Regeringens proposition

1997/98:120

Ett rättsligt skydd för beteckningen Svensk

författningssamling

Prop.

1997/98:120

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 5 mars 1998

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Laila Freivalds

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

Lagar och förordningar som har beslutats av riksdagen respektive re-

geringen kungörs som regel i publikationen Svensk författningssamling

som på uppdrag av regeringen ges ut av en av rättscheferna i Justitiede-

partementet. Om kortform används för författningssamlingen, används

alltid beteckningen SFS.

I propositionen föreslås att beteckningen Svensk författningssamling

och dess förkortning SFS skall ges ett rättsligt skydd genom en särskild

lag.

Enligt lagförslaget får inte Svensk författningssamling och SFS använ-

das offentligt som beteckning på någon annan samling av författningar än

den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra

författningar eller ingå i någon sådan beteckning.

Om beteckningen eller förkortningen används i strid med förbudet

skall allmän domstol vid vite kunna förbjuda fortsatt användning av den.

Sådan talan skall föras eller låta föras av Justitiekanslern.

Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder beteckningen eller

förkortningen i strid med förbudet skall vara skyldig att betala ersättning

för den skada som användandet har medfört.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1999.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 4

2 Förslag till lag om skydd för beteckningen Svensk

författningssamling 5

3 Ärendet och dess beredning 5

4 Kungörande och tryckning av författningar 6

4.1 Kungörande 6

4.2 Olika författningssamlingar 7

4.3 Svensk författningssamling 8

4.4 Tryckning, försäljning och distribution av Svensk

författningssamling 9

4.4.1 Trycklov och krav på utformningen 9

4.4.2 Uppdraget att trycka Svensk

författningssamling 9

4.4.3 Det svenska rättsdatasystemet 10

5 Immaterialrättsliga frågor 12

5.1 Upphovsrätt 12

5.1.1 Svensk författningssamling 12

5.1.2 Regeringskansliets rättsdatabaser 13

5.2 Känneteckenrättsligt skydd 14

5.2.1 Varumärkesrättsligt skydd 14

5.2.2 Krav på särskiljningsförmåga 15

5.3 Har beteckningarna Svensk författningssamling eller SFS

ett varumärkesrättsligt skydd? 16

5.4 Lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra

officiella beteckningar 17

5.4.1 Lagens tillkomst och tillämpningsområde 17

5.4.2 Omfattas beteckningarna Svensk

författningssamling och SFS av skyddet? 18

6 Behovet av en reform 18

7 Hur kan ett rättsligt skydd åstadkommas? 22

8 Reglernas utformning 24

9 Sanktioner m.m. 27

10 Ikraftträdande m.m. 31

11 Kostnader 32

12 Författningskommentar 32

Bilaga 1 Promemorians lagförslag 35

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 36

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 37

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 38

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998 39

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

skydd för beteckningen Svensk författningssamling.

2 Förslag till lag om skydd för beteckningen

Svensk författningssamling

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Beteckningen Svensk författningssamling och dess förkortning SFS

får inte användas offentligt som beteckning på någon annan samling av

författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av

lagar och andra författningar eller ingå i någon sådan beteckning. Det-

samma gäller böjningsformer av beteckningen och förkortningen.

2 § Om beteckningen eller förkortningen används i strid med 1 § kan

allmän domstol vid vite förbjuda fortsatt användning av den.

Justitiekanslern skall föra eller låta föra talan om sådant förbud.

3 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder beteckningen

eller förkortningen i strid med 1 § skall betala ersättning för den skada

som användandet har medfört.

_________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Lagen gäller inte samlingar av författningar som har framställts före

ikraftträdandet.

3 Ärendet och dess beredning

Lagar och förordningar som har beslutats av riksdagen respektive re-

geringen skall som regel kungöras i Svensk författningssamling, som ges

ut genom regeringens försorg. I författningssamlingsförordningen

(1976:725) har regeringen uppdragit åt en av rättscheferna i Justitiede-

partementet att vara utgivare av författningssamlingen. SFS används som

förkortning för Svensk författningssamling.

Sedan den 1 januari 1997 svarar Fakta Informationsförlag FI Aktiebo-

lag (Fakta) genom ett avtal med staten för tryckning, försäljning och dist-

ribution av Svensk författningssamling. Dessförinnan hade ett annat för-

lag motsvarande uppdrag. Uppdraget att trycka, sälja och distribuera

Svensk författningssamling upphandlas med jämna mellanrum.

På senare tid har det börjat förekomma att författningar som kungörs i

Svensk författningssamling sprids också av andra än den som har statens

uppdrag för utgivandet. Detta omfattar såväl tryckt som elektronisk form.

Vid denna spridning används ofta Svensk författningssamling eller SFS

som beteckning på författningssamlingarna trots att dessa inte stämmer

överens med den officiella utgåvan.

Mot denna bakgrund utarbetades inom Regeringskansliet

(Justitiedepartementet) departementspromemorian Ett rättsligt skydd för

beteckningen Svensk författningssamling (Ds 1997:82).

Promemorian har remissbehandlats. Promemorians lagförslag finns i

bilaga 1. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En

sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i Justitiedeparte-

mentet (dnr Ju97/3805).

Lagrådet

Regeringen beslutade den 19 februari 1998 att inhämta Lagrådets ytt-

rande över det förslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har lämnat förslaget

utan erinran. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. En viss redaktionell

ändring har gjorts i lagtexten.

4 Kungörande och tryckning av författningar

4.1 Kungörande

Enligt 8 kap. 19 § regeringsformen skall en beslutad lag utfärdas av rege-

ringen utan dröjsmål. Vidare skall en beslutad lag kungöras så snart det

kan ske. Med utfärdande avses att lagen får sin slutliga utformning och

att normgivningsförfarandet därmed är avslutat. Med kungörande avses

det förfarande genom vilket lagen blir allmänt tillgänglig. Bestämmel-

serna om utfärdande och kungörande gäller också för förordningar om

något annat inte har bestämts i lag.

Sedan år 1977 finns det ett enhetligt system för den officiella publice-

ringen av lagar och andra författningar. Regler för detta finns i lagen

(1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar

(kungörandelagen). Författningar som har beslutats av riksdagen, rege-

ringen eller kyrkomötet eller av en myndighet under regeringen, riks-

dagen eller kyrkomötet skall kungöras enligt bestämmelserna i kungö-

randelagen. Enligt lagen skall det finnas olika författningssamlingar för

kungörande. Dessa är Svensk författningssamling, Svenska kyrkans för-

fattningssamling, författningssamlingar för centrala myndigheter under

regeringen, författningssamlingar för Riksdagens förvaltningskontor och

för förvaltningsmyndigheter under riksdagen samt en författningssamling

för varje län.

4.2 Olika författningssamlingar

Enligt kungörandelagen skall författningar som har utfärdats av rege-

ringen som regel kungöras i Svensk författningssamling. SFS är därför

den helt dominerande formen för officiell publicering av lagar och andra

författningar.

Regeringen kan under vissa omständigheter bestämma att en viss för-

fattning som beslutats av regeringen skall kungöras i någon annan för-

fattningssamling. Detta kan ske om möjligheten att överblicka författ-

ningsmaterialet därigenom skulle underlättas eller om det finns andra

särskilda skäl (4 § andra stycket). Regeringen har dessutom möjlighet att

bestämma att en sådan författning skall kungöras i någon annan publika-

tion. För detta krävs dock synnerliga skäl (4 § tredje stycket).

Författningar som beslutas av kyrkomötet skall kungöras i Svenska

kyrkans författningssamling (5 §). Detsamma gäller sådana författningar

som ett domkapitel eller en stiftsstyrelse beslutar med stöd av bemyndi-

ganden i författningar som beslutas av kyrkomötet samt författningar

som Kammarkollegiet beslutar med stöd av bemyndiganden av rege-

ringen enligt 41 kap. kyrkolagen (1992:300).

Författningar som beslutas av centrala myndigheter under regeringen

skall, med undantag för författningar beslutade av Kammarkollegiet en-

ligt vad som nämnts i stycket ovan, kungöras i den författningssamling

som myndigheten enligt regeringens beslut låter ge ut eller, om en sådan

författningssamling saknas, i någon annan av regeringen bestämd författ-

ningssamling som ges ut genom en central myndighets försorg (6 § första

stycket). Om det inte finns någon författningssamling som författningen

kan kungöras i, skall den kungöras i Svensk författningssamling. I övrigt

får författningar som har beslutats av centrala myndigheter under rege-

ringen kungöras i Svensk författningssamling endast om det med hänsyn

till särskilda skäl kan anses vara den lämpligaste åtgärden (6 § tredje

stycket). Om det finns synnerliga skäl kan regeringen medge att en sådan

författning skall kungöras på annat sätt än i författningssamling (7 §).

Författningar som beslutas av Riksdagens förvaltningskontor skall

kungöras i en författningssamling som förvaltningskontoret låter ge ut.

Författningar som beslutas av en förvaltningsmyndighet under riksdagen

skall kungöras i en författningssamling som ges ut genom myndighetens

försorg eller på annat sätt som riksdagen föreskriver (8 §).

Författningar som beslutas av en länsstyrelse eller av någon annan re-

gional eller lokal statlig myndighet som är underordnad regeringen skall,

med det nämnda undantaget för Kammarkollegiet, kungöras i författ-

ningssamlingen för det län där myndigheten har sitt säte. Länets författ-

ningssamling skall ges ut genom länsstyrelsens försorg (9 §).

Om kungörandet av kommunala författningar finns särskilda bestäm-

melser.

4.3 Svensk författningssamling

Som redan har nämnts innehåller Svensk författningssamling i huvudsak

alla de lagar och förordningar som har beslutats av riksdagen respektive

regeringen. Den kan också innehålla författningar som har beslutats av

centrala myndigheter under regeringen eller riksdagen. I de fall en för-

fattning som regeringen har utfärdat har kungjorts i någon annan författ-

ningssamling eller i någon annan publikation, skall en notis om detta in-

föras i Svensk författningssamling.

När en författning kungörs i Svensk författningssamling för första

gången publiceras naturligt nog hela grundförfattningen med ingress och

eventuella fotnotshänvisningar. När en författning ändras publiceras dock

oftast endast själva ändringen med motsvarande ingress och hänvis-

ningar. Det förekommer dock att en ändring i en författning publiceras

tillsammans med hela den övriga författningen som den ser ut efter änd-

ringen i fråga, s.k. omtryck.

Enligt författningssamlingsförordningen (1976:725) är en av rätts-

cheferna i Justitiedepartementet utgivare av Svensk författningssamling

(3 § första stycket). I frågor som rör författningssamlingen skall den

rättschefen vid behov samråda med rättschefen i Statsrådsberedningen. I

författningssamlingsförordningen används också beteckningen SFS på

författningssamlingen.

Svensk författningssamling ges ut i häften, i normala fall en gång per

vecka (4 §). De författningar som har getts ut i häften under ett kalen-

derår skall efter årets slut samlas i en inbunden utgåva. I denna skall

också notiser tas med. I den inbundna utgåvan skall det vidare finnas

uppgift om vilka centrala myndigheter under regeringen som under året

har gett ut en författningssamling, vilka andra myndigheter under rege-

ringen som under året har låtit ta in författningar eller allmänna råd i en

författningssamling samt vilka centrala myndigheter under regeringen

som under året har kungjort en författning på annat sätt än i en författ-

ningssamling eller publicerat allmänna råd som inte tagits in i en författ-

ningssamling (6 §). Med allmänna råd avses sådana generella rekom-

mendationer om tillämpningen av en författning som anger hur någon

kan eller bör handla i ett visst hänseende.

