Regeringens proposition

2000/01:126

Behandling av personuppgifter inom kriminalvården

Prop.

2000/01:126

Regeringen överlämnar denna proposition till riksdagen.

Stockholm den 26 april 2001

Göran[REDACTED_EFTERNAMN]

 Thomas[REDACTED_EFTERNAMN]

 (Justitiedepartementet)

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag om behandling av personuppgifter inom

kriminalvården. Lagen skall innehålla de bestämmelser som utöver

personuppgiftslagen (1998:204) är nödvändiga för kriminalvårdens verksamhet.

Regleringen kommer att ersätta de tillstånd från Datainspektionen på vilka

huvuddelen av den nuvarande registerföringen vilar.

Personuppgifter får enligt lagen behandlas om det behövs för att kriminalvården

skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som föreskrivs i lag

eller förordning. Uppgifter skall vidare få behandlas för att tillgodose

rättsväsendets myndigheters behov av information om verkställighet av påföljd

och häktning samt för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den

tid som en person är föremål för en kriminalvårdsåtgärd. Dessutom får dessa

personuppgifter också användas för tillsyn, planering, uppföljning och

kvalitetssäkring av verksamheten.

Författningsförslaget innebär att kriminalvården ges utökade möjligheter att

behandla uppgifter om intagna som utgör särskilda risker i t.ex. hot- eller

våldshänseende.

Sådana känsliga uppgifter som avses i 13 § personuppgiftslagen skall få

behandlas tillsammans med andra uppgifter om det är oundgängligen nödvändigt för

 syftet med behandlingen. Sådana uppgifter får dock som huvudregel inte användas

 som sökbegrepp.

Vidare införs en bestämmelse om att personuppgifter som behandlats av

kriminalvården skall gallras senast tio år efter det att den senaste

registrerade påföljden eller åtgärden helt har verkställts eller upphört.

Lagen innehåller bestämmelser om att regeringen meddelar föreskrifter om vilka

andra myndigheter som skall få tillgång till personuppgifter som behandlas inom

kriminalvården samt vem som därvid skall få ha direktåtkomst till sådana

uppgifter.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 oktober 2001.

