningsframställning.

I tredje stycket föreskrivs att vad som gäller vid häktning enligt första

stycket 1, 2, 4 och 5 gäller även vid vissa andra beslut om frihetsin-

skränkningar. Det som omfattas är reseförbud, anmälningsskyldighet,

intagning för rättspsykiatrisk undersökning och förvarstagande av någon

efter beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg (jfr prop. 1974:97 s.

58 f. och 81 f. samt prop. 1980/81:201 s. 47).

Som en generell förutsättning enligt andra stycket krävs att frihets-

inskränkningen varat minst 24 timmar.

Ersättningsrätten enligt denna paragraf är inte beroende av att det

senare beslutet är grundat på samma omständigheter som förelåg vid

tiden för det ursprungliga beslutet. En person som har varit häktad är

således berättigad till ersättning enligt bestämmelserna i paragrafen,

även om det senare beslutet skulle grundas på nytillkomna

omständigheter.

Ersättning som någon är berättigad till enligt denna paragraf kan

jämkas med stöd av bestämmelserna i 6 §.

3 §

Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en

svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om

anhållande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett

motsvarande frihetsberövande utomlands.

I 2 § ges en uttömmande uppräkning av vilka beslut om frihetsin-

skränkning som kan grunda rätt till ersättning enligt lagen. Vad som

avses är häktning m.m. beslutad av svenska myndigheter enligt svensk

lag. Bestämmelserna i 2 § möjliggör således inte att någon tillerkänns

ersättning på grund av att vederbörande utomlands har varit berövad

friheten genom beslut där.

I denna paragraf som kompletterar 2 § föreskrivs att även en

person som har varit berövad friheten utomlands kan vara

ersättningsberättigad enligt denna lag. Paragrafen motsvarar helt 1 a §

LEF och 3 § kommitténs lagförslag.

Det krävs att frihetsberövandet på närmare beskrivet sätt har initierats

av en svensk myndighet. Har således någon varit frihetsberövad på grund

av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhål-

lande eller utlämning för brott, är vederbörande berättigad till ersättning

enligt lagen i enlighet med vad som föreskrivs i 2 § (jfr prop.

1979/80:121 s. 9 f. och 14).

Även ersättning enligt denna paragraf kan jämkas med stöd av 6 §.

4 §

Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för

böter har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller

anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom

ellerdöms ut en mindre ingripande påföljd eller om den dom som har

legat till grund för verkställigheten undanröjs utan beslut om ny

handläggning. Detsamma gäller den som efter beslut av domstol

enligt 31 kap. 3 § brottsbalken har varit intagen för rättspsykiatrisk

vård.

I paragrafen regleras ersättningsrätten för den som har avtjänat viss

straffrättslig påföljd. De frihetsinskränkningar som omfattas av para-

grafen är fängelsestraff, förvandlingsstraff för böter och intagning för

rättspsykiatrisk vård. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § LEF (se prop.

1974:97 s. 56 f. och 85 f.) och 4 § kommitténs förslag. Utegångsförbud

enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser för krigsmän m.m., som

enligt gällande rätt regleras i 2 § LEF, regleras numera i 5 §.

Rätt till ersättning kräver ett avgörande av en högre instans Det

framgår av orden efter överklagande eller anlitande av särskilt rätts-

medel . Att ett fängelsestraff i ett senare mål undanröjs med tillämpning

av 34 kap. 1 § första stycket 3 brottsbalken berättigar inte till ersättning.

Om högre rätt undanröjer en lägre rätts dom och återförvisar målet till

den lägre rätten eller hänvisar det till en annan underrätt, kan den högre

rättens beslut inte utlösa ersättningsrätt. Frågan om ersättning blir då i

stället beroende av innehållet i det avgörande som meddelas efter det att

det återförvisade eller hänvisade målet har tagits upp och avdömts. I de

fall en dom har undanröjts utan att målet samtidigt har återförvisats eller

hänvisats, får däremot undanröjandet anses ha medfört ett avgörande i

sak. Förutsättningar för ersättningsrätt finns då.

Rätt till ersättning finns vidare om någon avtjänat ett fängelsestraff

och den dom vari fängelsestraffet ådömts efter t.ex. resning ersätts av en

dom på villkorlig dom. Den nya domen innebär då att en mindre

ingripande påföljd har ådömts.

Inte sällan kan det inträffa att en ny dom innebär ett frihetsberövande

av samma art som verkställts enligt en tidigare dom men att tiden för

frihetsinskränkningen förkortas. Den nya domen innebär även då att en

mindre ingripande påföljd ådöms. Ersättning skall då betalas enligt

denna paragraf i den mån det verkställda frihetsstraffet har pågått längre

tid än som skulle blivit följden enligt den nya domen.

Ibland kan svårigheter uppstå när två domar som avser flera brott skall

jämföras. Det kan t.ex. inträffa att en person döms för två brott till

gemensamt fängelsestraff och att han avtjänar straffet. Efter resning blir

han frikänd för det ena brottet, medan ett nytt fängelsestraff fastställs

för det andra. I en sådan situation finns rätt till ersättning för den över-

skjutande tiden, om verkställigheten på grund av den första domen har

varat längre än den tid som bestämts för det nya straffet.

Det kan bli aktuellt att tillerkänna en person ersättning såväl enligt

denna paragraf som enligt 2 §. Om t.ex. någon som varit häktad och av-

tjänat fängelsestraff sedermera blir frikänd, kan ersättning för häktnings-

tiden betalas enligt 2 § och ersättning för straffverkställigheten enligt

denna paragraf.

Ersättning enligt paragrafen kan jämkas med stöd av 6 §.

5 §

Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid

myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ har

rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga

grunder och därför var oriktigt.

Skälen för paragrafen, som närmast motsvarar 3 § LEF, har behandlats i

avsnitt 4.3. Jfr 5 § kommitténs förslag.

Paragrafen innehåller regler om skadeståndsansvar för staten vid

frihetsberövanden som inte ersätts enligt 2-4 §§. Den gäller såväl

judiciella som administrativa frihetsberövanden. Att judiciella frihets-

berövanden omfattas är en nyhet jämfört med vad som gäller enligt LEF.

Det innebär t.ex. att den som har blivit gripen (se 24 kap. 7 § RB) kan få

ersättning enligt paragrafen (jfr betänkandet s. 188 och prop. 1974:97

s. 87 f.). Detsamma gäller den som har varit anhållen i mindre än 24

timmar. Exempel på administrativa frihetsberövanden är olika former av

tvångsvård, t.ex. enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om

vård av unga (LVU). Alla ingrepp till följd av ett beslut vid myndig-

hetsutövning som berövar den enskilde friheten omfattas. Paragrafen är

inte tillämplig på sådana frihetsinskränkningar som inte utgör frihets-

berövande. Begreppen frihetsberövande resp. frihetsinskränkning be-

skrivs i avsnitt 4.1 (se också SOU 1972:73 s. 134 f., jfr prop. 1974:97

s. 62 och 87 f.).

Ersättningsskyldighet enligt paragrafen inträder om det står klart att

frihetsberövandet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.

Med det avses här att en efterhandskontroll klart visar att beslutet med

hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha

fattats om omständigheterna varit kända vid beslutstillfället. Det behöver

inte ha begåtts något fel när beslutet fattades. I detta hänseende går alltså

statens ansvar längre än ansvaret för fel eller försummelse vid myndig-

hetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Kravet att beslutet skall

ha vilat på felaktiga grunder innebär däremot en skärpning av ansvars-

förutsättningarna.

Kravet att det skall stå klart att åtgärden skall ha vilat på felaktiga

grunder innebär att rätten till ersättning enligt bestämmelsen skall

bedömas restriktivt. Bestämmelsen är avsedd enbart för helt klara fall

där grunden för åtgärden på ett iögonenfallande sätt framstår som

felaktig. Om en gripen person släpps efter förhör eftersom brott inte

kan styrkas, innebär detta inte att åtgärden - gripandet - skall anses

oriktig. Ofta är åtgärden att gripa personen helt i sin ordning även om det

inte leder till fortsatt lagföring.

Om en person själv skulle föranleda att han grips, genom att t.ex. vägra

uppge sin identitet (jfr 24 kap. 2 § RB), kan ersättning enligt ifrågava-

rande bestämmelse inte komma i fråga.

För att beslutet skall kunna anses ha vilat på felaktiga grunder bör

krävas att det fel som föreligger gäller någon omständighet som var av

avgörande betydelse för frihetsberövandet.

Som utgångspunkt får den skadelidande anses ha bevisbördan för de

omständigheter som gör att åtgärden skall anses vara oriktig. På bl.a.

detta sätt skiljer sig denna ersättningsregel från bestämmelserna i 2-4

§§. Där uppkommer inga bevissvårigheter eftersom det inte krävs mer

för kompensation än att det efter frihetsinskränkningen har inträffat

vissa angivna omständigheter, som inte behöver innebära att beslutet var

oriktigt.

Vilka krav som bör ställas på bevisningen beror ofta på hur förut-

sättningarna för myndighetsåtgärden är utformade. Den som råkar ut för

en straffprocessuell åtgärd såsom misstänkt för brott behöver inte

bevisa att han är oskyldig. Men han måste visa att åtgärden vilade på

felaktiga grunder och därför var oriktig. Kan den frihetsberövade

exempelvis visa att ett avgörande vittne ljög eller att ett dokument som

låg till grund för frihetsberövandet var förfalskat, har han rätt till

ersättning om vittnet resp. dokumentet var av avgörande betydelse för

ingripandet. Det räcker inte med enbart ett påstående att det brast i fråga

om en avgörande förutsättning. Om exempelvis ett beslut om anhållande

på grund av misstänkt brott mot borgenärer baserats bl.a. på att

företagets bokföring inte kunnat återfinnas är det inte tillräckligt att den

frihetsberövade hävdar att bokföringen påträffats eller att han uppvisar

en enstaka handling. Han måste visa att bokföringen återfunnits och

bokföringsskyldigheten har fullgjorts och att ingripandet mot honom

därför var oriktigt. Ett annat exempel är att polisen ingriper vid en

sammankomst där det förekommer olaglig verksamhet med flera

inblandade. Om polisen därvid skulle gripa ett större antal personer,

varav vissa inte fortsättningsvis lagförs innebär bestämmelsen inte att

dessa kan få ersättning. Gripandet var i ett sådant fall helt korrekt. Och

det kan inte heller i efterhand sägas att det står klart att gripandet vilade

på felaktig grund enbart av det skälet att det inte ledde till fortsatt

lagföring.