4.4 Tryckning, försäljning och distribution av Svensk

författningssamling

4.4.1 Trycklov och krav på utformningen

Enligt författningssamlingsförordningen får inte en författning som skall

tas in i en författningssamling tryckas utan att tillstånd till tryckningen

har meddelats (19 §). Sådant tillstånd meddelas av utgivaren eller den

som utgivaren bestämmer. I fråga om författningar som utfärdas av rege-

ringen ges sådant tillstånd av en chefstjänsteman inom det departement

där ärendet har handlagts, eller av den som chefstjänstemannen bestäm-

mer. Dessutom krävs att slutligt trycklov ges av Justitiedepartementets

granskningsenhet. Sådant slutligt trycklov ges normalt vid ett tillfälle per

vecka.

I Svensk författningssamling får endast en författning tryckas på

samma sida. Detta gäller dock inte den inbundna utgåvan. För varje för-

fattning skall dagen då författningen kom ut från trycket anges på första

sidan (20 § första stycket).

Varje författning skall tilldelas ett löpnummer som består av årtal och

ett nummer som är löpande för kalenderår.

En författning som kungörs i en författningssamling skall om möjligt

ges ut så att den är författningssamlingens abonnenter till handa i god tid

innan den träder i kraft (22 §).

En författningssamling skall förses med register. För att underlätta

framställningen av register kan sakord sättas ut i anslutning till rubriken

till författningen (24 §).

4.4.2 Uppdraget att trycka Svensk författningssamling

Från tillkomsten av Svensk författningssamling år 1824 till år 1969 hade

P.A. Norstedt & Söner (Norstedts) i uppdrag att trycka, distribuera och

sälja Svensk författningssamling. År 1969 övertog det samma år bildade

statliga Allmänna förlaget uppdraget för försäljning och distribution.

Uppdraget att trycka författningssamlingen lämnades till Norstedts, som

också fick ansvar för att sända ut abonnemangsupplagan.

Allmänna Förlaget förvärvades senare av en koncern där CE Fritzes

AB (Fritzes) ingår. Till följd av detta blev situationen åter sådan som den

var före tillkomsten av Allmänna förlaget, dvs. tryckning, försäljning och

distribution av Svensk författningssamling kom i sin helhet att utföras av

en extern uppdragstagare.

Genom ett avtal den 16 september 1996, som gäller från och med den 1

januari 1997 till utgången av år 1998, flyttades uppdraget att trycka, sälja

och distribuera Svensk författningssamling över från Fritzes till Fakta

Informationsförlag FI Aktiebolag (Fakta). Under 1998 kommer, efter

sedvanligt upphandlingsförfarande, ett nytt avtal att träffas för tiden där-

efter. Tryckningen av Svensk författningssamling skall ske enligt sär-

skilda anvisningar som tagits in som bilaga till avtalet. Dessa innehåller

bl.a. bestämmelser om hur författningarna skall utformas typografiskt.

Enligt avtalet skall Svensk författningssamling sändas ut i häften varje

helgfri tisdag. Om ordinarie utsändningsdag infaller på en helgdag eller

en dag som skall jämställas med helgdag, skall utsändning ske nästa

helgfria dag. En utsändning skall omfatta alla författningar som det har

meddelats trycklov för minst fem arbetsdagar före utsändningsdagen. Om

utgivaren anser att det är nödvändigt skall en extra utsändning ske.

Svensk författningssamling säljs på olika sätt. En möjlighet är att

abonnera på de häften som kommer ut varje vecka. En annan möjlighet är

att köpa enstaka författningar eller den inbundna utgåva som kommer ut

för varje kalenderår. De priser som skall gälla för försäljningen fastställs

i avtalet.

Fakta har en skyldighet att under tre år efter det att en författning kom

ut ansvara för att tillhandahålla tryckta exemplar av den. Under ytterli-

gare tre år därefter skall förlaget dessutom svara för att tillhandahålla

författningen i form av tryckta exemplar eller fotokopior.

4.4.3 Det svenska rättsdatasystemet

Framväxten av rättsdatasystemet

Redan i mitten av 1960-talet började man på vissa håll i den svenska

statsförvaltningen att uppmärksamma vilka möjligheter som informa-

tionshantering med datastöd skulle kunna ge på sikt. Justitiedepartemen-

tet påbörjade tidigt ett arbete på detta område. I december 1968 tillsattes

Samarbetsorganet för rättsväsendets informationssystem (SARI). SARI

var en statlig kommitté (Ju 1968:59) som kom att arbeta under nästan 30

år. SARI:s främsta uppgift var att samordna ansträngningarna för att

åstadkomma datastöd inom myndigheterna i rättsväsendet. Samordnings-

strävandena var till en början koncentrerade på brottmålsförfarandet och

rutiner inom kriminalvården. De rutiner som byggdes upp inom detta

område gick under beteckningen BROTTSRI. Författningsbestämmelser

inom området togs in i kungörelsen (1970:517) om rättsväsendets

informationssystem. Denna författning gäller fortfarande, låt vara att den

ändrats en del genom årens lopp.

SARI fann tidigt att samordningssträvandena i brottmålsförfarandet

krävde utredningar inom vad man brukar kalla lagstiftningskedjan. Det

behövdes av flera skäl men i första hand för att åstadkomma standarder

för hänvisningar till författningar och författningsrum i domar och brott-

mål och för uppbyggnad av register över brottmålsdomar m.m.

Redan i slutet av 1960-talet började SARI med en försöksverksamhet

med att framställa nyckelordsregister till författningstexter med datastöd.

Utvecklingen gjordes inom utredningsområdet LAGRI. Beteckningen

LAGRI stod för ett system för lagstiftningsförfarandet. Enligt SARI

kännetecknades lagstiftningsförfarandet av kommittédirektiv och fort-

satte med betänkande, proposition, utskottsbetänkande och lagstiftning.

Till lagstiftningsförfarandet räknades även myndigheternas föreskrifter

och rättspraxis.

Arbetet i BROTTSRI var från början inriktat på att genom datorstöd

rationalisera rutinerna inom rättsväsendet, men också att åstadkomma

förenklingar i utbytet av uppgifter mellan myndigheterna. BROTTSRI

och LAGRI utvecklades därför i hög grad parallellt. Utgångspunkterna

inom LAGRI var desamma som inom BROTTSRI, men här fanns också

en medveten strävan att förbättra allmänhetens möjligheter att få elektro-

nisk tillgång till rättsinformation. Men innan allmänheten kunde få bättre

elektronisk tillgång till rättsinformation krävdes att ett antal dataregister

utformades så att detta kunde bli möjligt. I slutet av 1970-talet ansåg

SARI att tiden var mogen att öppna registren för allmänheten. Därför

skrev SARI till regeringen i mars 1980 och föreslog att nya användare

skulle ges tillgång via terminal till vissa av de databaser som utvecklats

genom LAGRI-projektet. Regeringen följde förslaget och beslutade för-

ordningen (1980:628) om rättsdatasystemet (rättsdataförordningen).

Innehållet i det nuvarande rättsdatasystemet

I 1 § rättsdataförordningen sägs att det skall finnas ett informations-

system som förs med hjälp av automatisk databehandling för information

om innehållet i lagar och andra författningar. Innehållet i registren skall

vidare kunna läsas med terminal.

I 4 § regleras vilken information som skall finnas i rättsdatasystemet.

Enligt bestämmelsen skall systemet innehålla Svensk författningssamling

i löpande text (SFST), register över författningar i Svensk författnings-

samling (SFSR) samt register över Tullverkets, Kriminalvårdsstyrelsens

och Riksskatteverkets författningssamlingar. Rättsdatasystemet skall vi-

dare innehålla rättsfall från bl.a. Högsta domstolen och hovrätterna, Re-

geringsrätten och kammarrätterna samt Arbetsdomstolen. Dessutom skall

systemet innehålla avgöranden från Europadomstolen och Kommissionen

för de mänskliga rättigheterna samt register över de statliga kommitté-

erna. Regeringskansliet, som den 1 januari 1997 blev en egen myndighet,

är registeransvarig för de flesta registren. De övriga myndigheter som har

registeransvar enligt förordningen är Domstolsverket, Generaltullstyrel-

sen, Kriminalvårdsstyrelsen och Riksskatteverket.

Regeringskansliets fulltextdatabas över Svensk författningssamling,

SFST, återger inte författningarna som de har publicerats i det officiella

trycket. I denna visas i stället författningarna, efter en bearbetning, i sin

helhet med gjorda tillägg och ändringar (konsoliderad form). Innehållet

är inte föremål för något sådant trycklovsförfarande som beskrivits ovan

och utgör inte heller någon officiell version av författningarna.

Den 28 november 1996 beslutade regeringen att tillsätta en arbetsgrupp

inom Regeringskansliet med uppgift att lämna förslag på ett nytt rätts-

datasystem i Sverige. Bakgrunden var bl.a. att IT-kommissionen skrivit

till regeringen med förslag på vissa åtgärder för att förbättra den elektro-

niska spridningen av rättsinformation. Arbetsgruppen har redovisat sina

överväganden i departementspromemorian Ett offentligt rättsinforma-

tionssystem (Ds 1998:10).

Allmänhetens tillgång till Regeringskansliets rättsdatabaser

År 1992 träffade Justitiedepartementet ett avtal med Riksdagens förvalt-

ningskontor enligt vilket departementet överlät åt förvaltningskontoret att

svara för att innehållet i departementets rättsdatabaser skulle ställas till

allmänhetens förfogande. Detta skedde genom Riksdagens publika data-

baser (Rixlex). Avtalet började gälla den 1 januari 1993. Enligt avtalet

hade Riksdagens förvaltningskontor rätt att besluta om prissättningen av

dessa tjänster efter samråd med Justitiedepartementet. I december 1995

sade Justitiedepartementet upp avtalet att upphöra att gälla i och med

utgången av år 1997. Avtalet har därefter förlängts med ett år med ett i

stort sett oförändrat innehåll. I det förlängda avtal som träffats för år

1998 har Regeringskansliet förbehållit sig rätten att använda sina egna

databaser för internt bruk samt att på eget sätt och på egna villkor sprida

innehållet i databaserna.

Regeringskansliets rättsdatabaser SFST och SFSR finns alltså till och

med den 31 december 1998 tillgängliga för allmänheten genom Rixlex.

För Rixlex verksamhet finns vissa bestämmelser i lagen (1993:825) om

personregister i riksdagens informationssystem Rixlex. Sedan den 1 juli

1996 är det gratis att söka information i Rixlex.

Databaserna görs också tillgängliga för allmänheten av Sema Group

Infodata AB (Rättsbanken). Sema Group hämtar denna information från

Rixlex. Dessutom innehåller Rättsbanken annan rättsinformation som

inte ingår i Rixlex, bl.a. domstolsavgöranden. Sökning i Rättsbanken är

till skillnad från sökning i Rixlex förenad med avgift.