Innehållsförteckning

1 Förslag till riksdagsbeslut 5

2 Lagtext 6

2.1 Förslag till lag om behandling av personuppgifter inom kriminalvården

6

3 Ärendet och dess beredning 9

4 Allmänt om kriminalvården 9

4.1 Kriminalvårdens organisation 9

4.2 Kriminalvårdslagstiftningens uppbyggnad 10

4.3 Akthantering och journalföring 11

5 Nuvarande register inom kriminalvården 11

5.1 Allmänt 11

5.2 Centrala register 11

5.3 Register i KLAS-systemet 13

5.4 Vissa övriga register 15

5.5 Den framtida utvecklingen 16

6 Behandling av personuppgifter inom kriminalvården - utgångspunkter för

en reform 17

6.1 Kriminalvårdens datorisering 17

6.2 Tidigare reformförslag 18

6.3 En ny utgångspunkt för behandling av personuppgifter 18

7 Behandling av personuppgifter inom kriminalvården - överväganden och

förslag 20

7.1 En författningsreglering behövs 20

7.2 Författningsteknisk lösning 21

7.3 Lagens tillämpningsområde 23

7.4 Ändamålet med behandlingen 25

7.4.1 Behandling för att kriminalvården skall kunna fullgöra sina uppgifter

25

7.4.2 Behandling för att underlätta tillgången till sådana uppgifter som

behövs inom rättsväsendet 26

7.4.3 Behandling för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott 26

7.4.4 Behandling för tillsyn m.m. 28

7.5 Vilka personuppgifter får behandlas? 29

7.5.1 Ändamålet avgör vilka uppgifter som får behandlas 29

7.5.2 Känsliga uppgifter 30

7.6 Personuppgiftsansvar 33

7.7 Sambearbetning 33

7.8 Direktåtkomst 34

7.9 Utlämnande av uppgifter 35

7.9.1 Utlämnande av uppgifter för statistik 35

7.9.2 Utlämnande av uppgifter till myndigheter

 m.m. 36

7.10 Gallring 38

7.11 Information 40

7.12 Säkerhet och tillsyn 41

7.13 Rättelse och skadestånd 42

7.14 Sekretessfrågor 43

7.15 Utgångspunkter för det fortsatta författningsarbetet 44

8 Kostnader och ikraftträdande 47

9 Författningskommentar 48

Bilaga 1 Lagförslagen i departementspromemorian Behandling av

personuppgifter inom kriminalvården (Ds 2000:50) 53

Bilaga 2 Remissinstanser som yttrat sig över departements-promemorian

Behandling av personuppgifter inom kriminalvården 55

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagtext 56

Bilaga 4 Lagrådets yttrande 59

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 april 2001 61

1 Förslag till riksdagsbeslut

Regeringen föreslår att riksdagen antar regeringens förslag till lag om

behandling av personuppgifter inom kriminalvården.

1

2 Lagtext

Regeringen har följande förslag till lagtext.

2.1 Förslag till lag om behandling av personuppgifter inom kriminalvården

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vid behandling av personuppgifter i kriminalvårdens

verksamhet i fråga om personer

1. som är föremål för personutredning,

2. som är häktade,

3. som är dömda till fängelse,

4. som är dömda till skyddstillsyn,

5. som är dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

6. som är ålagda fängelse som förvandlingsstraff för böter eller vite,

7. som på grund av utländsk dom skall verkställa en sådan påföljd som avses i

3-6 i Sverige,

8. som på annan grund är intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt, eller

9. som annars transporteras av kriminalvårdens transporttjänst.

Lagen gäller endast om behandlingen av personuppgifterna är helt eller delvis

automatiserad eller om personuppgifter ingår i eller är avsedda att ingå i en

strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller

sammanställning efter särskilda kriterier.

Förhållandet till personuppgiftslagen

2 § Om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med

stöd av denna lag tillämpas personuppgiftslagen (1998:204) vid behandling av

personuppgifter inom kriminalvården.

Ändamål med behandlingen

3 § En myndighet inom kriminalvården får behandla personuppgifter bara om det

behövs för att

1. myndigheten skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som

föreskrivs i lag eller förordning,

2. underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställighet av påföljd

eller häktning som rättsväsendets myndigheter behöver, eller

3. upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den tid som en åtgärd

enligt 1 § första stycket 2-9 pågår.

Personuppgifter som behandlas enligt första stycket får också behandlas om det

behövs för tillsyn, planering, uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten.

Personuppgiftsansvar

4 § Den myndighet som utför en behandling av personuppgifter är

personuppgiftsansvarig. Kriminalvårdsstyrelsen är dock personuppgifts-ansvarig

för behandling av uppgifter som sker gemensamt för myndigheterna inom

kriminalvården.

Behandling av känsliga uppgifter

5 § Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad som är känt

 om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller

filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexuell

läggning.

Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna kompletteras

med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är oundgängligen

nödvändigt för syftet med behandlingen.

Personuppgifter enligt första stycket får inte användas som sökbegrepp om inte

regeringen har föreskrivit det. Sådana föreskrifter får meddelas endast för det

ändamål som anges i 3 § första stycket 3.

Direktåtkomst

6 § Direktåtkomst till de personuppgifter som behandlas enligt denna lag skall

vara förbehållen de personer som på grund av sina arbetsuppgifter inom

kriminalvården behöver tillgång till uppgifterna.

I fråga om direktåtkomst till uppgifter som får lämnas ut till en annan

myndighet gäller 10 §.

Gallring

7 § Personuppgifter som behandlas enligt denna lag skall gallras så snart de

inte behövs för de ändamål de insamlats för, dock senast tio år efter det att

den senaste påföljden eller åtgärden avseende den registrerade helt har

verkställts eller upphört.