För ersättning krävs alltså att beslutet objektivt sett inte är korrekt.

Det räcker sålunda inte att beslutet vilade på felaktiga grunder. Någon

ersättning skall inte betalas om beslutet trots det visade sig riktigt.

6 §

Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2-5 §§, om den

skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden.

Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat

sätt försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid

misstanke om brott har försökt undandra sig förundersökning eller

lagföring, lämnas ersättning endast när det finns synnerliga skäl.

Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget

beteende har föranlett beslutet om frihetsinskräkning eller om det

med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning

lämnas. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på

den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är

klarlagd.

Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars

beaktats vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan

ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt.

I paragrafen föreskrivs att statens ersättningsskyldighet kan falla bort

eller sättas ned i vissa fall. Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 § och 5 §

andra stycket LEF med den skillnaden att en utvidgad jämknings-

möjlighet införts i tredje stycket. I kommitténs lagförslag finns mot-

svarande bestämmelser i 6 §. Överväganden i denna del finns i avsnitt

4.6.

I första stycket anges att en person som själv uppsåtligen har föranlett

att han har utsatts för en frihetsinskränkning inte har rätt till ersättning

enligt denna lag. Det är alltså fråga om jämkning till noll. Bestämmelsen

medger inte någon mindre ingripande jämkning. Den kan bli tillämplig

t.ex. om någon felaktigt anger sig själv som skyldig till ett brott.

I andra stycket föreskrivs som huvudregel att ersättning inte skall

betalas, om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat

sätt försvåra en utredning, eller om han har försökt undandra sig

förundersökning eller lagföring. Det är liksom i första stycket fråga

om att den skadelidande själv genom någon form av obstruktion

föranleder att frihetsinskränkande åtgärder vidtas mot honom. Det kan

visserligen inte krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksam

för att underlätta en utredning. Men i vissa fall kan passivitet framstå

som likvärdig med en sanningslös bekännelse eller undanröjande av

bevis. Som huvudregel skall alltså ersättning i sådana fall inte utgå. Det

krävs synnerliga skäl för att den skadelidande skall vara berättigad till

ersättning. Ett exempel när synnerliga skäl kan anses vara för handen är

att en person som är oskyldig till brott väljer att hålla sig undan för att

han med skäl bedömer att han löper stor risk att frihetsberövas som

misstänkt för brottet. Det kan då inträffa att han påträffas och häktas just

på den grunden att han har hållit sig undan. Sedermera visar utredningen

att han är oskyldig och han frikänns från ansvar. I ett sådant fall skulle

det kunna vara stötande om han skulle sakna varje möjlighet till

ersättning (jfr prop. 1974:97 s. 64).

I tredje stycket finns en bestämmelse som innebär att ersättning kan

vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett

åtgärden mot honom eller om det med hänsyn till övriga omständigheter

är oskäligt att ersättning utges. Ersättning får dock inte jämkas enbart på

den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan har

blivit klarlagd. Hänvisningen till den skadelidandes eget beteende är en

nyhet i lagen.

Anledning till jämkning på grund av den skadelidandes eget beteende

kan finnas om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han har

dragit misstankarna till sig. Ett exempel kan vara att ett skyltfönster

krossats av någon i ett större stökigt gäng och polisen griper flera

misstänkta på platsen. Även den som till sist inte kan bindas vid

skadegörelsebrott bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning

jämkad, om han genom aktivt deltagande i gängets förehavanden har gett

anledning till misstankar. Ett annat exempel är den situation som förelåg

i det s.k. Lindomefallet (se betänkandet s. 102 och 214, jfr RH

1991:51), där ersättning betalades till en misstänkt som hade varit på

platsen och där gjort sig skyldig till brott, men där det inte ansågs styrkt

att han begått det grövsta brottet (mord) som misstankarna avsåg. I ett

sådant fall kan jämkning ske enligt denna bestämmelse. Ytterligare ett

exempel när jämkning kan ske är att en företagare berövas friheten

misstänkt för skattebedrägeri, om misstanken har sin grund i att

företagaren uppenbart misskött sin bokföringsplikt.

Paragrafen omfattar också den som är berättigad till ersättning enligt

4 § på grund av att han har avtjänat frihetsstraff. Det torde visserligen

vara ovanligt att det finns anledning till jämkning i dessa fall, men det är

inte uteslutet. Ett exempel kan vara att en person som har avtjänat straff

för rån var närvarande vid rånet men efter en resningsprövning bedöms

inte ha varit delaktig på ett sådant sätt att han skall dömas.

Den som ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande

har skett mot honom skall inte behöva drabbas av jämkningsregeln. Om

en person av en tillfällighet råkar befinna sig på en brottsplats, skall

jämkning sålunda normalt inte ske på grund av hans närvaro.

Anledning till jämkning på grund av omständigheterna i övrigt kan

finnas när det är klarlagt att en frihetsberövad person begått ett visst

brott men åtal inte väcks på grund av att preskription har inträtt eller att

åtalsunderlåtelse meddelas. Detsamma kan gälla om ett visst frihets-

berövande förlängs beroende på att den frihetsberövade personen är så

påverkad av alkohol, narkotika eller liknande att han inte kan svara för

sig.

I tredje stycket sägs vidare (andra meningen) att ersättning inte får

jämkas enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att

skuldfrågan är klarlagd. Stycket har formulerats i enlighet med

Lagrådets förslag. Ersättning kan alltså aldrig vägras på den grunden att

det finns kvarstående brottsmisstankar mot den som varit frihetsberövad.

Ofta kan emellertid dennes beteende då ha varit sådant att jämkning kan

och bör ske på den grunden. Men eventuell kvarstående misstanke får

därvid inte vägas in som ett skäl för jämkning.

Nedsättningen skall ske efter en skälighetsbedömning. Ofta torde en

sådan bedömning leda till att nedsättning sker ända till noll.

I de fall när jämkning aktualiseras ankommer det på staten att åberopa

och bevisa de omständigheter som gör att det är oskäligt att utge full

ersättning. Jämkning bör ske endast i klara fall av oskälighet. Med hän-

syn till att det rör sig om ett undantag från en grundläggande rätts-

statsprincip (se avsnitt 4.6) är det sålunda påkallat med en restriktiv

tillämpning av bestämmelsen

I fjärde stycket föreskrivs att ersättning kan sättas ned (eventuellt till

noll), om den skadelidande har fått tiden för en frihetsinskränkning

beaktad vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd.

7 §

Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad

arbetsförtjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande.

I paragrafen anges vilka skador som är ersättningsgilla när lagens

ansvarsbestämmelser i 2-5 §§ är tillämpliga. Paragrafen motsvarar 5 §

första stycket LEF och närmast 7 § kommitténs lagförslag. Övervägan-

dena kring denna paragraf finns i avsnitt 4.4.

För det första utgår liksom enligt LEF ersättning för utgifter,

förlorad arbetsförtjänst och intrång i näringsverksamhet. Dessa ersätt-

ningsposter kräver inte några närmare kommentarer. Avsikten är att

bestämmelserna skall tillämpas på samma sätt som i LEF (se prop.

1974:97 s. 69 f. och 90 f.).

För det andra ersätts även det som i LEF lidande. Det är samma

uttryck som används 1 kap. 3 § SkL. Med lidande avses icke-ekonomisk

skada. Åtskilliga omständigheter inverkar därvid på frågan om skade-

ståndets storlek. Det finns inte några generellt giltiga normer att lägga

till grund för prövningen.

Det blir i huvudsak fråga om att göra en skönsmässig uppskattning av

graden av lidande i varje enskilt fall. Därvid måste hänsyn tas till

intensiteten i den skadelidandes subjektiva upplevelse av lidandet, men i

första hand bör förhärskande etiska och sociala värderingar läggas till

grund (jfr prop. 1972:5 s. 572). Det är emellertid uppenbart att den

enskildes upplevelse av en frihetsinskränkning kan variera mycket från

fall till fall (jfr NJA 1979 s. 297 och 1990 s. 808). Undantagsvis kan

omständigheterna vara sådana att frihetsinskränkningen inte alls eller i

mycket ringa grad medför lidande. Det kan exempelvis vara fallet då

frihetsinskränkningen avser en person som under lång tid har missbrukat

sprit eller narkotika och som saknar bostad och anställning (jfr prop.

1974:97 s. 72).

Bland de omständigheter som är av särskild betydelse i sammanhanget

märks ett frihetsberövandes varaktighet. Ju längre tid ett

frihetsberövande varat desto större är typiskt sett lidandet. Även grunden

för frihetsberövandet är av betydelse. Det kan sålunda ha betydelse för

lidandet om grunden för ett frihetsberövande är ett påstått brott eller ett

påstått vårdbehov (jfr NJA 1979 s. 297).

Ytterligare en omständighet som kan vägas in är vilken uppmärk-

samhet ett frihetsberövande har väckt i ett enskilt fall. Har den frihets-

berövades identitet avslöjats och det har väckt stor uppmärksamhet i

massmedia kan detta ha bidragit till ett ökat lidande.

För att åstadkomma en enhetlig praxis har Justitiekanslern vid sin

prövning av skaderegleringsärenden enligt LEF utvecklat vissa riktlinjer

för sin bedömning. JK utgår därvid från frihetsberövandets längd och

väger därefter in faktorer som frihetsberövandets art och det påstådda

brottets karaktär. Det ter sig naturligt att motsvarande riktlinjer

tillämpas även enligt den nya lagen.