Både Rixlex och Rättsbanken kan i dag nås via Internet i ett gränssnitt

som är anpassat till webben (World Wide Web).

5 Immaterialrättsliga frågor

5.1 Upphovsrätt

5.1.1 Svensk författningssamling

Enligt 9 § första stycket 1 lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära

och konstnärliga verk (upphovsrättslagen) gäller inte upphovsrätt till för-

fattningar. Med författningar avses lagar och andra författningar oavsett

om de har tillkommit genom beslut av riksdagen eller genom beslut av

regeringen. Begreppet får också anses omfatta författningar som utfärdats

av statliga myndigheter och kommuner (se prop. 1973:15 s. 157). Från-

varon av skydd gäller oavsett om det är fråga om en svensk eller utländsk

författning. Även t.ex. Europeiska gemenskapens förordningar och di-

rektiv liksom texter av internationella konventioner är utan upphovsrätts-

ligt skydd i Sverige.

Bestämmelsen har länge varit en naturlig beståndsdel i den svenska

upphovsrätten och har som syfte att värna allmänhetens fria tillgång till

lagar och andra författningar. Den omständigheten att det inte finns nå-

gon upphovsrätt innebär att var och en fritt kan ge ut och sälja exemplar

av egna författningssamlingar i såväl tryckt som elektronisk form. Det är

således tillåtet att fritt kopiera eller skanna innehållet från Svensk författ-

ningssamling.

Det kan i sammanhanget understrykas att det endast är själva författ-

ningstexten som är undantagen från det rättsliga skyddet. Sålunda kan

t.ex. varukännetecken och titlar som används i samband med utgivandet

av en författning vara skyddade.

5.1.2 Regeringskansliets rättsdatabaser

Sådant material som saknar upphovsrättsligt skydd enligt 9 § första

stycket 1 upphovsrättslagen kan bearbetas på olika sätt. Det finns flera

exempel på sådana bearbetningar inom rättsinformationsområdet. Som

exempel kan nämnas Regeringskansliets rättsdatabaser SFST och SFSR.

I SFST återges inte författningarna såsom de beslutas och kungörs, utan

presenteras i stället i en konsoliderad version där hela grundförfattningen

satts samman till sin gällande lydelse. SFSR innehåller register över för-

fattningar i Svensk författningssamling.

Upphovsrättens föremål är alltid det skapade verket. Upphovsrätten

skyddar verket oberoende av på vilket sätt det har kommit till uttryck.

Upphovsrätt kan mycket väl uppstå genom en verksamhet som består i

endast en systematisk samling av uppgifter. En sammanställning kan

alltså i sig utgöra ett verk som omfattas av upphovsrätt. Eftersom ett verk

måste präglas av viss självständighet och originalitet krävs dock att

sammanställningen är resultatet av en intellektuell prestation av viss

kvalitet.

Utanför skyddet faller mera mekaniskt eller rutinmässigt gjorda sam-

manställningar.

Regeringskansliets rättsdatabaser SFST och SFSR omfattar samtliga

gällande författningar som har kungjorts i Svensk författningssamling

och sammanställs inte efter någon särskild urvalsprincip. Databaserna

kan därför knappast anses utgöra verk i upphovsrättslagens mening.

En sammanställning som faller utanför begreppet verk kan dock lika-

väl ha ett betydande värde med hänsyn till det arbete och de kostnader

som framställaren måste lägga ned på att samla in och ordna materialet.

Därför har samlingar fått ett särskilt skydd i upphovsrättslagen, det s.k.

katalogskyddet (49 §). Regeringskansliets rättsdatabaser SFST och SFSR

torde omfattas av detta skydd.

Katalogskyddet innebär en ensamrätt att framställa exemplar av arbetet

och göra det tillgängligt för allmänheten. Skyddstiden är 15 år från det att

arbetet framställdes.

Katalogskyddet tillkommer framställaren. Med begreppet framställare

förstås den som har föranstaltat om produktens utarbetande. Som anges i

regeringens proposition Rättsligt skydd för databaser, m.m. (prop.

1996/97:111, s. 20) är det vanligt att produkter som kan omfattas av ka-

talogskyddet har utarbetats inom ett företag och att man inte kan ange

några särskilda personer som framställare. Företaget blir då bärare av

skyddet. Vad gäller SFST och SFSR torde alltså Regeringskansliet vara

bärare av skyddet.

Regeringskansliet har hittills inte hävdat något katalogskydd för data-

baserna SFSR och SFST. Som nämnts tidigare finns vidare båda databa-

serna tillgängliga för allmänheten bl.a. via Rixlex.

5.2 Känneteckenrättsligt skydd

Av särskilt intresse i detta sammanhang är om beteckningarna Svensk

författningssamling och SFS kan anses ha eller kunna få något känne-

teckenrättsligt skydd. Vad som närmast är aktuellt är om beteckningarna

kan anses ha skydd enligt varumärkeslagen (1960:644) eller enligt lagen

(1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar.

5.2.1 Varumärkesrättsligt skydd

Med varumärke avses enligt 1 § varumärkeslagen ett särskilt känne-

tecken för varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet.

Ett varumärke kan enligt samma bestämmelse bestå av alla tecken som

kan återges grafiskt, särskilt ord, inbegripet personnamn samt figurer,

bokstäver, siffror och formen eller utstyrseln på en vara eller dess för-

packning. Uppräkningen är inte uttömmande.

När det gäller näringsverksamhet krävdes tidigare att den som ansökte

om att få ett varumärke registrerat var näringsidkare. I samband med en

ändring av varumärkeslagen den 1 januari 1995 ersattes dock detta krav

med att varorna skall tillhandahållas i en näringsverksamhet (prop.

1994/95:59 s. 42). Numera behöver således inte sökanden själv vara nä-

ringsidkare.

Med näringsidkare avses den som yrkesmässigt driver verksamhet av

ekonomisk art. Det krävs inte att verksamheten drivs i vinstsyfte. Även

om syftet är att främja t.ex. ett välgörande eller annat ideellt ändamål kan

utövaren vara att anse som näringsidkare. Detta är exempelvis fallet med

ideella föreningar eller stiftelser som verkar för sitt syfte genom närings-

verksamhet. Till näringsidkare räknas även fria yrkesutövare som advo-

kater, arkitekter, fotografer, författare m.fl. Verksamhetens omfattning

har inte någon betydelse för om verksamheten skall betraktas som nä-

ringsverksamhet. Näringsutövningen behöver inte heller vara av mer sta-

digvarande art.

Skydd för varumärke uppkommer antingen genom registrering eller en

användning som är så omfattande att kännetecknet blivit inarbetat. Ett

kännetecken anses inarbetat när det är känt inom en betydande del av den

krets som det riktar sig till. Kravet på kännedom innebär således att en

viss andel av omsättningskretsen skall känna till ett kännetecken för att

det skall anses inarbetat. Bedömningen av vad som är en betydande del

får avgöras med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet (prop.

1994/95:56 s. 45). Uttalanden i lagens förarbeten talar för att gränsen

ligger vid ungefär en tredjedel av dem som ingår i omsättningskretsen.

För att ett varumärke skall anses känt krävs inte att de som ingår i om-

sättningskretsen vet vem som är innehavare av varumärket. Det krävs

endast att det är känt att märket kännetecknar en viss vara.

En ytterligare förutsättning för att skydd skall uppkomma är att de till-

frågade uppfattar märket just som ett varumärke, dvs. som en symbol för

en viss näringsidkares varor och tjänster och inte som t.ex. en allmän

beteckning för varans art och egenskaper, oavsett varans ursprung.

 Varumärkesskyddet är i princip lika omfattande oavsett om skyddet

grundas på registrering eller inarbetning. För innehavaren av ett varu-

märke är det dock ofta fördelaktigare att ha ett märke registrerat än att

enbart förlita sig på inarbetning.

5.2.2 Krav på särskiljningsförmåga

För att ett varumärke skall kunna registreras krävs enligt 13 § första

stycket varumärkeslagen att det har särskiljningsförmåga. Med detta av-

ses att märket kan särskilja innehavarens varor från andras.

Det finns flera skäl till detta krav. Till att börja med anses endast så-

dana kännetecken som har särskiljningsförmåga kunna uppfylla funktio-

nen att individualisera innehavarens varor. Vidare har det inte ansetts

lämpligt att en enskild aktör på marknaden skall kunna få ensamrätt att

använda ord som endast anger en varas art eller beskaffenhet.

Enligt den nämnda paragrafen, som framför allt tar sikte på ordmärken,

skall inte sådana märken som uteslutande eller endast med mindre änd-

ring eller tillägg anger varans art, beskaffenhet, mängd, användning, pris,

geografiska ursprung eller tiden för dess framställande anses ha särskilj-

ningsförmåga.

Som exempel på ordmärken som vägrats registrering för att de be-

dömts ange endast varans art, beskaffenhet eller användning kan nämnas

WINDSURFER för segelbrädor (RÅ 1979 Ab 464), Aerobag för rese-

effekter (RÅ 1980 Ab 287), Mat För Alla för vissa livsmedel (RÅ 1986

not 118) samt Skolabbet för bl.a. sportkläder (RÅ 1990 ref 85).

Däremot kan suggestiva märken, dvs. märken som antyder någon

egenskap hos varan, vara registrerbara. Exempel på detta är Smokeless

för snus (RÅ 1974 ref 21).

Bestämmelsen i 13 § första stycket utgör dock endast en presumtion

som kan motbevisas. Det är således fullt möjligt för sökanden att få ett

sådant märke registrerat om det visas att märket har fått en särskiljnings-

förmåga genom en omfattande användning. Så var exempelvis fallet be-

träffande Karlssons Klister. Ett annat exempel är Tranåspäls.

Det skydd som ett registrerat eller inarbetat varumärke får innebär att

ingen annan än innehavaren av kännetecknet får använda ett likadant

kännetecken eller ett kännetecken som är förväxlingsbart med detta.

Skyddet är som huvudregel begränsat till varor av samma eller liknande

slag. Skyddet är inte begränsat i tiden, även om en registrering av ett va-

rumärke måste förnyas vart tionde år för att skyddet skall bibehållas.

Förnyelse kan dock ske hur många gånger som helst. Ett skydd som upp-

kommit genom inarbetning upphör automatiskt när kännetecknet inte

längre är allmänt känt.

Den som använder ett kännetecken som är förväxlingsbart med ett

skyddat varumärke kan vid vite förbjudas att fortsätta med intrånget. Vid

oaktsamma eller uppsåtliga handlanden kan den som gör sig skyldig till

intrång, förutom att bli ersättningsskyldig, även komma att dömas till

straff. För straffansvar krävs dock att intrånget skett uppsåtligen eller av

grov oaktsamhet.

5.3 Har beteckningarna Svensk författningssamling eller

SFS ett varumärkesrättsligt skydd?

Beteckningarna Svensk författningssamling och SFS är inte registrerade

som varumärken. Frågan är dock om de kan anses ha ett varumärkes-

rättsligt skydd genom inarbetning.

Svensk författningssamling måste till att börja med anses vara tillhan-

dahållen i en näringsverksamhet i den betydelse som avses i 1 § varu-

märkeslagen. Det är vidare klart att kravet på att det skall vara fråga om

tecken som kan återges grafiskt är uppfyllt. Beteckningarna torde vidare

vara kända i hela landet av så gott som alla inom omsättningskretsen.