Trots vad som föreskrivs i första stycket får uppgifter bevaras för historiska,

statistiska eller vetenskapliga ändamål.

Rättelse och skadestånd

8 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats i anslutning till denna lag.

Utlämnande av uppgifter

9 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall lämnas

 till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Ytterligare föreskrifter

10 § Regeringen meddelar föreskrifter om

1. att personuppgifter skall lämnas ut till myndighet även i andra fall än som

sägs i 9 §, och

2. vilka myndigheter som därvid får ha direktåtkomst till personuppgifter.

Direktåtkomst till personuppgifter enligt första stycket skall vara förbehållen

de personer vid myndigheten som på grund av sina arbetsuppgifter behöver

tillgång till uppgifterna.

11 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, meddelar föreskrifter

 om

1. begränsningar av de i 3 § angivna ändamålen,

2. begränsningar av de uppgifter som får behandlas för ett visst ändamål,

3. direktåtkomst enligt 6 § första stycket,

4. när gallring skall ske, samt

5. utlämnande av uppgifter enligt 9 §.

Överklagande

12 § En myndighets beslut om rättelse och om information enligt 26 §

personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

2

3 Ärendet och dess beredning

Personuppgiftslagen (1998:204) trädde i kraft den 24 oktober 1998 och ersatte då

 datalagen (1973:289). Om en behandling av personuppgifter för ett visst ändamål

 har påbörjats före den dag då personuppgiftslagen trädde i kraft gäller, enligt

 en övergångsbestämmelse till lagen, fortfarande datalagen fram till och med den

 30 september 2001. Det innebär att datalagen fortfarande tillämpas på flertalet

 av de register som förs inom kriminalvården. Det har mot den bakgrunden blivit

nödvändigt att överväga om det behövs någon särskild lagstiftning för att

reglera kriminalvårdens möjligheter att i fortsättningen behandla

personuppgifter. Inom Justitiedepartementet har utarbetats en

departementspromemoria Behandling av personuppgifter inom kriminalvården (Ds

2000:50) med förslag till en lag om behandling av personuppgifter inom

kriminalvården.

Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbehandlats. En

förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av

remissvaren finns tillgänglig i ärendet (dnr Ju 2000/3820).

 Lagrådet

Regeringen beslutade den 5 april 2001 att inhämta Lagrådets yttrande över de

lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet

har i huvudsak godtagit förslagen, men har lämnat synpunkter på förslaget om

sambearbetning. I övrigt har Lagrådet haft synpunkter av lagteknisk karaktär.

Regeringen har justerat lagförslagen efter Lagrådets synpunkter. Vidare har

vissa redaktionella ändringar gjorts. Regeringen återkommer till lagrådets

synpunkter i avsnitten 7.5.2 och 7.7.

4 Allmänt om kriminalvården

4.1 Kriminalvårdens organisation

Kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa påföljderna fängelse och

skyddstillsyn, att ansvara för övervakningen av villkorligt frigivna, verkställa

 föreskrifter om samhällstjänst och utföra särskilda personutredningar i

brottmål. Kriminalvården ansvarar dessutom för verksamheten vid häktena och

ombesörjer transporter såväl för den egna verksamheten som för vissa andra

myndigheters räkning.

Kriminalvårdsstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för kriminalvården och

chefsmyndighet för de lokala kriminalvårdsmyndigheterna och Transporttjänsten.

Vidare är styrelsen i administrativt hänseende chefsmyndighet för

Kriminalvårdsnämnden och övervaknings-nämnderna.

Kriminalvårdsnämndens främsta uppgift är att besluta i fråga om vistelse utanför

 anstalt enligt 34 § lagen (1974:201) om kriminalvård i anstalt beträffande den

som är dömd till fängelse i lägst två år. En övervakningsnämnd fattar de

övergripande besluten om personer dömda till frivård, t.ex. om förlängning av

övervakningstid eller varning vid misskötsamhet och om eventuella föreskrifter

som skall gälla under övervakningstiden.