Personskada och sakskada ersätts inte enligt de särskilda bestäm-

melserna i denna lag. Skälet för denna begränsning har utvecklats i

avsnitt 4.4. Vid fel eller försummelse finns en rätt till ersättning för

personskada och sakskada enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen.

8 §

Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som

utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen

polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 §

tullagen (1994:1550) har rätt till ersättning, om den skadelidande

inte har betett sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda

våld mot hans eller hennes person eller egendom.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i LEF, reglerar rätten till ersättning

då någon åsamkats skada på grund av att polisen eller viss annan

myndighet har använt lagligt våld mot person eller egendom (jfr 8 § i

kommitténs förslag). Övervägandena i denna del finns i avsnitt 4.5.

Den våldsanvändning som omfattas är den som anges i 10 § och 23 §

polislagen, 2 kap. 17 § utsökningsbalken och 57 § tullagen. Den uppräk-

ningen är uttömmande.

I 10 § polislagen föreskrivs att en polisman i vissa särskilt angivna

situationer får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med

hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genom-

föra en tjänsteåtgärd (se prop. 1983/84:111 s. 80 f.). I 23 § polislagen

anges att vissa av föreskrifterna i 10 § gäller även vissa andra kategorier,

t.ex. vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för

bevakning m.m. (se prop. 1983/84:111 s. 136 f.) I 2 kap. 17 §

utsökningsbalken föreskrivs att förrättningsmannen vid utmätning eller

annan verkställighetsåtgärd får genomsöka hus, rum eller

förvaringsställe. Förrättningsmannen får därvid under vissa

förutsättningar använda våld mot egendom eller person (se prop.

1980/81:8, del 1, s. 246 f.). I 57 § tullagen föreskrivs att

tullmyndigheten får undersöka gods av olika slag. I sådana fall kan våld

mot egendom behöva förekomma (se prop. 1986/87:166 s. 92 f.).

Bestämmelsen innebär att det allmänna åläggs ett strikt ersättnings-

ansvar för skador orsakade av våld i de angivna fallen. Paragrafen tar

alltså sikte på skador orsakade av laglig våldsanvändning och ersätt-

ningsskyldighet uppkommer även om inget fel har förekommit. Ett

exempel på en situation då ersättning skall betalas enligt bestämmelsen

är att polisen tvingas skada tredje mans egendom i samband med

gripande av en brottsling. Ett annat exempel är att tullen skadar egendom

som genomsöks vid en rutinbesiktning. Ytterligare ett exempel är att

polisen avlossar ett varningsskott efter en flyende brottsling som råkar

träffa någon annan.

Ansvaret enligt denna paragraf omfattar person- och sakskada. Däre-

mot ersätts inte ren förmögenhetsskada enligt denna paragraf. Om t.ex.

polisens våldsanvändning orsakar sådan skada, kan ersättning för denna

emellertid utgå enligt 3 kap. 2 § SkL om det har förekommit fel eller

försummelse från polisens sida.

Det strikta ansvaret enligt paragrafen gäller enbart när den skade-

lidande utan egen skuld har drabbats av skadan. Undantag görs således

enligt paragrafen för fall då den skadelidande har betett sig på ett sådant

sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller hans egendom.

En liknande bestämmelse finns i 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter. Den som t.ex. vägrar att öppna en dörr där polisen har

rätt att ta sig in har inte rätt till ersättning enligt denna paragraf, om

polisen tvingas att förstöra dörren. Och den som ingår i ett gäng som

ställer till bråk på allmän plats kan normalt inte med framgång åberopa

det strikta ansvaret enligt paragrafen, om han t.ex. skadas av ett

batongslag vid polisens ingripande. Det gäller även om han själv har

spelat en underordnad roll i bråket. Däremot skall ersättning betalas till

den som skadas enbart för att han råkar vara på platsen eller vars egen-

dom bara av en händelse kommer i vägen för ett polisingripande.

Det kan inträffa att myndigheternas våldsanvändning går längre än som

är nödvändigt. Den som har betett sig på ett sådant sätt att det varit

påkallat att använda våld mot honom får inte heller i ett sådant fall

ersättning enligt denna bestämmelse. Om våldet innefattar fel eller för-

summelse, kan han däremot vara berättigad till ersättning enligt 3 kap.

2 § skadeståndslagen.

Begreppen våld mot person och våld mot egendom avses här ha

samma innebörd som i polislagen (1984:387), se prop. 1983/84:111 s.

81 och s. 93.

9 §

Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan

ersättningen blivit slutligt bestämd.

Denna paragraf överensstämmer i sak helt och hållet med 6 § LEF (se

prop. 1974:97 s. 92) och 9 § i kommitténs förslag.

10 §

Om ersättning betalas enligt denna lag och den

ersättningsberättigade har rätt till skadestånd av någon annan,

inträder staten i motsvarande mån i den ersättningsberättigades

rätt.

Denna paragraf överensstämmer i sak med 7 § LEF (se prop. 1974:97 s.

92 f.) och 10 § i kommitténs lagförslag.

11 §

Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av

misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att

betala tillbaka det mottagna beloppet, om han eller hon senare döms

för gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft

rätt till ersättning vid en prövning enligt 2 § 3.

Återbetalningsskyldigheten får jämkas, om det finns särskilda skäl.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i LEF och i kommitténs lagförslag,

föreskriver att den som har fått ersättning enligt denna lag på grund av

brottsmisstankar kan bli återbetalningsskyldig. Skälen för bestämmelsen

har behandlats i avsnitt 4.8.

Återbetalningsskyldighet gäller enligt paragrafen om ersättningen

avser en frihetsinskränkning på grund av misstanke om brott och

ersättning har betalats enligt denna lag samt vederbörande sedermera

döms för gärningen. Det är alltså fråga om att frihetsinskränkningen

först har upphört utan att vederbörande fällts till ansvar. Ersättning enligt

lagen har utbetalats. Återbetalningsskyldighet kan då uppkomma om

vederbörande vid ett senare tillfälle efter resning åtalas och fälls för

samma gärning. En ytterligare förutsättning för återbetalningsskyldighet

är därvid att gärningen bedöms på sådant sätt att den dömde inte hade

varit berättigad till ersättning vid en prövning enligt 2 § tredje punkten.

Man kan tänka sig att någon t.ex. häktas såsom på sannolika skäl

misstänkt för mord och släpps i samband med att åtalet ogillas. Den

frikände personen tillerkänns skadestånd enligt denna lag. Om veder-

börande senare efter resning åtalas och fälls för vållande till annnans

död och påföljden bestäms till böter, inträder inte

återbetalningsskyldighet enligt bestämmelsen. Det sker däremot om

personen efter en ny prövning döms för dråp till fängelse.

Återbetalningsskyldigheten inträder när det finns ett lagakraftvunnet

fällande avgörande.

Normalt skall återbetalningsskyldigheten omfatta hela den utgivna er-

sättningen. Om det finns särskilda skäl får dock återbetalningsskyldig-

heten jämkas. Även jämkning till noll kan förekomma. Särskilda skäl kan

finnas exempelvis om det gått lång tid sedan ersättningen utbetalades

och en återbetalningsskyldighet skulle drabba den återbetalningsskyldige

mycket hårt.

Justitiekanslern får väcka talan om återbetalning. Det framgår av för-

ordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999, då lagen

(1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla.

2. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har

vidtagits före ikraftträdandet men inte har upphört före denna

tidpunkt.

Den nya lagen tillämpas på frihetsinskränkningar som har beslutats före

ikraftträdandet och som alltjämt pågår vid ikraftträdandet (punkten 2).

Har däremot en frihetsinskränkning beslutats och också upphört före

ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser.

8.2 Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen

3 kap. 3 §

Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som

vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar

felaktiga upplysningar eller råd, om det med hänsyn till

omständigheterna finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas

upplysningarnas eller rådens art, deras samband med myndighetens

verksamhetsområde och omständigheterna när de lämnades.

Genom bestämmelsen åläggs staten och kommunerna - utöver vad som

föreskrivs i 2 § - ett särskilt skadeståndsansvar för felaktiga upplys-

ningar och råd som en myndighet lämnar. Ansvaret gäller vid fel och

försummelse och omfattar ren förmögenhetsskada. Övervägandena finns

i avsnitt 5.2. Paragrafens första mening har formulerats i enlighet med

Lagrådets förslag.

Det särskilda informationsansvaret gäller alltså för upplysningar

och råd . Med upplysningar avses alla meddelanden oavsett form. Det

kan gälla innehållet i och innebörden av författningar, sakförhållanden

m.m. Råd avses inrymma rekommendationer, tips och vägledning.

Uttrycket upplysningar eller råd är inte avsett att ha någon begränsande

verkan. Det är avsett att omfatta allt slags information som myndigheten

lämnar.

Den information som har lämnats skall vara felaktig för att kunna

föranleda skadeståndsansvar enligt denna paragraf. Därmed avses att in-

formationen objektivt sett inte är korrekt. Det innebär att skadestånds-

ansvar inte kommer i fråga enligt paragrafen på grund av information

som är enbart missvisande - trots att den är korrekt - och därför kan

föranleda mottagaren att dra felaktiga slutsatser. Denna begränsning

hänger främst samman med att ansvaret annars skulle bli alltför

vidsträckt och bestämmelsen alltför svårtillämpad.

Det är inte heller tillräckligt för ersättningsskyldighet att det varit

opåkallat eller onödigt att lämna informationen. I sådana fall kan in-

formationen inte sägas vara felaktig. Inte heller att korrekt information

lämnas mot någons vilja är skadeståndsgrundande enligt paragrafen. I

dessa fall kan dock skadeståndsansvar ibland komma i fråga enligt

bestämmelserna i 1 eller 2 §. Det kan förekomma exempelvis om in-

formationen innebär att en företagshemlighet lämnas ut eller att den

som lämnar informationen bryter mot sin tystnadsplikt.