Beteckningarna måste också uppfattas som symboler för en produkt som

ges ut av staten (regeringen).

Vad som är svårt att avgöra är emellertid om beteckningarna kan anses

ha sådan särskiljningsförmåga som krävs enligt 13 §. Å ena sidan skulle

det kunna hävdas att båda beteckningarna är sådana beskrivande beteck-

ningar som uteslutande eller endast med mindre ändring anger varans art.

De beskriver ju onekligen, och detta gäller i synnerhet den långa formen,

att det är fråga om en samling av svenska författningar. Å andra sidan

finns det flera olika författningssamlingar och enbart namnen Svensk för-

fattningssamling och SFS ger inte någon närmare vägledning om vilka

författningar som finns i just denna. Det skulle vidare kunna hävdas att

Svensk författningssamling, som enligt vad regeringen bestämt skall ges

ut av en av rättscheferna i Justitiedepartementet och ingen annan, redan

av denna anledning borde anses ha särskiljningsförmåga.

Som framgått ovan kan det anges omständigheter såväl för som mot att

beteckningarna har fått ett varumärkesrättsligt skydd genom inarbetning.

Frågan om det finns ett sådant skydd för båda beteckningarna eller någon

av dem kan avgöras endast efter en prövning i domstol. Eftersom frågan

inte har varit föremål för någon sådan prövning är det alltså osäkert om

ett sådant skydd finns.

5.4 Lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa

andra officiella beteckningar

5.4.1 Lagens tillkomst och tillämpningsområde

Enligt lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella

beteckningar är det förbjudet att använda statsvapen, statsflagga eller

annat statsemblem eller statlig kontroll- eller garantibeteckning i varu-

märke eller annat kännetecken för varor och tjänster om det inte finns

tillstånd för en sådan användning. Förbudet gäller endast användning i

näringsverksamhet. Samma förbud gäller för andra beteckningar som

hänsyftar på svenska staten och på det sättet ger kännetecknet en officiell

karaktär, samt svenskt kommunalt vapen, vilket är registrerat. När det

gäller statsvapen är skyddet extra starkt och omfattar användning över

huvud taget och inte användning enbart som kännetecken för varor och

tjänster.

Skyddet för offentliga vapen har flera beröringspunkter med varumär-

keslagstiftningen. Redan vid tillkomsten av 1884 års varumärkeslag

gällde att ett varumärke inte kunde registreras, om det innehöll offentliga

vapen eller stämplar. Med detta avsågs statens och dess ämbetsverks

vapen och stämplar, kommuners vapen samt främmande staters vapen, de

sistnämnda dock endast då bestämmelsens tillämpning begärdes av ve-

derbörande stat. I praxis ansågs dock att registrering kunde ske i de fall

sökanden hade tillstånd att använda vapnet eller stämpeln. Detta gällde

bl.a. för hovleverantörer. Genom en lagändring 1914 fastslogs generellt

denna praxis genom ett tillägg i varumärkeslagen.

Sverige har sedan den 1 juli 1885 varit anslutet till Pariskonventionen

för skydd av den industriella äganderätten. Vid en konferens i[REDACTED_EFTERNAMN] 1925

reviderades Pariskonventionen. Bland annat infördes en ny artikel om

skydd för offentliga vapen m.m. Skyddet skulle omfatta unionsländernas

vapen, flaggor och andra statsemblem samt av länderna antagna officiella

kontroll- och garantimärken och stämplar samt även efterbildningar av

nämnda beteckningar. För att möjliggöra Sveriges anslutning till Paris-

konventionens Haagtext infördes år 1934 en lag om skydd för vapen och

vissa andra officiella beteckningar. Lagen omfattade samma beteckningar

som den dåvarande varumärkeslagen.

År 1960 ersattes den gamla varumärkeslagen med en ny. Bestämmel-

serna i 1934 års lag om skydd för vapen och vissa andra officiella be-

teckningar anpassades till den nya varumärkeslagen genom en ny lag.

Den nya lagen innebar dock inga större ändringar i sak. Den ersattes se-

nare med den nuvarande lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa

andra officiella beteckningar. Denna lag tillkom i samband med en ny

lagstiftning om mönsterskydd och föranleddes närmast av en anpassning

av de svenska bestämmelserna till vissa nya regler på det internationella

planet. Någon saklig ändring i fråga om skyddet för vapen och andra

officiella beteckningar i förhållande till de tidigare bestämmelserna

åsyftades dock inte.

5.4.2 Omfattas beteckningarna Svensk författningssamling och

SFS av skyddet?

Beteckningarna Svensk författningssamling och SFS omfattas inte av den

inledande uppräkning av skyddande vapen och beteckningar som finns i

1 § (statsvapen, statsflagga eller annat statsemblem eller statlig kontroll-

eller garantibeteckning). Frågan är alltså om Svensk författningssamling

eller SFS kan anses vara en sådan annan beteckning som hänsyftar på

svenska staten och som därigenom ger kännetecknet en officiell karaktär.

Som exempel på sådana beteckningar nämns i lagens förarbeten bl.a.

domstolars och ämbetsverks sigill eller andra stämplar, de affärsdrivande

verkens emblem, svenska ordnar samt mynt och penningsedlar. Vidare

nämns ordet riks (prop. 1960:167 s. 220 ff och SOU 1958:10 s. 379).

Som framgått i avsnitten 4.2 och 4.3 finns bestämmelser om Svensk

författningssamling i såväl lag som förordning. Det skulle kunna hävdas

att denna reglering, som sammantaget är förhållandevis omfattande och

detaljerad, i sig skulle kunna anses innebära att beteckningarna Svensk

författningssamling och SFS uppfattas som hänsyftande på svenska stat-

en och att de därigenom skulle ha en sådan officiell karaktär som avses i

lagen. Å andra sidan har lagen tillkommit för att skydda beteckningar av

i huvudsak annat slag än de nu aktuella och något direkt stöd för att dessa

beteckningar skulle omfattas av lagen kan inte heller utläsas av lagens

förarbeten. Till detta kommer att lagen, som sanktioneras genom en

straffbestämmelse, måste tolkas med restriktivitet.

Övervägande skäl får sammantaget anses tala för att beteckningarna

Svensk författningssamling och SFS inte omfattas av lagens skydd.

6 Behovet av en reform

Regeringens bedömning: Det finns ett behov av ett rättsligt skydd för

beteckningen Svensk författningssamling och dess förkortning SFS.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens (se

promemorian s. 29 f.).

Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, däribland

Justitieombudsmannen, Justitiekanslern, Stockholms tingsrätt, Patent-

och registreringsverket, Patentbesvärsrätten, Konkurrensverket, Sveriges

Industriförbund samt Tidningsutgivarna har delat promemorians bedöm-

ning eller inte haft några synpunkter på den. De remissinstanser som haft

en annan bedömning har i huvudsak ansett att befintliga lagar får anses

ge ett tillräckligt skydd för beteckningarna Svensk författningssamling

och SFS. Några remissinstanser, däribland Stockholms tingsrätt och Kon-

sumentverket, anser att de skäl som åberopas för den föreslagna lagen har

giltighet också för övriga författningssamlingar som omfattas av lagen

(1973:633) om kungörande av lagar och andra författningar

(kungörandelagen) och att lagen bör omfatta även dessa.

Skälen för regeringens bedömning

Var och en måste veta om en författningssamling är den officiella ut-

gåvan

Genom att besluta lagar och förordningar ger riksdagen och regeringen

normer som blir bestämmande för myndigheters och enskildas hand-

lande. Innan sådana författningar blir gällande måste de kungöras enligt

bestämmelserna i kungörandelagen. Lagar och förordningar skall som

regel kungöras i publikationen Svensk författningssamling.

Lagstiftningen utgör en av hörnstenarna för ett ordnat och organiserat

samhällsliv. Den reglerar det offentligas verksamhet och förhållandet

mellan det offentliga och enskilda samt mellan enskilda inbördes. Den

svenska rättsordningen bygger på principen att varje medborgare känner

till de lagar och andra författningar som har beslutats av riksdagen och

regeringen och som har kungjorts enligt bestämmelserna i kungörande-

lagen. Samtidigt kan en författning som inte har kungjorts på föreskrivet

sätt normalt inte tillämpas mot den som saknar vetskap om författningen

(prop. 1975/76:112 s. 61 f.). Det som var och en på detta sätt förutsätts

känna till är, vad gäller lagar och förordningar, författningarna som de

har kungjorts officiellt i Svensk författningssamling.

Det är alltså viktigt för var och en att veta om en viss författningssam-

ling utgör den officiella utgåvan av Svensk författningssamling eller ej.

I Svensk författningssamling kungörs som nämnts lagar och förord-

ningar beslutade av riksdagen respektive regeringen. Svensk författ-

ningssamling innehåller således de viktigaste och mest centrala författ-

ningarna. Tilltron till denna författningssamling får inte tillåtas minska

genom att beteckningarna Svensk författningssamling och SFS används

för andra samlingar av författningar som på olika sätt inte stämmer över-

ens med den officiella utgåvan.

Flera författningssamlingar publiceras nu med underlag från databaser

och skanning

Mot bakgrund av principen att var och en förutsätts känna till innehållet i

de författningar som har kungjorts i Svensk författningssamling är be-

stämmelsen i upphovsrättslagen om att författningar inte är förenade med

upphovsrätt, och som syftar till att värna allmänhetens fria tillgång till

författningar, särskilt viktig.

Avsaknaden av upphovsrätt för författningar innebär att var och en

t.ex. fritt kan kopiera eller skanna innehållet från Svensk författnings-

samling för att exempelvis ge ut och sälja exemplar av egna författnings-

samlingar. Denna möjlighet utnyttjas också. Under senare tid har således

flera företag och enskilda börjat sprida författningar såväl i tryckt form

som elektroniskt via Internet. I något fall hämtas underlaget genom kopi-

ering eller skanning av författningarna som de har tryckts och kungjorts i

Svensk författningssamling. I andra fall hämtas materialet i elektronisk

form från någon databas tillgänglig via Internet, ofta från riksdagens

publika databaser, Rixlex, som bl.a. innehåller material från Regerings-

kansliets fulltextdatabas SFST.

Som exempel på en samling som framställs genom att materialet kopi-

eras eller skannas från författningarna som de har kungjorts i Svensk för-

fattningssamling kan nämnas den samling av författningar som Fritzes

ger ut under beteckningen Fritzes SFS. Med anledning av detta utgivande

väckte för övrigt Fakta Informationsförlag, som för närvarande ansvarar

för tryckning, försäljning och distribution av Svensk författningssamling,

i slutet av november 1996 talan mot Fritzes vid Stockholms tingsrätt.

Fakta, som grundade sin talan på marknadsföringslagen, yrkade bl.a. att

tingsrätten vid vite skulle förbjuda Fritzes att i sin marknadsföring an-

vända beteckningarna Fritzes SFS , Fritzes SFS Svensk författnings-

samling , Fritzes Ämnes-SFS eller omskrivningar av dessa beteck-

ningar. I en dom den 25 november 1997 lämnade tingsrätten käromålet i

denna del utan bifall. Tingsrätten biföll dock Faktas talan i ett visst annat

avseende (mål nr T 8-1241-96). Domen har inte överklagats.