4.2 Kriminalvårdslagstiftningens uppbyggnad

Den centrala regleringen av kriminalvården är uppbyggd efter i huvudsak följande

 mönster. De viktigaste frågorna regleras i lag. Detta gäller t.ex.

grundläggande frågor om kroppsbesiktning, kontakter med omvärlden och

utevistelser. I lag anges vidare att vissa frågor delegeras till regeringen

eller den myndighet som regeringen bestämmer. I förordning regleras sedan vilka

frågor som Kriminalvårdsstyrelsen kan reglera genom föreskrifter. Sådana

föreskrifter kungörs och publiceras i Kriminalvårdsverkets författningssamling

(KVVFS).

Det finns ett stort antal författningar som har betydelse för kriminalvårdens

verksamhet. Beträffande de personer som är häktade eller annars intagna i häkte

gäller lagen (1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade

och anhållna m.fl. Kriminalvårdsstyrelsen har också utfärdat häktesföreskrifter

(KVVFS 1997:15)

För personer som har dömts till fängelse eller som har ålagts fängelse som

förvandlingsstraff för böter gäller lagen (1974:203) och förordningen (1974:248)

 om kriminalvård i anstalt samt lagen (1994:451) och förordningen (1994:1060) om

 intensivövervakning med elektronisk kontroll. I anslutning till dessa

författningar har Kriminalvårdsstyrelsen utfärdat ett flertal föreskrifter,

bl.a. anstaltsföreskrifter (KVVFS 1998:8), föreskrifter om permissioner och

föreskrifter om intensivövervakning med elektronisk kontroll (KVVFS 1999:2).

27 och 28 kap. brottsbalken respektive förordningen (1998:642) om verkställighet

 av frivårdspåföljder innehåller de huvudsakliga bestämmelserna om personer som

har dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn. Kriminalvårdsstyrelsen har i

anslutning härtill utfärdat frivårdsföreskrifter (KVVFS 1986:7) och föreskrifter

 om samhällstjänst (1998:79).

I brottsbalken finns regler om bl.a. strafftidsberäkning och villkorlig

frigivning som också har betydelse för kriminalvårdens verksamhet.

Bestämmelserna kompletteras av lagen (1974:202) och förordningen (1974:286) om

beräkning av strafftid m.m. I detta sammanhang bör också nämnas de av

Kriminalvårdsstyrelsen utfärdade verkställighetsföreskrifterna (KVVFS 1998:10).

Transporttjänstens verksamhet regleras i de av Kriminalvårdsstyrelsen utfärdade

föreskrifterna (KVVFS 1995:1) om transportverksamhet m.m.

Det kan också nämnas att det finns lagstiftning om verkställighet av utländska

domar som föranleder åtgärder inom kriminalvården.

4.3 Akthantering och journalföring

Med stöd av förordningarna om kriminalvård i anstalt och behandlingen av häktade

 och anhållna samt frivårdsförordningen har Kriminalvårdsstyrelsen utfärdat

föreskrifter om akthantering och journalföring (KVVFS 1995:3). Enligt dessa

föreskrifter skall det finnas en personakt för varje person som står under

övervakning, är intagen i kriminalvårdsanstalt eller är häktad.

Personakten skall bestå av behandlingsjournal och domsakt. Den skall förvaras

hos den myndighet som ansvarar för klienten. När personakten under pågående

kriminalvård skickas till en annan myndighet inom kriminalvården skall endast de

 handlingar som är aktuella för den mottagande myndigheten följa med. Beslut och

 viktiga händelser under verkställighetstiden skall dokumenteras i

behandlingsjournalen.

Varje uppgift som förs in i en behandlingsjournal skall enligt föreskrifterna

utformas så att klientens integritet respekteras. En anteckning som har gjorts i

 journalen får inte tas bort; vid rättelse skall den gamla, felaktiga

anteckningen fortfarande vara läslig. En anteckning skall vara daterad och det

skall framgå vem som har gjort den.