Liksom i 1 och 2 §§ krävs för skadeståndsansvar att det har förekom-

mit fel eller försummelse. Detta uttryck är avsett att ha samma innebörd

här som vid tillämpning av 1 och 2 §§ (se prop. 1972:5 s. 325 f. och

496 f.). Det skall alltså göras en objektiv culpabedömning och det

allmänna svarar även för s.k. anonyma och kumulerade fel.

Det krävs inte som i 2 § att informationen har lämnats vid myndig-

hetsutövning . Däremot krävs att informationen har lämnats av en

myndighet. Det innebär att skadeståndsansvar enligt 3 § inte blir aktuellt

när den felaktiga informationen har lämnats exempelvis av en organisa-

tion eller ett företag som har fått myndighetsuppgifter delegerade till

sig. När ett sådant privaträttsligt subjekt vidarebefordrar information

från en myndighet är bestämmelsen inte heller tillämplig, om inte

utlämnandet får anses innebära att myndigheten själv lämnat felaktig

information och därigenom orsakat skada. Ansvar inträder inte heller om

information som härrör från en myndighet har förvanskats och spritts av

massmedia.

Skadeståndsansvariga enligt paragrafen är, liksom enligt 2 §, staten

eller en kommun. Frågan om det i ett visst fall är staten eller en

kommun som skall betala skadestånd får bedömas med hänsyn till vilken

myndighet som har lämnat den information som orsakat skada. Är flera

ansvariga för den felaktiga informationen kan solidariskt skadestånds-

ansvar komma i fråga enligt allmänna principer (se 6 kap. 3 §).

Den avgörande förutsättningen för skadeståndsansvar är att det i det

enskilda fallet med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl.

Felaktig myndighetsinformation är alltså inte regelmässigt skadestånds-

grundande. Omständigheterna måste vara av speciellt slag. När det gäller

det stora flertalet upplysningar som lämnas vid enkla telefonförfråg-

ningar och annars mer eller mindre i förbigående bör skadestånd så gott

som aldrig komma i fråga. Detsamma gäller när omständigheterna i

övrigt har varit sådana att den enskilde inte har getts särskild anledning

att fästa vikt vid uppgifterna.

Vid bedömningen av om särskilda skäl är för handen skall hänsyn tas

till samtliga omständigheter som är relevanta i det enskilda fallet. Det

avgörande kan därvid många gånger vara i vilken mån den enskilde haft

skäl att förlita sig på informationen.

I lagtexten anges vissa omständigheter som särskilt skall beaktas vid

bedömningen av om det finns särskilda skäl för skadeståndsskyldighet.

En sådan omständighet är upplysningarnas eller rådens art. Det är en

markant skillnad mellan å ena sidan upplysningar av helt allmän karaktär

och å andra sidan preciserad information om exempelvis innehållet i

föreskrifter eller andra bestämmelser. I det senare fallet bör felaktiga

upplysningar oftare vara skadeståndsgrundande. Av betydelse är främst

om upplysningarna eller råden varit sådana att det rent objektivt funnits

anledning att förlita sig på att informationen varit korrekt.

Även om det inte görs någon formell skillnad mellan skriftliga och

muntliga meddelanden, kan det inte sällan finnas större anledning att lita

på ett skriftligt besked än ett muntligt. Det tar normalt längre tid att

utforma ett skriftligt besked, vilket ger informationslämnaren tid till

viss eftertanke. Man kan också utgå ifrån att en enskild tjänsteman själv

normalt fäster större vikt vid hur han uttrycker sig i skrift. Det skriftliga

meddelandet har också en mer bestående karaktär än det muntliga. Allt

detta gör att det oftare torde finnas särskilda skäl att anse en skriftlig

upplysning skadeståndsgrundande än en muntlig.

Men självfallet kan inte alla skriftliga upplysningar behandlas lika.

Hastigt nedtecknade meddelanden bör i mindre utsträckning föranleda

skadeståndsansvar än genomarbetade skriftliga förklaringar.

Även muntliga upplysningar kan grunda ansvar, särskilt om den

informationslämnande tjänstemannen bestämt försäkrar att hans upplys-

ningar är korrekta.

Bestämda uppmaningar till den enskilde att handla på ett visst sätt bör

oftare grunda skadeståndsansvar än enkla tips. Om tjänstemannen re-

serverar sig för riktigheten av en upplysning, talar det givetvis emot

skadeståndsansvar.

En annan omständighet som särskilt skall beaktas är sambandet med

myndighetens verksamhetsområde. Den enskilde har särskild

anledning att förlita sig på information som myndigheten lämnar inom

sitt specialområde. Det är särskilt då som informationslämnandet är

förenat med den auktoritetsutövning som är grunden för det ansvar som

föreskrivs i paragrafen. Upplysningar och råd som helt saknar samband

med myndighetens verksamhetsområde bör så gott som aldrig medföra

skadeståndsansvar.

Hänsyn skall alltså tas till det samband som uppgifterna har med

myndighetens verksamhetsområde. Det betyder att den myndighet som

lämnat uppgifterna inte nödvändigtvis behöver ha ett förstahandsansvar

för det område som uppgifterna avser. Sålunda torde skadeståndsansvar

kunna uppkomma exempelvis om en domstol lämnat felaktig

information om möjligheterna att verkställa en dom, fastän

bestämmelserna härom primärt hör till kronofogdemyndigheternas

verksamhetsområde. Detsamma gäller om någon till Lantmäteriverket

riktar en fråga rörande förutsättningarna för att erhålla lagfart i tron att

verket handlägger lagfartsärenden. Sådana ärenden har ett så nära

samband med Lantmäteriverkets verksamhet att felaktig information

ofta bör kunna föranleda skadeståndsansvar.

Omständigheterna när upplysningarna eller råden lämnades skall

också beaktas särskilt. Det kan bl.a. ha betydelse hur kretsen av

mottagare ser ut i ett enskilt fall. Sålunda ställs normalt större krav på

information som lämnas direkt till den som efterfrågar den för sina

privata behov än på information som ges exempelvis i bildningssyfte

eller som ett led i en diskussion. Det kan finnas skäl att lämna

skadestånd till den som förlorar ekonomiskt på grund av felaktiga

upplysningar i ett av Boverket sammanställt informationsmaterial om

bostadsbidrag, medan det ytterst sällan bör bli aktuellt att ge skadestånd

till den som handlar på basis av uppgifter som han inhämtat under

exempelvis en akademisk föreläsning.

Om en tjänsteman lämnar upplysningar vid ett personligt besök av en

enskild person, kan denne normalt i större grad räkna med att

informationen är korrekt än om motsvarande upplysningar lämnas vid en

hastig telefonförfrågan. Även sådana omständigheter kan därför påverka

frågan om skadestånd.

En annan omständighet av betydelse är vilket underlag den enskilde

tillhandahåller när han begär upplysningar eller råd i en viss fråga. Om

ett felaktigt råd beror på ofullständigheter eller felaktigheter i

underlaget, bör skadestånd inte utgå. Det kan normalt inte åvila den

enskilde tjänstemannen att efterforska om ett givet underlag är korrekt

och komplett.

En annan omständighet som kan ha betydelse är vad mottagaren skall

använda informationen till och vad informationslämnaren inser om detta.

Antag t.ex. att en enskild person kontaktar en tjänsteman vid en kom-

muns byggnadsnämnd och uppger att han står i omedelbart begrepp att

köpa en fastighet och att han därför vill ha reda på eventuella

planbestämmelser av betydelse för fastigheten. Samtidigt uppger han att

de upplysningar han får om planbestämmelserna är direkt avgörande för

om han skall köpa fastigheten. I ett sådant fall har tjänstemannen fått

klart för sig vikten av de besked han ger. Ett felaktigt besked bör i så fall

grunda skadestånd. Bedömningen blir en annan om tjänstemannen inte

har haft någon kunskap om vilken betydelse upplysningarna har för

mottagaren.

I skadeståndssammanhang vedertagna bevisbörderegler bör tillämpas

vid bedömningar enligt förevarande paragraf. Det innebär i huvudsak att

den som påstår sig ha lidit skada på grund av felaktig myndighets-

information vid tvist har att styrka de omständigheter som konstituerar

skadeståndsskyldighet.

Det bör för tydlighetens skull anmärkas att bestämmelsen i 3 § inte

inskränker det ansvar som gäller enligt 1 och 2§§. Om i ett enskilt fall

informationen inte bedöms vara sådan att det finns särskilda skäl för

ansvar enligt 3 §, kan skadeståndsansvar ändå föreligga om den lämnats

av en arbetstagare i tjänsten och i samband med brott (1 §) eller vid

myndighetsutövning (2 §).

Sammanfattning (SOU 1993:55)

Bakgrund

Bestämmelser om statens och kommunernas skadeståndsansvar finns

dels i skadeståndslagen (1972:207), dels i ett antal lagar som innehåller

bestämmelser om skadestånd på speciella områden. Reglerna har under

de senaste åren utsatts för kritik som gått ut på att enskilda många

gånger har ett alltför dåligt skydd när skador drabbar dem i samband med

myndighetsutövning.

Frågan om utformningen av det allmännas skadeståndsansvar har i den

allmänna debatten tagits upp främst i anslutning till ett antal uppmärk-

sammade domstolsavgöranden. I riksdagen har frågan varit aktuell under

en följd av år, alltsedan år 1984, med anledning av ett stort antal av-

lämnade motioner (m, c, fp, mp, v).

I januari 1989 tillsatte den dåvarande regeringen en särskild utredare

som i februari samma år lade fram en promemoria med vissa förslag till

ändringar av bestämmelserna i 3 kap. SkL. Förslaget ledde till lagstift-

ning och ändringar i skadeståndslagen trädde i kraft den 1 januari 1990.

De viktigaste ändringarna var att den s.k. standardregeln i 3 kap. 3 § SkL

och passivitetsregeln i 3 kap. 4 § SkL upphävdes.

Under remissbehandlingen av promemorian togs frågan om det all-

männas ansvar ånyo upp i riksdagen som därvid uttalade sig för en mera

allmän översyn av det allmännas skadeståndsansvar vid myndig-

hetsutövning. Vår utredning tillsattes i november 1989.