Som exempel på en samling av författningar som framställs genom att

materialet hämtas i elektronisk form kan nämnas Projekt Runeberg ,

som på Internet publicerar över 6 000 lagar och andra författningar.

Samlingen betecknas Projekt Runeberg Svensk författningssamling.

Därutöver har det kunnat konstateras att det förekommer samlingar av

författningar på flera privata s.k. hemsidor på Internet där författningar

via länkar presenterats under beteckningen Svensk författningssamling.

I ett antal fall där privat publicering sker av sådana författningar som

har kungjorts i Svensk författningssamling, presenteras dock författning-

arna under någon annan beteckning än Svensk författningssamling, ofta

med en hänvisning till den källa som materialet har hämtats ifrån. Ett

exempel på detta är företaget Notisums utgivning av Svensk Lagsamling

(SLS).

Det får förmodas att en sådan elektronisk publicering och spridning av

bl.a. författningar som har nämnts ovan kommer att öka i takt med den

tilltagande användningen av Internet.

Det är angeläget att bara den officiella utgåvan betecknas Svensk för-

fattningssamling

I databasen SFST, som har tillkommit i första hand för Regeringskansli-

ets interna behov, presenteras författningarna i sin helhet med gjorda till-

lägg och ändringar (konsoliderad form). Innehållet i databasen är inte

föremål för något trycklovsförfarande och utgör inte någon officiell ver-

sion av författningarna. I dag finns också vissa kvalitetsbrister i data-

basen.

I den användning av beteckningarna Svensk författningssamling och

SFS som förekommer i dag för samlingar av författningar presenteras

författningarna ofta i konsoliderad form, dvs. som de ser ut efter gjorda

tillägg och ändringar. Dessa samlingar skiljer sig alltså redan på detta sätt

från den officiella versionen av Svensk författningssamling. Det är vidare

klart att det finns en risk för att författningarna, oavsett på vilket sätt och

i vilken form de presenteras, också i övrigt kan skilja sig från den offici-

ella versionen. Hur som helst har den som ansvarar för utgivandet av den

officiella versionen ingen möjlighet att kontrollera och garantera riktig-

heten av innehållet i privata författningssamlingar.

Det är i och för sig angeläget att innehållet i författningar och andra

rättskällor sprids till allmänheten i så stor omfattning som möjligt. Detta

gäller även bearbetade versioner. Sådana versioner är ofta värdefulla

verktyg såväl för den praktiskt verksamme juristen som för den rätts-

sökande allmänheten. Den privata spridning av författningar och andra

rättskällor som förekommer i dag, både i tryckt och elektronisk form, är

därför i sig av godo och bör på inget sätt motarbetas.

Denna spridning av författningar får dock inte tillåtas ske på vilka vill-

kor som helst. Som framgått är Svensk författningssamling den samling

av författningar där lagar och förordningar som har beslutats av riks-

dagen och regeringen som regel skall kungöras. Mot bakgrund av kravet

på och rättsverkningarna av kungörande är det angeläget att det skapas

förutsättningar för allmänheten att veta vilken författningssamling som är

den officiella och som allmänheten alltså förutsätts känna till innehållet i.

Det säger sig självt att det för en ganska stor del av den rättssökande all-

mänheten inte kan vara så lätt att veta vilken version som är den offici-

ella om alla författningssamlingar, oavsett utgivare, tillåts ha beteck-

ningen Svensk författningssamling eller SFS.

Den fria spridningen av författningar under beteckningarna Svensk för-

fattningssamling och SFS som börjat förekomma under den senaste

tiden, ofta med delvis annat innehåll än den officiella versionen, innebär

enligt vår mening en risk för att tilltron till den officiella versionen kan

minska. Detta gör det angeläget att på något sätt markera vilken författ-

ningssamling som är den officiella. Vi anser därför, i likhet med en stor

majoritet av remissinstanserna, att det finns ett behov av att ge beteck-

ningen Svensk författningssamling och dess kortform SFS ett rättsligt

skydd.

Skall myndigheternas författningssamlingar också omfattas?

Enligt Stockholms tingsrätt och Konsumentverket gäller de skäl som åbe-

ropas i promemorian inte bara för Svensk författningssamling utan även

för de övriga författningssamlingar som omfattas av kungörandelagen.

Regeringen delar i princip denna bedömning. Det är vanligt att lagar och

förordningar kompletteras genom föreskrifter beslutade av centrala myn-

digheter. Sådana föreskrifter, som beslutas med stöd av bemyndigande

från riksdagen och regeringen, utgör den största mängden författningar i

Sverige. Författningar beslutade av sådana myndigheter är således en

viktig länk i normgivningskedjan.

Det kan vara väl så viktigt att förebygga att allmänheten vilseleds om

vad som är det officiella författningstrycket när det gäller sådana före-

skrifter som när det gäller lagar och förordningar beslutade av riksdagen

respektive regeringen. Å andra sidan innehåller Svensk författningssam-

ling sådan grundläggande rättsinformation som det måste sägas vara sär-

skilt angeläget att åstadkomma ett skydd för. Till detta kommer att det

för närvarande saknas tillräckligt underlag för att ta ställning till en re-

form vad gäller de övriga författningssamlingar som omfattas av kungö-

randelagen. Skyddet skall därför tills vidare begränsas till att avse Svensk

författningssamling. Detta utesluter dock inte att regleringen på sikt kan

komma att få den generella omfattning som Stockholms tingsrätt och

Konsumentverket har föreslagit.

7 Hur kan ett rättsligt skydd åstadkommas?

Regeringens förslag: Beteckningen Svensk författningssamling och dess

förkortning SFS ges ett rättsligt skydd i en särskild lag.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens (se pro-

memorian s. 33 f.).

Remissinstanserna: Av den majoritet av remissinstanserna som anser

att det finns ett behov av en reform anser samtliga att beteckningarna

Svensk författningssamling och SFS skall ges ett rättsligt skydd i en sär-

skild lag. Två av dessa, Stockholms tingsrätt och Riksarkivet, anser att

skyddet skall åstadkommas genom ändring i befintliga lagar.

Skälen för regeringens förslag: Det växande utbudet av information

och den spridning av författningar som sker på olika sätt och som vi har

redogjort för under avsnitt 6 gör det enligt vår bedömning nödvändigt att

markera att Svensk författningssamling och SFS är de officiella beteck-

ningarna för de lagar och förordningar som beslutats av riksdagen och

regeringen. Det är angeläget att beteckningarna ges ett tydligt och väl

avgränsat skydd. Ett sådant skydd bör skapas genom lagstiftning.

Ett par remissinstanser har föreslagit att ett sådant skydd skall arbetas

in i någon befintlig författning. Majoriteten har dock delat promemorians

bedömning att beteckningarna skall ges ett skydd i en särskild lag.

Det enklaste sättet att skydda beteckningarna skulle vara att göra ett

tillägg i någon befintlig författning. Vad som i första hand kan framstå

som en lämplig lösning är att göra ett tillägg till lagen (1970:498) om

skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. Den lagen inne-

håller bestämmelser om skydd för beteckningar som på samma sätt som

Svensk författningssamling och SFS syftar på svenska staten och därige-

nom ger beteckningarna en officiell karaktär.

Att föra in ett skydd för Svensk författningssamling och SFS i den la-

gen skulle emellertid vara förenat med flera svårigheter. För det första tar

den lagen endast sikte på förfaranden som förekommer i näringsverk-

samhet. Som kommer att anges i avsnitt 8 bör emellertid skyddet för be-

teckningarna omfatta användning även i andra sammanhang. Ytterligare

en komplikation är att den lagen endast innehåller böter som sanktions-

form. Som vi kommer att redogöra för i avsnitt 9 anser vi dock inte att

det bör införas en straffrättslig sanktion för överträdelse av lagens för-

bud.

Vi anser sammantaget inte att det är lämpligt att föra in ett skydd för

beteckningarna Svensk författningssamling och SFS i lagen (1970:498)

om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar.

Riksarkivet anser att en ändring skall göras i lagen (1960:729) om upp-

hovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen) på så sätt

att författningar, till skillnad från i dag, kommer att omfattas av upphovs-

rätt. Den som trycker eller på annat sätt sprider och mångfaldigar en för-

fattning skulle enligt Riksarkivet tvingas att ange upphovsmannens

(utgivarens av Svensk författningssamling) namn. Denna lösning skulle

enligt Riksarkivet ha den fördelen att den skulle skydda texternas in-

tegritet och att även myndigheters m.fl. författningssamlingar skulle om-

fattas av skyddet.

Vi delar inte Riksarkivets uppfattning i denna del. Det är enligt vår

mening angeläget att det rättsliga skydd som införs för beteckningen

Svensk författningssamling och SFS inte kommer i konflikt med de

grundläggande tankar som ligger bakom att författningar uttryckligen har

undantagits från upphovsrätt. Den föreslagna ändringen i upphovs-

rättslagen skulle enligt vår mening innebära en risk för en sådan konflikt.

Någon sådan ändring skall därför inte genomföras.

Enligt vår bedömning finns det inte heller någon annan författning där

ett skydd för beteckningarna Svensk författningssamling och SFS skulle

finna en naturlig plats. Man skulle visserligen, som Stockholms tingsrätt

har föreslagit, kunna överväga att införa det rättsliga skyddet i lagen

(1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar

(kungörandelagen). Den lagen har dock primärt ett annat syfte än det nu

aktuella, nämligen huvudsakligen att reglera formerna och sättet för

offentliggörandet av lagar och andra författningar. Även om det rättsliga

skyddet trots detta i och för sig skulle kunna arbetas in i den lagen fram-

står emellertid enligt vår bedömning en sådan lösning som mindre lämp-

lig när skyddet, som vi föreslår, endast skall avse en av de olika författ-

ningssamlingar som omfattas av den lagen.

Vi anser alltså att det är lämpligast att det rättsliga skyddet åstadkoms

genom en särskild författning.

Det kan nämnas att staten har gett ett skydd åt andra beteckningar ge-

nom lag. Som exempel kan nämnas lagen (1992:1534) om CE-märkning

och lagen (1990:783) om skydd för beteckningen svenskt arkiv.

8 Reglernas utformning

Regeringens förslag: Beteckningen Svensk författningssamling och dess

förkortning SFS får inte användas offentligt som beteckning på någon

annan samling av författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633)

om kungörande av lagar och andra författningar eller ingå i en sådan be-

teckning. Detsamma gäller böjningsformer av beteckningen och förkort-

ningen.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens, med den

skillnaden att förslaget i promemorian inte innehöll något uttryckligt för-

bud att använda beteckningarna Svensk författningssamling och SFS som

ett led i en beteckning (se promemorian s. 35 f.).

Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som anser att det

finns ett behov av en reform tillstyrker promemorians förslag eller har

inte haft några invändningar mot detta. Stockholms tingsrätt anser att

lagstiftningen bör ges en sådan utformning att den så litet som möjligt

inskränker rätten att fritt återge författningar. Ett sådant resultat kan en-

ligt tingsrätten uppnås genom ett förbud att tillhandahålla eller utbjuda

författningar på ett sådant sätt att de kan förväxlas med en författnings-

samling som avses i 3 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och

andra författningar (kungörandelagen). Enligt Juridiska fakultetsnämn-

den vid Stockholms universitet och Handelshögskolan, bör skyddet om

en reform anses nödvändig inskränkas. Detta kan enligt båda instan-

serna ske genom att sista meningen i 1 § får följande lydelse:

 Detsamma gäller böjningsformer av beteckningen och förkortningen,

som riskerar att vilseleda allmänheten beträffande ursprunget. Sveriges

advokatsamfund anser att förbudet att använda beteckningarna under alla

omständigheter bör begränsas till att avse användning vid obehörig

marknadsföring av en samling av författningar under de aktuella beteck-

ningarna. Patentbesvärsrätten anser att lagtexten bör förtydligas något

om avsikten är att förbudet skall täcka användningen av beteckningarna

tillsammans med någon annan beståndsdel.

Skälen för regeringens förslag: Ett skydd för Svensk författnings-

samling och SFS kan utformas på flera olika sätt. Ett sätt skulle kunna

vara att, som Stockholms tingsrätt har föreslagit, förbjuda att författ-

ningar tillhandahålls på ett sådant sätt att de kan förväxlas med den för-

fattningssamling som innehåller det officiella kungörandet.

I den immaterialrättsliga lagstiftningen är det vanligt att det skydd som

en viss författning ger omfattar sådant som kan vara förväxlingsbart. Så-

ledes innebär skyddet för ett varukännetecken enligt varumärkeslagen

(1960:644) att ingen annan än känneteckeninnehavaren får använda ett

kännetecken som är förväxlingsbart med det skyddade kännetecknet

(4 §). Känneteckeninnehavaren kan med andra ord hindra andra från att

använda förväxlingsbara kännetecken. Motsvarande skydd finns i bl.a.

firmalagen (1974:156). Ett skydd mot det som kan vara förväxlingsbart

finns vidare i lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra offi-

ciella beteckningar samt i lagen (1992:1534) om CE-märkning. Lagen

(1990:783) om skydd för beteckningen Svenskt arkiv innehåller dock

inte något sådant skydd utan avser enbart användningen av beteckningen

som sådan.

Det skulle kunna hävdas att ett särskilt skydd för Svensk författnings-

samling borde konstrueras utifrån samma principer som finns i flertalet

av de immaterialrättsliga lagarna, dvs. med ett förväxlingskriterium som

grund. Enligt regeringens bedömning skulle dock en bestämmelse kon-

struerad på detta sätt riskera att bli för vid och därmed riskera att onö-

digtvis hindra privat spridning av rättsinformation. Regeringen delar

alltså inte i denna del den bedömning som gjorts av Stockholms tingsrätt,

att regleringen skulle bli mindre långtgående om skyddet grundas på ett

förväxlingskriterium. Att en bestämmelse som den föreslagna får en snä-

vare omfattning än en som bygger på ett förväxlingskriterium har för

övrigt påpekats av Patentbesvärsrätten, som inte haft något att invända

mot att skyddet för Svensk författningssamling och SFS begränsas på det

sätt som föreslagits.

Staten har ett grundläggande ansvar för spridning av rättsinformation.

Detta hindrar dock inte att även andra än det allmänna kan delta och på

olika sätt bidra till spridningen av rättsinformation. Sådana bidrag utgör

ofta värdefulla komplement till den spridning som sker genom det all-

männas försorg. Ett av de mer kända privata bidragen utgör den årliga

utgivningen av Sveriges Rikes Lag, som finns i såväl tryckt som elektro-

nisk form via CD-rom (Norstedts Juridik AB). Ett annat exempel är

Sveriges Lagar (Fakta Informationsförlag AB). När det gäller spridning i

elektronisk form kan nämnas Rättsbanken som innehas av Sema Group

AB.

Den spridning av lagar och andra författningar som sker på detta sätt

skulle, i vart fall i någon mån, kunna sägas vara förväxlingsbar med den

kungjorda version som finns i Svensk författningssamling. Det kan själv-

fallet inte komma i fråga att införa en bestämmelse som skulle ha en så-

dan innebörd. Tvärtom är det angeläget att se till att det finns så goda

förutsättningar som möjligt för sådan spridning av rättsinformation. En

sådan bestämmelse skall alltså inte införas.

Ett annat sätt, och som vi förordar, är att låta skyddet omfatta använd-

ningen av orden Svensk författningssamling och SFS som beteckning,

dvs. titel på samlingar av författningar. Ett sådant skydd, som föreslogs i

promemorian, är betydligt mer begränsat än ett skydd inriktat på förväx-

lingsbarhet och skulle innebära att ingen annan än utgivaren av Svensk

författningssamling får använda orden Svensk författningssamling eller

SFS i titeln på en samling av sådana författningar som finns i den offici-

ella utgåvan. Ett sådant skydd avser endast användning av Svensk för-

fattningssamling och SFS som titel och omfattar inte att en samling av

författningar på annat ställe hänvisar till Svensk författningssamling eller

SFS. Det är således fråga om ett rent titelskydd.

Företagarnas Riksorganisation har anmärkt att en sådan reglering inte

kommer att hindra att författningssamlingar ges ut med beteckningar som

exempelvis Svensk lagsamling och Fritzes författningssamling . En-

ligt Företagarnas Riksorganisation får den föreslagna lagen därmed inte

avsedd effekt, eftersom allmänheten som regel inte enligt organisa-

tionens bedömande har kännedom om att det är i just Svensk författ-

ningssamling som det officiella kungörandet sker.

Regeringen vill här framhålla att avsikten med regleringen inte är att

hindra användandet av sådana beteckningar som Företagarnas Riksorga-

nisation nämner. Vad sedan gäller allmänhetens kunskap om namnet på

den officiella författningssamlingen för lagar och förordningar förhåller

det sig säkerligen så att en viss del av befolkningen inte känner till att

Svensk författningssamling är den samling av författningar där det offici-

ella kungörandet sker. Detta kan dock inte utgöra ett skäl mot att det ska-

pas en ordning som syftar till att skydda den officiella beteckningen.

Detta utgör enligt vår bedömning snarare ett skäl för än mot en sådan

reform.

Enligt regeringens bedömning talar övervägande skäl för att, i vart fall

inledningsvis, begränsa skyddet till ett sådant titelskydd som föreslogs i

promemorian och som stötts av remissmajoriteten. För att undvika ett

kringgående av skyddsreglerna, vilket skulle kunna leda till stötande re-

sultat, bör skyddet, som också föreslogs i promemorian, även omfatta

olika böjningsformer av Svensk författningssamling. Beteckningar som

exempelvis Svenska författningssamlingar och Svenska författningssam-

lingen bör således omfattas av det rättsliga skyddet.

I denna del har Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet

och Handelshögskolan föreslagit att den utvidgning som följer av 1 §

andra meningen skall preciseras och tydligt knytas till förslagets syfte.

De har båda föreslagit att det rättsliga skyddet, vad gäller olika böjnings-

former, skall begränsas till sådana som riskerar att vilseleda allmänheten

beträffande ursprunget.

Den reglering som föreslogs i promemorian om att skyddet skulle om-

fatta även olika böjningsformer motiverades med att det för dessa fall var

en sådan påtaglig risk för förväxling med den officiella versionen att det

vore stötande att inte låta skyddet omfatta också beteckningar utformade

på detta sätt. Regeringen delar, i likhet med majoriteten av remissinstan-

serna, den bedömning som gjorts i promemorian. Något sådant tillägg

som föreslagits av fakultetsnämnden och Handelshögskolan bör alltså

inte införas.

Patentbesvärsrätten har påpekat att det är tveksamt om den formu-

lering av 1 § som föreslogs i promemorian skulle täcka användandet av

en beteckning som består av orden Svensk författningssamling eller

kortformen SFS med något tillägg. Avsikten med det skydd som före-

slogs i promemorian har dock varit att skyddet skulle få en sådan

omfattning. Som Patentbesvärsrätten föreslagit bör 1 § förtydligas så att

detta kommer till klart uttryck.

Skyddet skall självfallet vidare gälla oberoende av i vilket typsnitt be-

teckningarna skrivs och oberoende av om de skrivs med versaler eller

gemener.

När det gäller den övriga omfattningen av förbudet gör regeringen

följande bedömning. Den användning av beteckningarna Svensk författ-

ningssamling och SFS som förekommer i dag i samband med den privata

publiceringen av författningar är ofta kopplad till någon form av närings-

verksamhet. Användning i andra sammanhang förekommer emellertid

också. Ett skydd för beteckningarna är förstås mest angeläget i de fall där

publiceringen får en stor spridning. En sådan spridning torde oftast bli

aktuell när det är fråga om någon form av näringsverksamhet. Mot bak-

grund av den grundläggande principen, att var och en måste kunna lita på

att författningar som presenteras under beteckningarna Svensk författ-

ningssamling eller SFS är den officiella versionen, bör dock skyddet om-

fatta all användning över huvud taget och således inte begränsas till an-

vändning i näringsverksamhet. Det har för övrigt kunnat konstateras att

det förekommer sådan publicering på olika s.k. hemsidor på Internet. Att

skyddet skulle få en sådan omfattning har också delats eller inte kom-

menterats av majoriteten av remissinstanserna.

9 Sanktioner m.m.

Regeringens förslag: Allmän domstol skall vid vite kunna förbjuda fort-

satt användning av beteckningarna. Talan om sådant förbud skall endast

få föras av staten. Justitiekanslern skall föra eller låta föra talan för

statens räkning. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder be-

teckningarna i strid med förbudet skall vara skyldig att betala ersättning

för den skada som användandet har medfört.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens, med det

förtydligandet att statens talan skall föras av Justitiekanslern (se prome-

morian s. 38 f.).

Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar promemo-

rians förslag eller har inga invändningar mot det. Enligt Stockholms

tingsrätt bör lagen för att bli fullt effektiv även innehålla en möjlighet

för domstol att besluta om åtgärder som hindrar fortsatt tillhandahållande

eller utbjudande av material som avses med förbudet. Enligt tingsrätten

bör rätten att föra sådan talan och talan om förbud vid vite inskränkas till

den som ger ut författningssamlingen i fråga.

Skälen för regeringens förslag

Böter vite

Det är viktigt att det finns förutsättningar för att se till att det föreslagna

förbudet efterlevs. En utgångspunkt är att det skall vara möjligt att få ett

snabbt slut på en pågående användning i strid med förbudet.

När det gäller kriminalisering som ett medel att få förbud av olika slag

att efterlevas vill regeringen framhålla följande. Bakom en kriminalise-

ring ligger ett ställningstagande att gärningen i fråga är så förkastlig att

den bör vara straffsanktionerad. Avsikten är framför allt att kriminalise-

ringen skall verka avskräckande. Som regeringen har sagt i propositionen

om ett effektivare brottmålsförfarande (prop. 1994/95:23) bör kriminali-

sering som en metod för att hindra överträdelse av olika normer i sam-

hället användas med försiktighet. En utgångspunkt bör vara att straff som

sanktionsform förbehålls sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig

skada eller fara och som inte går att bemöta på annat sätt.