Vårt uppdrag

Vårt uppdrag har varit att göra en allmän översyn av reglerna om det

allmännas skadeståndsansvar i samband med myndighetsutövning. Vår

huvuduppgift har därvid varit att förutsättningslöst och allsidigt analysera

i vilken utsträckning det allmänna bör svara för skador som drabbar

enskilda i samband med myndighetsutövning.

Vårt uppdrag omfattar enbart det allmännas skadeståndsansvar utanför

kontraktsförhållanden. Vi har således haft att överväga utformningen av

det allmännas ansvar för sådana skador som drabbar enskilda utan att det

finns något avtalsförhållande mellan staten/kommunen och den skade-

lidande.

Vårt uppdrag omfattar inte frågan om ansvar för skador som upp-

kommer i statlig eller kommunal näringsverksamhet, eller för skador

som vållas i sådan praktisk verksamhet som bedrivs inom bl.a.

skolväsendet och sjukvården.

Vid sidan om vårt uppdrag ligger även de särskilda bestämmelser som

finns om ersättning från staten vid vissa former av offentliga ingrepp,

t.ex. expropriation.

Våra överväganden och förslag

Den grundläggande bestämmelsen om det allmännas skadeståndsansvar i

3 kap. 2 § SkL kvarstår oförändrad.

Vi har haft att överväga utformningen av den grundläggande regeln om

det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 2 § SkL. I uppgiften har ingått

bl.a. att undersöka om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen för

fel eller försummelse vid myndighetsutövning bör utvidgas så att det

inte krävs ett lika nära samband med myndighetsutövningen som för

närvarande.

Vi har funnit att det ansvar som åvilar det allmänna enligt 3 kap. 2 §

SkL, dvs. ett ansvar för vållande som omfattar anonyma och kumulerade

fel och som även kännetecknas av att man gör en objektiv bedömning av

det handlande som orsakat skadan, i de flesta fall ger en rimlig avvägning

mellan den enskildes och det allmännas intresse. Kravet på "fel eller

försummelse" bör således alltjämt gälla som det grundläggande i fråga

om det allmännas ansvar.

Vi har övervägt om man kan finna något annat kriterium än myn-

dighetsutövning som skulle vara bättre lämpat att avgränsa tillämp-

ningsområdet för det allmännas skadeståndsansvar. Vi har emellertid

funnit att begreppet myndighetsutövning alltjämt bör användas för att

avgränsa de skadefall som omfattas av det allmännas skadeståndsansvar

enligt 3 kap. 2 § SkL.

Den kritik som riktats mot de nuvarande bestämmelserna har bl.a.

avsett att enskilda skadelidande ibland inte har kunnat få ersättning

därför att myndigheternas åtgärder inte ansetts ha erforderligt samband

med myndighetsutövning. Vi anser dock inte att detta problem bör lösas

genom en allmän utvidgning av bestämmelsen i 3 kap. 2 § SkL, så att

man t.ex. byter ut det nuvarande uttrycket vid myndighetsutövning mot i

samband med myndighetsutövning.

Vi föreslår att det i 3 kap. 3 § SkL införs en ny regel om ansvar för

felaktig myndighetsinformation.

Vi anser att man bör förbättra möjligheterna till ersättning för

enskilda som drabbas när en myndighet vållar skada genom att lämna

felaktig eller missvisande information. I dessa fall finns i regel ett

beroendeförhållande som liknar det som förekommer vid

myndighetsutövning, men ersättning kan ofta inte medges enligt

nuvarande regler

Vi föreslår att det i 3 kap. 3 § SkL införs en ny regel som ålägger

staten eller kommun att ersätta ren förmögenhetsskada som vållas

genom fel eller försummelse när en myndighet lämnar upplysningar, råd

eller andra meddelanden. Undantag görs dock för information som

lämnas i vissa typer av verksamhet som lika gärna kan drivas i enskild

regi och som saknar de kännetecken som annars karaktäriserar

myndighetsverksamhet.

Vi föreslår en ny lag om skadestånd på grund av vissa myndighets-

åtgärder (LSM).

Vi har haft att utreda om det på vissa rättsområden bör införas ett

strikt skadeståndsansvar för det allmänna i samband med myndighets-

utövning. Redan i dag finns det, vid sidan av de allmänna reglerna i

skadeståndslagen, på särskilda rättsområden specialregler som ålägger

det allmänna ett längre gående skadeståndsansvar. Vår uppgift har varit

att inventera de områden som i dag är specialreglerade samt att

undersöka om det finns behov av ändringar i den specialregleringen och

om det finns ytterligare rättsområden som bör bli föremål för särskild

reglering.

Vi har funnit skäl att närmare överväga utformningen av den särskilda

lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning (LEF). Enligt

den lagen gäller ett strikt ansvar för staten bl.a. när den som varit häktad

eller avtjänat fängelsestraff därefter blir frikänd. Ett strikt ansvar gäller

också när någon uppenbart utan grund t.ex. blir tvångsintagen för vård

eller behandling enligt någon administrativ författning.

Vi anser att det finns skäl att förbättra möjligheterna till ersättning för

enskilda som utsätts för frihetsinskränkningar och vissa andra allvarliga

ingrepp. Det gäller här myndighetsåtgärder som kränker den enskildes

personliga integritet och som innebär en inskränkning av de rättigheter

som han är tillförsäkrad enligt grundlagen.

Vi föreslår att det allmänna i flera fall än i dag åläggs ett strikt ansvar

för skador orsakade av sådana ingrepp. Den nuvarande lagen om ersätt-

ning vid frihetsinskränkning bör därvid upphävas och ersättas med en ny

lag om skadestånd på grund av vissa myndighetsåtgärder (LSM).

Jämfört med nu gällande regler innebär vårt förslag i korthet följande.

* Den som på grund av misstanke om brott har varit anhållen bör alltid

kunna få ersättning även om frihetsberövandet bara pågått under kort tid.

Detta är i dag uteslutet på grund av den s.k. 24timmarsregeln.

 * Ersättning bör kunna medges vid alla former av frihetsinskränkningar,

oavsett om de grundas på misstanke om brott eller beslutas enligt någon

administrativ författning. Det kan gälla den som gripits eller ålagts

reseförbud, den som omhändertagits eller den som fått en föreskrift om

viss vistelseort.

* Även den som skadas när han utsätts för vissa allvarliga tvångsmedel

som inte innebär någon frihetsinskränkning bör kunna få ersättning

enligt LSM. De åtgärder utöver frihetsinskränkningar som bör kunna

föranleda skadestånd är sådana som den enskilde skyddas mot enligt RF,

nämligen påtvingade kroppsliga ingrepp och kroppsvisitation,

husrannsakan, undersökning av brev och hemlig avlyssning.

* Liksom i dag skall det finnas två olika ersättningsregler. Vid

anhållande, häktning och frihetsstraff, samt vissa därmed jämställda

frihetsberövanden, skall den enskilde vara berättigad till ersättning när

det ursprungliga beslutet på visst sätt upphävs eller ersätts av ett annat.

Vid alla andra ingrepp skall den enskilde kunna få ersättning när den

vidtagna åtgärden vid en bedömning i efterhand visar sig ha varit oriktig.

Kravet på oriktighet, som är en nyhet, innebär en skärpning av ansvaret

för det allmänna jämfört med det nuvarande kravet vid administrativa

frihetsberövanden att åtgärden skall ha varit uppenbart utan grund.

* Skadeståndet till den som drabbas av en frihetsinskränkning eller något

sådant annat ingripande tvångsmedel som ovan angetts skall omfatta

ersättning för personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och

lidande. Detta innebär en utvidgning jämfört med nuvarande regler.

* Vi föreslår en helt ny ansvarsregel som innebär att staten skall ersätta

person och sakskada som uppkommer vid polisens m.fl. myndigheters

användning av lagligt våld. Den som skadas av sådant våld, t.ex. en

förbipasserande som träffas av en kula när polisen tvingas använda vapen

för att gripa en rymling, skall ha rätt till ersättning om han inte har betett

sig på ett sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom

eller mot hans egendom.

* För att inte lagens ersättningsregler skall leda till oskäliga resultat (jfr

det s.k. Lindomefallet) föreslår vi en regel som tydligare än i dag anger

när ersättning kan vägras eller sättas ned. Avsikten är att den som själv

orsakar att en viss åtgärd vidtas mot honom, t.ex. när han genom sitt

handlande riktar misstankarna mot sig, inte skall ha rätt till ersättning för

eventuella skador. Utvidgningen sker genom att det i lagtexten särskilt

anges att ersättning skall kunna vägras eller sättas ned om det med

hänsyn till den skadelidandes eget förhållande är oskäligt att ersättning

utges.

* Vi föreslår att det i den nya lagen införs en särskild regel om

förkortad preskriptionstid sex månader när det gäller krav på ersättning

enligt LSM.

Vi föreslår att det allmänna åläggs ett utvidgat ansvar för ideell skada i

vissa fall.

Det allmännas ansvar enligt 3 kap. 2 § SkL omfattar i dag personskada,

sakskada och ren förmögenhetsskada men däremot inte ideell skada, dvs.

ersättning för lidande. Viss icke ekonomisk skada ersätts dock inom

ramen för ersättningen för personskada och ersättning för ideell skada

lämnas också till den som drabbas av lidande vid vissa typer av brott. Vi

har mot den bakgrunden haft att överväga om ersättning som det

allmänna skall betala till enskilda på grund av skador som uppkommit i

samband med myndighetsutövning bör bestämmas under hänsynstagande

till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomisk betydelse.

Vi har funnit att det inte bör införas någon regel om det allmännas

ansvar för ideell skada som omfattar alla de situationer där skada vållas

av staten eller av en kommun.

Vi föreslår emellertid som framgått ovan att ideellt skadestånd alltid

skall kunna beviljas vid frihetsinskränkningar och andra sådana tvångs-

åtgärder som omfattas av den nya lagen om skadestånd på grund av vissa

myndighetsåtgärder (LSM). Därmed kommer ersättning för ideell skada

att kunna utges till fler skadelidande än i dag. Det gäller bl.a. enskilda

som skadas vid kortvariga frihetsberövanden, vid alla former av

frihetsinskränkningar och vid vissa andra allvarliga tvångsåtgärder som

kränker den enskildes grundlagsskyddade rättigheter.

Vi föreslår inte några nya eller ändrade regler om det allmännas ansvar

för skador orsakade av datafel.

En uppgift har varit att på ett mera generellt plan överväga på vilket

sätt den ökade datoriseringen och datorberoendet hos myndigheter bör

inverka på utformningen av det allmännas skadeståndsansvar. Om vi inte

finner att frågan om ersättning för skador på grund av datafel bör få en

mera generell lösning har vi haft att undersöka om det finns anledning

att göra några ändringar i den särreglering som i dag finns på det

området och om det bör införas ytterligare särregleringar beträffande

skador orsakade av datafel.

Vår slutsats är att det inte finns skäl att införa några särskilda

bestämmelser om det allmännas ansvar för skador på grund av datafel.

Såvitt vi kan bedöma finns det inte heller behov av att utvidga det

nuvarande specialreglerade ansvaret för vissa typer av datafel som kan

uppkomma i samband med myndighetsutövning. Vi lägger därför inte

fram några förslag i denna del.

Vi beräknar att ett genomförande av våra förslag kommer att medföra

ökade kostnader för staten och kommunerna med omkring 10 12 milj.

kronor om året.

I våra direktiv betonas att vi ingående måste analysera de ekonomiska

konsekvenserna för staten och kommunerna av de ändringar vi föreslår.

Ett genomförande av våra förslag kommer att medföra vissa ökade

kostnader för staten och kommunerna. Det är dock av olika skäl svårt att

med någon säkerhet beräkna hur stor denna ökning blir. Vi bedömer att

de föreslagna reformerna kan förväntas medföra kostnadsökningar med

omkring 10-12 milj. kronor per år, vilka till största delen kommer att få

bäras av staten.

Kommitténs lagförslag

1 Förslag till lag om skadestånd på grund av vissa myndig-

hetsåtgärder

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av

vissa myndighetsåtgärder.

2 § Den som har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om

brott har rätt till ersättning

1. om han inte döms för den eller de gärningar som föranlett

frihetsberövandet,

2. om han döms för endast viss brottslighet som uppenbarligen inte

skulle ha medfört beslut om frihetsberövande,

3. om han döms men något brott i domen hänförs till en mildare

straffbestämmelse och det är uppenbart att frihetsberövandet vid en

sådan bedömning inte skulle ha beslutats,

4. om beslutet om frihetsberövande upphävs eller ersätts av beslut om

mindre ingripande åtgärd, genom avslag på häktningsframställning, efter

överprövning eller efter fullföljd av talan, eller

5. om beslutet om frihetsberövande undanröjs utan att det beslutas om

ny handläggning.

Vad som sägs i första stycket gäller också den som på grund av

misstanke om brott har varit intagen för rättspsykiatrisk undersökning

eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg eller luftfartyg.

3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av svensk

myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande eller

utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihetsberövande

utomlands.

4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter

har rätt till ersättning, om efter fullföljd av talan eller anlitande av

särskilt rättsmedel frikännande dom meddelas, icke frihetsberövande

påföljd ådöms eller dom som har legat till grund för verkställigheten

undanröjs utan förordnande om ny handläggning. Detsamma gäller den

som efter förordnande av domstol enligt 31 kap. 3 § brottsbalken har

varit intagen för rättspsykiatrisk vård.

5 § Den som har varit gripen, omhändertagen eller ålagd reseförbud

eller som har varit utsatt för någon annan frihetsinskränkning i fall som

inte omfattas av 24 §§ har rätt till ersättning, om åtgärden var oriktig.

Bestämmelserna i första stycket gäller också vid

1. påtvingat kroppsligt ingrepp,

2. kroppsvisitation,

3. husrannsakan och liknande intrång,

4. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och

5. hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat

förtroligt meddelande.

6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 25 §§ om han

själv uppsåtligen har föranlett åtgärden.

Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt

försvåra sakens utredning, eller om han vid misstanke om brott har

försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, utges ersättning

endast när det finns synnerliga skäl.

Ersättning kan vägras eller sättas ned, om det i annat fall med hänsyn

till den skadelidandes eget förhållande eller till omständigheterna i

övrigt är oskäligt att ersättning utges. Ersättning får dock inte vägras

eller sättas ned på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att

skuldfrågan är klarlagd.

Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats

vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen

sättas ned efter vad som är skäligt.

7 § Ersättning enligt 2-5 §§ omfattar personskada, sakskada, ren för-

mögenhetsskada och lidande.

8 § Den som drabbas av personskada eller sakskada genom våld som

utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen

polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 63 § tullagen

(1987:1063) har rätt till ersättning, om han inte har betett sig på ett

sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller mot

hans egendom.

9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får ej överlåtas till annan innan

ersättningen blivit slutligt bestämd.

10 § Om ersättning utbetalas enligt denna lag och den ersättningsbe-

rättigade har rätt till skadestånd av annan, inträder staten i motsvarande

mån i hans rätt.

11 § Anspråk på ersättning enligt denna lag skall framställas inom sex

månader från det att rätten till ersättning har inträtt. Grundas anspråket

på 5 §, skall det dock framställas inom sex månader från det att den

åtgärd som grundar rätt till ersättning har avslutats.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den , då lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetsinskränkning skall upphöra att gälla.

2. Äldre föreskrifter gäller, med det undantag som anges under 3,

beträffande åtgärder som har ägt rum före ikraftträdandet.

3. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits

före ikraftträdandet men inte har upphört före denna tidpunkt.

2 Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)

dels att 3 kap. 1 och 2 §§ skall ha följande lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf 3 kap. 3 § av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

1 §

Den som har arbetstagare i sin

tjänst skall ersätta person eller

sakskada som arbetstagaren vållar

genom fel eller försummelse i

tjänsten. Motsvarande gäller i fall

då arbetstagare i tjänsten vållar

ren förmögenhetsskada genom

brott.

I fråga om skadeståndsansvar för

staten eller kommun vid myndig-

hetsutövning gäller vad nedan i

detta kapitel sägs.

Den som har arbetstagare i sin

tjänst skall ersätta person eller

sakskada som arbetstagaren vållar

genom fel eller försummelse i

tjänsten och ren förmögenhets-

skada som arbetstagaren i

tjänsten vållar genom brott.

I fråga om skadeståndsansvar för

staten eller kommun gäller även

vad som föreskrivs nedan i detta

kapitel. Vad som där sägs om

kommun gäller också landsting,

kommunalförbund, församling

och kyrklig samfällighet.

2 §

Staten eller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren

förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myn-

dighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommu-

nen svarar.

Vad som sägs i första stycket

om kommun gäller också

landstingskommun,

kommunalförbund, församling

och kyrklig samfällighet.

.

3 §

Staten eller kommun skall er-

sätta ren förmögenhetsskada som

vållas genom fel eller

försummelse när en myndighet

lämnar upplysningar, råd eller

andra meddelanden, om det inte

sker som ett led i

affärsverksamhet, egendomsför-

valtning, undervisning, vård eller

omsorg.

3 Förslag till förordning om ändring i kungörelsen (1972:416) om

statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall

Härigenom föreskrivs att 1 3 §§ kungörelsen (1972:416) om

statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna kungörelse gäller i fråga

om ersättningsanspråk som riktas

mot staten med stöd av 36 kap. 17

§ andra stycket brottsbalken, 6 §

lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter, 2 kap. 1 § eller 3

kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen

(1972:207), 23 § datalagen

(1973:289), lagen (1974:515) om

ersättning vid

frihetsinskränkning eller 21 §

lagen (1978:880) om

betalningssäkring för skatter, tullar

och avgifter.

Denna kungörelse gäller i fråga

om ersättningsanspråk som riktas

mot staten med stöd av 36 kap. 17

§ andra stycket brottsbalken, 6 §

lagen (1943:459) om tillsyn över

hundar och katter, 2 kap. 1 § eller 3

kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen

(1972:207), 23 § datalagen

(1973:289), lagen ( ) om skade-

stånd på grund av vissa myndig-

hetsåtgärder eller 21 § lagen

(1978:880) om betalningssäkring

för skatter, tullar och avgifter.

2 §

Anspråk på ersättning med stöd

av skadeståndslagen (1972: 207)

framställs hos Justitiekanslern, om

anspråket grundas på påstående om

felaktigt beslut eller underlåtenhet

att meddela beslut. Anspråk enligt

skadeståndslagen på annan grund

eller enligt lagen (1943:459) om

tillsyn över hundar och katter

framställs hos den centrala förvalt-

ningsmyndighet inom vars verk-

samhetsområde skadan inträffat

eller, om det inte finns någon

sådan myndighet för en viss

verksamhet, hos Justitiekanslern

Anspråk på ersättning med stöd

av 36 kap. 17 § andra stycket

brottsbalken, datalagen

(1973:289), lagen (1974:515) om

ersättning vid

frihetsinskränkning eller lagen

(1978:880) om betalningssäkring

för skatter, tullar och avgifter

framställs hos Justitiekanslern.

Anspråk på ersättning med stöd

av skadeståndslagen (1972: 207)

framställs hos Justitiekanslern, om

anspråket grundas på påstående om

felaktigt beslut eller underlåtenhet

att meddela beslut. Anspråk enligt

skadeståndslagen på annan grund,

enligt lagen (1943:459) om tillsyn

över hundar och katter eller enligt

8 § lagen ( ) om skadestånd på

grund av vissa

myndighetsåtgärder framställs

hos den centrala förvalt-

ningsmyndighet inom vars verk-

samhetsområde skadan inträffat

eller, om det inte finns någon sådan

myndighet för en viss verksamhet,

hos Justitiekanslern.