De beteenden som förbjuds genom den föreslagna lagen kan enligt vår

bedömning knappast föranleda sådan skada eller fara. Om straff skulle

väljas som sanktionsform skulle det dessutom inte kunna komma i fråga

att föreskriva annan påföljd än böter. Det är inte troligt att en sådan på-

följd skulle utgöra ett tillräckligt effektivt medel för att motverka över-

trädelser av det föreslagna förbudet.

Ett alternativ är att föreskriva en möjlighet för domstol att vid vite för-

bjuda fortsatta överträdelser. En sådan möjlighet har många fördelar. För

det första är vite till sin konstruktion framåtriktande och tar direkt sikte

på att förhindra oönskade beteenden. Ett förbud vid vite kan också bättre

än en straffrättslig påföljd anpassas till omständigheterna i varje enskilt

fall. Ett förbud förenat med vite har dessutom den fördelen att varken

uppsåt eller oaktsamhet behöver styrkas hos den som använder beteck-

ningarna i strid med lagen. Det behöver inte heller föras någon bevisning

om användandets skadeverkningar. Det avgörande är i stället om det i

objektiv mening har skett en överträdelse av lagen.

Övervägande skäl talar enligt vår mening för att lagen skall innehålla

en bestämmelse om att domstol skall ha möjlighet att vid vite förbjuda

fortsatta överträdelser av lagen. Motsvarande bestämmelser finns för öv-

rigt i större delen av den immaterialrättsliga lagstiftningen.

För att ett vitesförbud skall bli effektivt och verka avhållande också i

sådana fall där starka ekonomiska intressen gör sig gällande bör någon

högsta gräns för vitesbeloppets storlek inte föreskrivas. Genom en lämp-

lig anpassning av vitesbeloppets storlek kan det därigenom för den som

överträder förbudet göras klart att fortsatt överträdelse inte lönar sig.

Detta innebär att mycket höga vitesbelopp kan komma i fråga. Vid behov

bör också s.k. löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om viten kunna

användas. Det innebär bl.a. att vitet kan dömas ut vid varje överträdelse

av förbudet.

Frågan om föreläggande av och utdömande av vite bör prövas av all-

män domstol.

Den föreslagna lagen behöver inte innehålla några särskilda bestäm-

melser om utdömande av vite. I detta hänseende gäller bestämmelserna i

7 § lagen (1985:206) om viten. Det innebär att den domstol som förelagt

vitet också är behörig att på ansökan utdöma vitet.

Interimistiskt förbud

Det bör också finnas en möjlighet för domstolen att besluta om vitesför-

bud under pågående rättegång i avvaktan på domstolens slutliga av-

görande, s.k. interimistiskt förbud. Härigenom ges den som väcker talan

en möjlighet att så snart som möjligt få ett slut på ett pågående intrång.

I firmalagen (1974:156) fanns inte tidigare någon uttrycklig bestäm-

melse om domstols rätt att meddela interimistiskt förbud. I rättspraxis

slogs det dock fast att ett vitesförbud enligt 15 § i den lagen kunde med-

delas interimistiskt med stöd av 15 kap. 3 § rättegångsbalken (NJA 1990

s. 338). Patentlagen innehöll dock ett uttryckligt stadgande om domstols

möjlighet att meddela sådana interimistiska förbud. Genom en reform av

de immaterialrättsliga lagarna under 1994 infördes skärpta åtgärder mot

immaterialrättsliga intrång (prop. 1993/94:122). Bl.a. infördes en möjlig-

het att vid vite förbjuda fortsatt intrång inom hela det immaterialrättsliga

området. I samband därmed infördes också uttryckliga bestämmelser om

domstols rätt att meddela interimistiska vitesförbud. I propositionen kon-

staterades att vitesförbud enligt firmalagen kunde meddelas interimistiskt

med stöd av 15 kap. 3 § rättegångsbalken men att patentlagen redan in-

nehöll uttryckliga regler om interimistiska förbud. Enligt propositionen

var det, närmast mot bakgrund av vad som redan gällde enligt patent-

lagen, lämpligt att införa sådana uttryckliga bestämmelser inom hela det

immaterialrättsliga området.

Enligt regeringens bedömning är det lika lite som på firmarättens om-

råde, enligt vad Högsta domstolen uttalat i NJA 1990 s. 338, nödvändigt

med en uttrycklig bestämmelse om domstols möjlighet att meddela inte-

rimistiska vitesförbud. Sådana förbud kommer ändå att kunna meddelas

med stöd av 15 kap. 3 § rättegångsbalken. Att sådana bestämmelser in-

förts inom hela det immaterialrättsliga området talar i och för sig för att

motsvarande bestämmelser bör införas också här. Eftersom det inte är

nödvändigt med en sådan reglering och den dessutom skulle onödigt

tynga omfattningen av den föreslagna lagen anser vi dock inte att några

sådana bestämmelser skall tas in i den nya lagen. Några synpunkter i

denna riktning har inte heller framförts av remissinstanserna.

Vem skall föra talan om förbud?

Stockholms tingsrätt och Patentbesvärsrätten har föreslagit att rätten att

föra talan om förbud enligt lagen skall begränsas till utgivaren av Svensk

författningssamling. Som skäl för detta har de angett att ändamålet med

lagen, dvs. att på offentligrättslig grund skydda beteckningarna Svensk

författningssamling och SFS, gör det mindre lämpligt att låta ett privat

förlag föra talan om förbud. Regeringen delar denna bedömning. I den

mån det förlag som för tillfället har statens uppdrag att trycka, sälja och

distribuera författningssamlingen skulle lida ekonomisk skada av att nå-

gon annan publicerar en samling av författningar i strid med lagens be-

stämmelser bör dock förlaget, liksom alla andra som lidit skada av en

sådan publicering, enligt en uttrycklig bestämmelse ges möjlighet att föra

talan om skadestånd. Detta återkommer vi till.

Talan om förbud skall för statens räkning föras eller låta föras av

Justitiekanslern.

Skadestånd

Stockholms tingsrätt och Patentbesvärsrätten har ifrågasatt nödvändig-

heten av en skadeståndsbestämmelse. Övriga remissinstanser har dock

inte haft något att invända mot promemorians förslag i denna del.

Som nämndes i promemorian kan det tänkas att sådan användning av

beteckningarna Svensk författningssamling och SFS som sker i strid med

det föreslagna förbudet kan orsaka skada av ekonomiskt slag. Även om

detta sällan torde bli aktuellt för statens egen del kan man tänka sig att

sådan skada kan uppstå för andra, bl.a. den som för tillfället har statens

uppdrag att trycka, sälja och distribuera författningssamlingen.

Även om en skadeståndsbestämmelse som den föreslagna inte kan för-

väntas bli tillämpad särskilt ofta är det enligt vår bedömning rimligt att

var och en som faktiskt har lidit skada av ett användande i strid med för-

budet också skall ges rätt att få ersättning för denna.

Den skada som kan uppstå vid en användning av beteckningarna i strid

med förbudet är en s.k. ren förmögenhetsskada enligt 1 kap. 2 § skade-

ståndslagen (1972:207), dvs. en ekonomisk skada som uppkommer utan

samband med person- eller sakskada.

Huvudregeln i skadeståndslagen är att sådan skada ersätts endast om

den vållas genom brott (2 kap. 4 §). Inom immaterialrätten är det dock

vanligt med bestämmelser som ger rätt till ersättning även i de fall då det

inte är fråga om straffbara intrång. En sådan bestämmelse om rätt till er-

sättning för skada bör införas också här.

Behövs andra åtgärder med anledning av överträdelse av lagens förbud?

Enligt Stockholms tingsrätt bör förbudet för att bli fullt effektivt

kunna kombineras med en möjlighet att förordna om åtgärder som hind-

rar fortsatt tillhandahållande eller utbjudande av material som avses med

förbudet.

En regel liknande den som tingsrätten förordar finns i bl.a. 41 § varu-

märkeslagen (1960:644). Enligt bestämmelsen får domstol på begäran av

den som har lidit varumärkesintrång efter vad som är skäligt och till fö-

rebyggande av fortsatt intrång besluta att varukännetecken som olovligen

förekommer på varor, förpackningar, reklamtryck, affärshandlingar eller

liknande skall utplånas eller ändras. Om en sådan åtgärd inte kan ske

utan att egendomen på vilken kännetecknet förekommer förstörs eller på

visst sätt ändras får domstolen besluta om detta. I ett sådant fall får dom-

stolen också, efter begäran om det, besluta att egendomen mot lösen skall

lämnas ut till den som har lidit intrånget.

Enligt paragrafens andra stycke får domstolen vidare på begäran av

den som lidit intrånget efter vad som är skäligt och till förebyggande av

fortsatt intrång besluta att föremål, vars användande skulle innebära va-

rumärkesintrång, skall förstöras eller ändras på visst sätt.

I den mån ett intrång innefattar brott enligt varumärkeslagen ger para-

grafen dessutom utrymme för domstol att fatta beslut om beslag.

Den typ av bestämmelser som 41 § varumärkeslagen är exempel på är

inte förverkande i straffrättslig mening. Enligt bestämmelserna har i

stället ensamrättens innehavare ett enskilt ett privaträttsligt anspråk

på att den egendom som det är fråga om exempelvis skall ändras eller

förstöras. Det kan sägas vara fråga om en speciell immaterialrättslig

rättsverkan (jfr prop. 1993/94:122).

Enligt regeringens bedömning är det ingen tvekan om att sådana be-

stämmelser har ett stort värde för att hindra överträdelser inom det

immaterialrättsliga området. Det skulle därför kunna övervägas att införa

motsvarande bestämmelser också i den nya lagen. Som allmän princip

gäller dock att endast sådana regler skall införas som på goda grunder

kan antas komma att behövas. Det är enligt regeringens bedömning ännu

för tidigt att ta ställning till om det är nödvändigt med några sådana reg-

ler här. Bestämmelser med denna innebörd bör därför inte införas nu. Om

det vid tillämpningen av lagen skulle visa sig att den brister i effektivitet

genom avsaknaden av sådana regler får dock frågan tas upp på nytt.

10 Ikraftträdande m.m.

Förslag: Lagen skall träda i kraft den 1 januari 1999. Lagen skall inte

gälla samlingar av författningar som har framställts före ikraftträdandet.

Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens (se

promemorian s. 41 f.).

Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört någon synpunkt

på förslaget i denna del.

Skälen för regeringens förslag: De regler som föreslås syftar till att

åstadkomma ett visst rättsligt skydd för beteckningarna Svensk författ-

ningssamling och SFS. Med beaktande av den användning av beteck-

ningarna som för närvarande förekommer och den ökade användning

som kan förväntas på några års sikt genom användningen av framför allt

Internet är det angeläget att ett skydd åstadkoms så snart som möjligt. En

lämplig tidpunkt för ikraftträdande kan vara den 1 januari 1999.

Möjligheten att använda lagens bestämmelser om skadestånd och vite

skall gälla endast sådana åtgärder som har vidtagits efter lagens ikraft-

trädande. Detta följer av allmänna principer och behöver i sig inte tas in

i någon övergångsbestämmelse.

En annan fråga om tillämpning i retroaktivt avseende är om lagen skall

kunna tillämpas på samlingar av författningar som har framställts före

ikraftträdandet och som fortsätter att ges ut därefter.