Anspråk på ersättning med stöd

av 36 kap. 17 § andra stycket

brottsbalken, datalagen

(1973:289), 2-5 §§ lagen ( ) om

skadestånd på grund av vissa

myndighetsåtgärder eller lagen

(1978:880) om betalningssäkring

för skatter, tullar och avgifter

framställs hos Justitiekanslern.

3 §

Myndighet hos vilken ersättningsanspråk framställes förhandlar för

statens räkning med den som kräver skadestånd och för statens talan i

saken inför domstol.

I den mån ej annat följer av 4 § får myndigheten på statens vägnar

besluta i fråga om skadestånd.

I ärende enligt lagen (1974: 515)

om ersättning vid

frihetsinskränkning kan

gottgörelse av allmänna medel

tillerkännas sökanden för

ersättning till biträde och för

utredning i ärendet i den mån kost-

naderna ej skall betalas av staten

enligt rättshjälpslagen.

I ärende enligt lagen ( ) om

skadestånd på grund av vissa

myndighetsåtgärder kan

gottgörelse av allmänna medel

tillerkännas sökanden för

ersättning till biträde och för

utredning i ärendet i den mån

kostnaderna ej skall betalas av

staten enligt rättshjälpslagen.

Förteckning över remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Svea hovrätt,

Kammarrätten i Jönköping, Handens tingsrätt, Justitieombudsmannen

(Riksdagens ombudsmän), Justitiekanslern, Riksåklagaren, Rikspolis-

styrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Centralnämnden för fastighetsdata,

Datainspektionen, Brottsskadenämnden, Försvarets civilförvaltning,

Riksförsäkringsverket, Vägverket, Kammarkollegiet, Riksskatteverket,

Generaltullstyrelsen, Patent- och Registreringsverket,

Konsumentverket, Statens invandrarverk, Statens löne- och

pensionsverk, Statens räddningsverk, Juridiska fakultetsstyrelsen vid

Stockholms universitet, Länsstyrelsen i Stockholms län, Malmö

kommun, Karlstads kommun, Svenska kommunförbundet,

Landstingsförbundet, Sveriges domareförbund, Sveriges

Advokatsamfund, Sveriges försäkringsförbund, Sveriges industriförbund,

Sveriges köpmannaförbund, Företagarnas riksorganisation,

Skattebetalarnas förening och Medborgarrättsrörelsen Friheten i

Sverige.

Vidare har Sveriges provnings- och forskningsinstitut, Lantbrukarnas

riksförbund och Försäkringskasseförbundet avgett yttranden.

Riksåklagaren har bifogat yttranden av regionåklagarmyndigheterna i

Göteborg, Kalmar, Västerås och Umeå. Rikspolisstyrelsen har bifogat

yttranden av länspolismästaren i Göteborg, Kalmar, Karlstad, Luleå och

Malmö samt Polismyndigheten i Karlshamn. Riksskatteverket har

bifogat yttranden av skattemyndigheten i Stockholms län och

Gävleborgs län samt kronofogdemyndigheterna i Stockholms län,

Göteborgs- och Bohus län samt Malmöhus län.

Statens provningsanstalt, Folksam och Skogsägarnas riksförbund har

beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig.

Förslag till 3 kap. 3 § skadeståndslagen presenterat

vid hearing den 29 april 1997

Staten eller kommun skall ersätta skador som vållas genom fel eller

försummelse när en myndighet lämnar felaktiga upplysningar, råd eller

andra meddelanden, om det på grund av uppgifternas art och deras

samband med myndighetens verksamhetsområde samt omständigheterna

i övrigt finns särskild anledning att förlita sig på uppgifterna.

Deltagare vid hearingen den 29 april 1997

Vid hearingen den 29 april 1997 medverkade företrädare för Justitie-

kanslern, Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Riksskatteverket, Konsu-

mentverket, Lantmäteriverket, Riksförsäkringsverket, Domstolsverket,

Patent- och Registeringsverket, Sveriges Advokatsamfund, Svenska

kommunförbundet, Landstingsförbundet och SPV.

Dessutom medverkade f.d. justitierådet Bertil[REDACTED_EFTERNAMN] samt

professorerna Bill Dufwa och Jan Kleineman.

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om ersättning för skada vid vissa

myndighetsåtgärder

Härigenom föreskrivs följande.

1§ Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av

vissa myndighetsåtgärder.

2 § Den som har varit häktad på grund av misstanke om brott har rätt till

ersättning,

1. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller

förundersökningen avslutas utan att åtal väcks,

2. om det för en viss del av brottsligheten meddelas frikännande dom,

åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal

väcks, och det är uppenbart att frihetsinskränkningen inte skulle ha

beslutats endast för den övriga brottsligheten,

3. om något brott i domen hänförs till en mildare straffbestämmelse

och det är uppenbart att frihetsinskränkningen vid en sådan bedömning

inte skulle ha beslutats,

4. om beslutet om frihetsinskränkning efter överklagande upphävs

eller ersätts av ett beslut om en mindre ingripande åtgärd, eller

5. om beslutet om frihetsinskränkning undanröjs utan att det beslutas

om ny handläggning.

Vad som sägs i första stycket 1 och 2 gäller också den som på grund

av misstanke om brott under minst 24 timmar i sträck har varit anhållen,

underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet, intagen för rätts-

psykiatrisk undersökning eller tagen i förvar av befälhavare på fartyg

eller luftfartyg.

3 § Bestämmelserna i 2 § tillämpas också då någon på grund av en

svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande

eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande

frihetsberövande utomlands.

4 § Den som har avtjänat fängelsestraff eller förvandlingsstraff för böter

har rätt till ersättning, om det efter överklagande eller anlitande av

särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom eller döms ut en mindre

ingripande påföljd eller om den dom som har legat till grund för

verkställigheten undanröjs utan beslut om ny handläggning. Detsamma

gäller den som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § brottsbalken

har varit intagen för rättspsykiatrisk vård.

5 § Den som har varit berövad friheten till följd av beslut vid

myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2 - 4 §§ har rätt

till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder

och därför var oriktigt.

6 § Den skadelidande har inte rätt till ersättning enligt 2 - 5 §§, om den

skadelidande själv uppsåtligen har föranlett åtgärden.

Om den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt

försvåra sakens utredning, eller om den skadelidande vid misstanke om

brott har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring, lämnas

ersättning endast när det finns synnerliga skäl.

Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget

beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med

hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas.

Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned på den grunden att

misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

Om tiden för frihetsinskränkning har avräknats eller annars beaktats

vid fastställande eller verkställighet av brottspåföljd, kan ersättningen

sättas ned efter vad som är skäligt.

7 § Ersättning enligt 2-5 §§ lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst,

intrång i näringsverksamhet och lidande.

8 § Den som åsamkas personskada eller sakskada genom våld som

utövas med stöd av 10 § eller 23 § första stycket första meningen

polislagen (1984:387), 2 kap. 17 § utsökningsbalken eller 57 § tullagen

(1994:1550) har rätt till ersättning, om han inte har betett sig på ett

sådant sätt att det varit påkallat att använda våld mot honom eller mot

hans egendom.

9 § Anspråk på ersättning enligt denna lag får inte överlåtas innan

ersättningen blivit slutligt bestämd.

10 § Om ersättning betalas enligt denna lag och den ersättningsbe-

rättigade har rätt till skadestånd av någon annan, inträder staten i

motsvarande mån i den ersättningsberättigades rätt.

11 § Den som har varit utsatt för en frihetsinskränkning på grund av

misstanke om brott och fått ersättning enligt denna lag är skyldig att

betala tillbaka det mottagna beloppet, om han senare döms för

gärningen och till följd av domens innehåll inte skulle ha haft rätt till

ersättning vid en prövning enligt 2 § 3. Återbetalningsskyldigheten får

jämkas, om det finns särskilda skäl.

________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999, då lagen (1974:515)

om ersättning vid frihetsinskränkning upphör att gälla.

2. Den nya lagen tillämpas även i fråga om åtgärder som har vidtagits

före ikraftträdandet men inte har upphört före denna tidpunkt.

Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207)

skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 kap.

3 §

Staten eller en kommun skall

ersätta ren förmögenhetsskada

som vållas genom fel eller

försummelse när en myndighet

lämnar felaktiga upplysningar

eller råd, om det med hänsyn till

omständigheterna finns

särskilda skäl. Därvid skall

särskilt beaktas upp-

lysningarnas eller rådens art,

deras samband med

myndighetens

verksamhetsområde och omstän-

digheterna när de lämnades.

________

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-09

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Gertrud

Lennander, regeringsrådet Kjerstin[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt en lagrådsremiss den 5 februari 1998 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om ersättning för skada vid vissa myndighetsåtgärder samt

2. lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207).

Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Mikael
[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet:

Förslaget till lag om ersättning för skada vid vissa myndighets-

åtgärder

Den föreslagna rubriken på lagen är inte bara lång utan också

intetsägande. Den leder snarare tanken till 3 kap. 2 § skadeståndslagen

än till ersättning i sådana specifika situationer som här avses. Detta

förhållande kommer att leda till svårigheter främst för lekmän men

kanske också jurister att finna lagen vid sökning i lageditionernas

register. Om rubriken ändå skall vara så lång är det motiverat att ge den

ett mer pregnant innehåll. Lagrådet förordar att lagen benämns Lag om

ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder .

Frågan om förhållandet mellan den nu gällande lagen (1974:515) om

ersättning vid frihetsinskränkning och skadeståndslagen diskuterades av

Lagrådet vid den först nämnda lagens tillkomst. Lagrådet konstaterade

därvid med efterföljande instämmande av föredragande statsrådet att

i avsaknad av en bestämmelse om motsatsen måste den föreslagna lagen

och skadeståndslagen anses vara alternativt tillämpliga (prop. 1974:97 s.

141 och 148). Detsamma får, som framgår av författningskommentaren

till 1 §, anses gälla den nu föreslagna lagen.

1 §

Godtas vad Lagrådet inledningsvis anfört bör paragrafen lyda: Denna

lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av frihets-

berövanden och andra tvångsåtgärder.

2 §

Denna paragraf har formulerats om i förhållande till sin motsvarighet i

1 § nu gällande lag. Bestämmelserna om anhållande och andra frihets-

inskränkningar än häktning, som hittills sammanförts i första stycket

med de regler som gäller om häktning, föreslås bli utbrutna till ett andra

stycke, med hänvisningar till första stycket, medan regler som hittills

upptagits i särskilda stycken i paragrafen nu har arbetats in i första

stycket. Omdisponeringen är till fördel för läsbarheten. En nackdel är

dock att i första stycket beteckningen frihetsinskränkning används på

häktning, som är ett frihetsberövande. En risk är vidare att hänvisningar-

na i andra stycket inte blir tillräckligt omfattande, för såvitt inte avsikten

varit att åstadkomma en ändring i förhållande till gällande rätt.

Till en början må anmärkas att bestämmelserna i 1 § första stycket 4

nu gällande lag om överprövning och anlitande av särskilt rättsmedel

som är tillämpliga i fråga om både häktning och anhållande saknar

motsvarighet i förslaget. Överprövning bör måhända numera ses som en

variant av det fallet att åklagaren själv häver anhållnings- eller

häktningsbeslut, och särskilda rättsmedel har inte någon större betydelse

vid interimistiska tvångsåtgärder. Ett praktiskt fall, som också saknar

motsvarighet i förslaget, är däremot att beslutet om frihetsinskränkning

upphävs genom avslag på häktningsframställning (1 § första stycket 4 i

gällande lag). Denna del av bestämmelsen tillkom på föranledande av

Lagrådet (a. prop. s. 144 och 149). Det förutsätts inte att rätten till

ersättning ytterligare är beroende av att frikännande dom meddelas eller

förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, varför hänvisningen i det

nu föreslagna andra stycket till första stycket 1 och 2 inte är tillräcklig.

Även om den tilltalade slutligen döms för brottet men häktningsfram-

ställningen har avslagits har han rätt till ersättning för den tid han har

varit anhållen (jfr a. prop. s. 82). Motiveringen är uppenbarligen att

själva frihetsberövandet varit oriktigt. Den nu föreslagna lydelsen

innebär sålunda en försämring som måhända inte är avsedd. Det sagda

skulle föranleda att situationen särskilt beskrivs genom ett tillägg till

andra stycket. Å andra sidan kan enligt förslaget den skadelidande under

vissa förhållanden ha rätt till ersättning enligt 5 §, vilket inte är fallet

enligt gällande rätt. Lagrådet vill för sin del inte göra gällande annat än

att denna möjlighet är tillräcklig.

5 §

Enligt paragrafen har den som varit berövad friheten till följd av beslut

vid myndighetsutövning utan att ha rätt till ersättning enligt 2-4 §§ ändå

rätt till ersättning, om det står klart att beslutet vilade på felaktiga

grunder och därför varit oriktigt. Frånsett att ersättning inte utgår om

beslutet i sak varit riktigt, trots att det vilade på felaktig grund, ger

lagtexten inte någon säker anvisning på den restriktiva bedömning som

enligt motiveringen är avsedd. Bevisbördan för att förutsättningarna för

ersättning föreligger åvilar självfallet den skadelidande, men uppfyller

han den bördan borde väl därmed också stå klart att beslutet var oriktigt.

Avsikten är enligt författningskommentaren att grunden för åtgärden

skall på ett iögonfallande sätt framstå som felaktig, något som knappast

framgår av lagtexten. I övrigt ger motiveringen en svag ledning i fråga

om skillnaden mellan situationer när ersättning avses skola utgå och när

så inte är fallet. Om vittnen ljuger uppsåtligt eller dokument är

förfalskade synes saken vara klar, men vad som skiljer fall av ett

felaktigt utpekande av ett vittne från fall när vittnet misstog sig är

svårt att förstå.

Domstolarna, som har stor erfarenhet av skadeståndsbedömningar,

torde dock kunna tillämpa den föreslagna lagtexten, även om

förarbetsuttalandena kommer att bli föga styrande. Att tillämpningen

därvid kan komma att bli något mer generös än vad som måhända är

avsett torde få accepteras.

6 §

I tredje stycket upptas ett förslag till en ny bestämmelse om att

ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget

beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning. Motiven till

bestämmelsen föranleder också de vissa tolkningsproblem. Liksom i

fråga om 5 § kommer dock domstolarna att kunna lägga lagtexten till

grund för en egen praxis.

Lagrådet vill dock ifrågasätta, om inte i tredje meningen av stycket,

som säger att ersättning inte får vägras eller sättas ned på den grunden

att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd, trots

bestämmelsens odiskutabla principiella riktighet, borde sättas in ordet

 enbart framför på den grunden , så som saken också beskrivs i den

allmänna motiveringen. Kriteriet på om någon, enligt författnings-

kommentaren, ofrivilligt har betett sig på ett sådant sätt att ingripande

skett mot honom och därför skall ha ojämkad ersättning, torde ofta bli

att det blivit klarlagt att den skadelidande är oskyldig. Motsättningsvis

följer att ett misstänkt beteende av viss beskaffenhet, som inte klaras ut,

kan föranleda att skadestånd jämkas eller inte utgår.

Lagrådet har i olika lagstiftningsärenden noterat att inom regerings-

kansliet för närvarande råder en betydande osäkerhet om hur lagtext

skall ges en könsneutral utformning. Om man som sker i 8 och 11 §§ i

fö-revarande lagförslag använder enbart "han" blir lagtexten smidigare

och kan ändå inte föranleda några missförstånd. I annat fall är det enligt

Lagrådets mening bättre att använda han eller hon (eller tvärtom)

framför allehanda osköna omskrivningar, om inte uttrycket behöver

upprepas alltför ofta. I både första och andra styckena av förevarande

paragraf skulle det alltså vara bättre att i stället för det andra den

skadelidande använda han eller hon . Motsvarande gäller den er-

sättningsberättigade(s) i 10 §.

Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207)

I lagrådsremissen föreslås att det i 3 kap. 3 § införs en ny bestämmelse

om stats och kommuns ansvar för felaktig myndighetsinformation.

Myndigheternas informations- och servicefunktioner har utvecklats i

avsevärd mån sedan skadeståndslagen tillkom, inte minst till följd av den

serviceskyldighet som numera föreskrivs i förvaltningslagen

(1986:223). Den föreslagna bestämmelsen, som skall komplettera

ansvarsregeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen, är framför allt tänkt som en

pendang till det privaträttsliga rådgivar- och informationsansvar som

vuxit fram under senare år.

Bestämmelsen har visat sig vara problematisk att utforma och olika

förslag har framlagts under lagstiftningsärendets gång. Den avgörande

svårigheten rör frågan, vilket krav som skall uppställas på sambandet

mellan informationen och myndighetsutövning; att skadan vållats vid

myndighetsutövning utgör som bekant i normala fall en grundläggande

förutsättning för stats och kommuns offentligrättsliga ansvar.

I den föreslagna bestämmelsen har ansvaret, i motsats till vad som

gäller enligt 3 kap. 2 §, frikopplats från ett uttryckligt samband med

myndighetsutövning; den grundläggande ansvarsförutsättningen är i

stället att det är en myndighet som har vållat skadan genom felaktig

information. En sådan frikoppling kan leda till att ansvaret i och för sig

kan komma att sträckas längre än vad som kan anses rimligt, t.ex.

gentemot någon som handlar på basis av uppgifter som han inhämtat

under en akademisk föreläsning eller på basis av uppgifter i ett

betänkande vilka felaktigt återger innehållet i gällande rätt. I dessa fall

saknas helt den beroendeställning i förhållande till myndigheten som

brukat motivera ett längre gående ansvar för det allmänna gentemot den

enskilde än vad som skulle följa av allmänna regler.

Avgränsningen har i stället gjorts genom andra rekvisit. Ansvaret

förutsätter att det föreligger särskilda skäl. Vid bedömningen av dessa

skäl skall särskilt beaktas upplysningarnas eller rådens art, deras

samband med myndighetens verksamhetsområde och omständigheterna

när de lämnades. Av lagrådsremissen (avsnitt 5.2) framgår också, att det

endast är tänkt att ansvaret skall kunna göras gällande i ett begränsat

antal fall och det understryks, att den enskilde själv har att visa att de

rekvisit som uppställs i bestämmelsen är uppfyllda, liksom att det

föreligger ett adekvat orsakssamband mellan informationen och skadan

samt skadans storlek m.m.

Bestämmelsens utformning leder till att det överlämnas till rättspraxis

att närmare dra upp gränserna för ansvaret. Härvid ställs naturligtvis

stora krav på domstolarna. Skadeståndsrätten har emellertid, historiskt

sett, visat sig vara ett sådant område där en utveckling genom rättspraxis

fungerat väl. Lagrådet har därför inga erinringar mot innehållet i den

föreslagna bestämmelsen.

Formuleringen av den första meningen i bestämmelsen synes dock

något otymplig. Om meningen är, att skadestånd skall utgå för skada som

orsakas av att en myndighet på grund av fel eller försummelse lämnar

felaktiga upplysningar och råd, föreslår Lagrådet lydelsen:

 Staten eller en kommun skall ersätta ren förmögenhetsskada som

vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga

upplysningar eller råd, om det med hänsyn till omständigheterna finns

särskilda skäl.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 19 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:105 Det allmännas

skadeståndsansvar.

 Senaste lydelse 1989:926.

 Senaste lydelse 1989:926.

Prop. 1997/98:105

4

1

Prop. 1997/98:105

68

Prop. 1997/98:105

Bilaga 1

64

65

Prop. 1997/98:105

Bilaga 1

72

Prop. 1997/98:105

Bilaga 2

Prop. 1997/98:105

Bilaga 6

73

75

Prop. 1997/98:105

Bilaga 3

78

Prop. 1997/98:105

Bilaga 4

Prop. 1997/98:105

Bilaga 5

83

Prop. 1997/98:105

Bilaga 6

82

Prop. 1997/98:105

Bilaga 7

Prop. 1997/98:105

Bilaga 7

Prop. 1997/98:105