Sett enbart ur intresset av att skydda beteckningarna skulle det onek-

ligen vara bra om lagen fick en sådan retroaktiv verkan. Å andra sidan

skulle detta kunna uppfattas som en alltför långtgående reglering. Man

kan också fråga sig om det är rimligt att det som har framställts före lag-

ens ikraftträdande inte skulle få fortsätta att säljas och marknadsföras

efter ikraftträdandet.

Enligt regeringens bedömning är det lämpligast att införa en över-

gångsbestämmelse av innebörd att en redan vidtagen åtgärd dvs. en

framställning som har skett före lagens ikraftträdande inte skall kunna

angripas med stöd av den nya lagen.

11 Kostnader

Den föreslagna regleringen kan förväntas medföra vissa ökade kostnader,

framför allt i samband med sådan förbuds- och skadeståndstalan som

tillåts enligt 2 och 3 §§. Det är svårt att närmare uppskatta hur många

sådana mål som kan tänkas bli aktuella. Det får dock förutsättas att reg-

lerna kommer att tillämpas endast i begränsad omfattning. Den före-

slagna lagen beräknas således kunna finansieras inom ramen för till-

gängliga resurser.

12 Författningskommentar

1 § Beteckningen Svensk författningssamling och dess förkortning SFS

får inte användas offentligt som beteckning på någon annan samling av

författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av

lagar och andra författningar eller ingå i någon sådan beteckning. Det-

samma gäller böjningsformer av beteckningen och förkortningen.

I paragrafen förbjuds att beteckningen Svensk författningssamling och

dess förkortning SFS används som beteckning på någon annan samling

av författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande

av lagar och andra författningar. Förbudet omfattar också olika böjnings-

former av Svensk författningssamling och SFS. Beteckningar som t.ex.

Svenska författningssamlingar och Svenska författningssamlingen om-

fattas således. Däremot omfattas inte beteckningar som på annat sätt kan

sägas likna Svensk författningssamling eller SFS, dvs. beteckningar som

på annat sätt skulle kunna sägas vara förväxlingsbara. Förbudet gäller

vidare Svensk författningssamling eller SFS som ingår som ett led i en

beteckning med någon annan beståndsdel, t.ex. Den riktiga SFS , samt

oavsett med vilket typsnitt beteckningarna skrivs och vidare oberoende

av om de skrivs med versaler eller gemener.

Med författning avses sådana lagar och andra föreskrifter som omfattas

av 8 kap. regeringsformen.

Med uttrycket användas offentligt avses i princip all användning som

har ett samband med att en samling av författningar sprids till allmän-

heten. Kravet på offentlighet innebär att användningen skall vara sådan

att allmänheten har möjlighet att få tillgång till samlingen. Användning i

rent privata sammanhang omfattas således inte av förbudet. Förbudet

omfattar inte heller själva framställningen av en författningssamling.

Förbudet omfattar endast användning som beteckning, dvs. som titel

eller del av en titel. Användningen av beteckningarna på en samling av

författningar i andra sammanhang omfattas således inte av förbudet. Det

är alltså tillåtet att på en samling av författningar, på annat ställe än i

titeln, ange att samlingen innehåller författningar kungjorda i Svensk

författningssamling, dvs. en hänvisning. Samlingar av författningar med

sådana hänvisningar torde vara vanliga inom undervisningen.

Förbudet omfattar inte heller sådan användning av beteckningarna

Svensk författningssamling och SFS som blir följden av att man kopierar

författningar från den officiella utgåvan, där såväl Svensk författnings-

samling som kortformen SFS finns angiven i anslutning till varje författ-

ning. Förbudet hindrar således inte att en författningssamling ges ut som

innehåller författningar som utgör en exakt kopia av det officiella trycket.

Men titeln/beteckningen på en sådan författningssamling får inte strida

mot bestämmelsen i 1 §.

Med samling av författningar avses alla tänkbara samlingar i såväl

tryckt som elektronisk form och oberoende av hur många författningar

som samlingen innehåller.

2 § Om beteckningen eller förkortningen används i strid med 1 § kan

allmän domstol vid vite förbjuda fortsatt användning av den.

Justitiekanslern skall föra eller låta föra talan om sådant förbud.

I bestämmelsen ges allmän domstol rätt att vid vite förbjuda sådan an-

vändning av beteckningarna som sker i strid med 1 §. Sådan talan får

endast föras av Justitiekanslern eller av den som Justitiekanslern ger i

uppdrag att föra sådan talan.

Talan om förbud enligt paragrafen kommer att handläggas som ett

tvistemål.

Av 15 kap. 3 § rättegångsbalken följer att beslut om förbud vid vite

kan meddelas också interimistiskt. För att en domstol skall kunna med-

dela interimistiskt beslut krävs, enligt den nämnda bestämmelsen, att sö-

kanden visar sannolika skäl för att han har ett anspråk mot någon annan

som är eller kan antas bli föremål för prövning i rättegång eller annan

liknande ordning. Dessutom krävs att det skäligen kan befaras att mot-

parten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss

handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utövningen av sökan-

dens rätt eller väsentligt förringar dess värde.

Av 15 kap. 3 § rättegångsbalken följer att domstolen, utöver vite, kan

besluta om annan lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt.

Beslut om interimistiskt förbud meddelas enligt 15 kap. 5 § rätte-

gångsbalken av den domstol där rättegången har väckts. Om någon rätte-

gång inte har inletts gäller rättegångsbalkens bestämmelser om laga dom-

stol i tvistemål.

Lagen innehåller inte några särskilda bestämmelser om utdömande av

vite. I detta hänseende gäller bestämmelserna i 7 § viteslagen (1985:206).

Det innebär att den domstol som förelagt vitet också är behörig att på

ansökan utdöma vitet.

3 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder beteckningen

eller förkortningen i strid med 1 § skall betala ersättning för den skada

som användandet har medfört.

Bestämmelsen innebär att var och en som lider skada av att beteckning-

arna används i strid med 1 § har rätt till ersättning för skadan. I subjektivt

hänseende krävs att det finns antingen uppsåt eller oaktsamhet hos den

som överträder förbudet.

Den skada som det kan bli fråga om är ren förmögenhetsskada (se 1

kap. 2 § skadeståndslagen). För att ersättningsskyldighet skall upp-

komma enligt paragrafen krävs såsom annars inom skadeståndsrätten

att det råder s.k. adekvat kausalitet mellan intrånget och skadan.

För statens räkning förs talan om skadestånd av Justitiekanslern. Detta

framgår av 2 § förordningen (1977:1345) om instruktion för Justitie-

kanslern. Någon särskild bestämmelse om detta behövs inte.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. Lagen gäller inte samlingar av författningar som har framställts

före ikraftträdandet.

Enligt punkt 1 träder den nya lagen i kraft den 1 januari 1999.

Punkt 2 skyddar intressen vad gäller förfoganden som gjorts före lag-

ens ikraftträdande. De nya bestämmelserna tillämpas inte på åtgärder

som har vidtagits före ikraftträdandet. En samling av författningar som

har framställts före ikraftträdandet kan således inte angripas med den nya

lagen.

Promemorians lagförslag

Förslag till lag om skydd för beteckningen Svensk författnings-

samling

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Beteckningen Svensk författningssamling och dess förkortning SFS

får inte användas offentligt som beteckning på någon annan samling av

författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av

lagar och andra författningar. Detsamma gäller böjningsformer av be-

teckningen och förkortningen.

2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder beteckningen eller

förkortningen i strid med 1 § skall betala ersättning för den skada som

användandet har medfört.

3 § Om beteckningen eller förkortningen används i strid med 1 § kan

domstol vid vite förbjuda fortsatt användning av den.

 Talan om förbud får föras av den som enligt 4 § lagen (1976:633) om

kungörande av lagar och andra författningar ansvarar för utgivningen av

Svensk författningssamling eller av den som ger ut författningssamlingen

på den ansvariges uppdrag.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. De nya bestämmelserna tillämpas inte på åtgärder som har vidtagits

före ikraftträdandet. På en samling av författningar som har fram-

ställts före ikraftträdandet får beteckningen och förkortningen an-

vändas fritt utan hinder av bestämmelserna i denna lag.

Förteckning över remissinstanserna

Följande remissinstanser har getts tillfälle att yttra sig över de-

partementspromemorian Ett rättsligt skydd för beteckningen

Svensk författningssamling (Ds 1997:82).

1. Riksdagens ombudsmän

2. Justitiekanslern

3. Stockholms tingsrätt

4. Statens skolverk

5. Högskoleverket

6. Kungliga biblioteket

7. Stockholms universitet, Juridiska fakultetsnämnden

8. Handelshögskolan

9. Riksarkivet

10. Patent- och registreringsverket

11. Patentbesvärsrätten

12. Konkurrensverket

13. Konsumentverket

14. Stockholms Handelskammare

15. Företagarnas Riksorganisation

16. Svenska Förläggareföreningen

17. Mediearbetsgivarna

18. Svenska föreningen för upphovsrätt

19. Föreningen Svenska Läromedelsproducenter

20. Svenska Föreningen för Industriellt Rättsskydd

21. Svenska kommunförbundet

22. Sveriges Advokatsamfund

23. Sveriges Industriförbund

24. Tidningsutgivarna

Av dessa har följande remissinstanser avstått från att yttra sig:

14. Stockholms Handelskammare

16. Svenska Förläggareföreningen

17. Mediearbetsgivarna

18. Svenska föreningen för upphovsrätt

19. Föreningen Svenska Läromedelsproducenter

21. Svenska kommunförbundet

På eget initiativ har yttrande kommit in från

Svenska Patentombudsföreningen

Lagrådsremissens lagförslag

Förslag till lag om skydd för beteckningen Svensk författnings-

samling

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Beteckningen Svensk författningssamling och dess förkortning SFS

får inte användas offentligt som beteckning på någon annan samling av

författningar än den som avses i 4 § lagen (1976:633) om kungörande av

lagar och andra författningar eller ingå i någon sådan beteckning. Det-

samma gäller böjningsformer av beteckningen och förkortningen.

2 § Om beteckningen eller förkortningen används i strid med 1 § kan

allmän domstol vid vite förbjuda fortsatt användning av den.

Justitiekanslern skall föra eller låta föra talan om sådant förbud.

3 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder beteckningen

eller förkortningen i strid med 1 § skall betala ersättning för den skada

som användandet har medfört.

_________________

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1999.

2. På en samling av författningar som har framställts före ikraftträdan-

det får beteckningen och förkortningen användas fritt trots bestämmel-

serna i denna lag.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 1998-03-02.

Närvarande: f.d. justitierådet Per Jermsten, regeringsrådet Sigvard

Holstad, justitierådet Ingegerd Westlander.

Enligt en lagrådsremiss den 19 februari 1998 (Justitiedepartementet)

har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag

om skydd för beteckningen Svensk författningssamling.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Thomas
[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 5 mars 1998

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN], Tham,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

von[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Regeringen beslutar proposition 1997/98:120 Ett rättsligt skydd för be-

teckningen Svensk författningssamling

Prop. 1997/98:120

3

1

Prop. 1997/98:120

Bilaga 1

Prop. 1997/98:120

Bilaga 2

39

3

Prop. 1997/98:120

Bilaga 3

Prop. 1997/98:120

Bilaga 4

Prop. 1997/98:120