Alla beslut som fattas eller åtgärder som vidtas angående klienten med stöd av

lag eller annan författning skall antecknas i behandlings-journalen. Av

anteckningen skall framgå bl.a. beslutets innehåll, skälen för beslutet, de

villkor som kan vara förenade med beslutet och vem som har fattat beslutet. Om

det införs en uppgift som är så känslig att det kan finnas anledning att

sekretessbelägga den även gentemot klienten, skall en särskild notering om detta

 göras i journalen.

I föreskrifterna om akthantering och journalföring finns särskilt reglerat vad

som gäller vid en myndighet, som använder kriminalvårdens klientadministrativa

ADB-register (KLAS), se närmare om registret i avsnitt 5.3. Av dessa

bestämmelser framgår bl.a. att delar av daganteckningarna i behandlingsjournalen

 inte förs i registret utan skall antecknas manuellt.

5 Nuvarande register inom kriminalvården

5.1 Allmänt

Inom kriminalvården finns ett antal olika databaserade personregister som avser

klientadministration. Vissa register förs centralt av Kriminalvårdsstyrelsen med

 stöd av förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem

(RI-förordningen). Andra register förs av de olika myndigheterna efter särskilda

 tillstånd av Datainspektionen.

5.2 Centrala register

De centrala klientadministrativa registren som används inom kriminalvården förs

med stöd av i RI-förordningen. Enligt den förordningen skall det finnas ett

delsystem för handlingar med uppgifter över personer som har dömts till

fängelse, skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

ålagts förvandlingsstraff för böter eller på grund av utländsk brottmålsdom

skall verkställa en påföljd i Sverige (2 § 3). Systemet skall användas för att

förse myndigheterna inom rättsväsendet med de uppgifter de behöver om

kriminalvårdens verksamhet. RI-förordningen innehåller inga närmare bestämmelser

 om vilka uppgifter systemet skall innehålla.

Det s.k. kumulativregistret (KUM)

Sedan år 1972 förs av Kriminalvårdsstyrelsen det s.k. kumulativregistret (KUM).

För närvarande omfattar registret cirka 92 000 personer som inom en femårsperiod

 är eller har varit föremål för någon kriminalvårdspåföljd. Uppgifter om domar

läses in från magnetband som skickas från Rikspolisstyrelsen fem gånger per

vecka. I övrigt lämnas uppgifter i huvudsak från häkten, anstalter och frivård.

Uppgifterna registreras i kronologisk ordning. KUM är inte tillgängligt via

terminal men man kan få utskrifter från registret. Som huvudregel gallras

uppgifterna fem år efter att den senaste påföljden har upphört. Samtliga

uppgifter om en person sparas till ett gallringstillfälle. Detta innebär att om

en ny påföljd registreras inom femårsfristen sparas de äldre uppgifterna till

dess fem år har förflutit från den senaste registreringen. Särskilda

gallringsregler gäller vid dödsfall, påföljdspreskription och ändring i högre

instans (jfr 30 § RI-förordningen). Efter gallringen registreras vissa uppgifter

 i ett avställningsregister varefter personakten arkiveras.

Sökregistret (SÖK)

Sökregistret (SÖK) är ett särskilt terminalsystem kopplat till KUM. Registret

har en egen databas och innehåller de senaste uppgifterna i KUM. Det går inte

att registrera uppgifter i registret utan registrets ändamål är att göra vissa

uppgifter i KUM tillgängliga via terminal. Uppgifterna gallras fem år efter det

att påföljden upphört under förutsättning att ingen ny påföljd dessförinnan har

påbörjats. För tiden från det att kriminalvården har upphört tills gallring

sker visas endast den registrerades namn och personnummer, typ av tidigare

kriminalvård med datum för dess upphörande samt uppgift om vid vilken myndighet

den har upphört. Sökmöjligheterna i SÖK är obegränsade, dvs. man kan använda

vilka sökbegrepp som helst. De vanligaste sökbegreppen är namn och personnummer.

Övervakarregistret (ÖR)

Övervakarregistret (ÖR) har som huvudfunktion att vara ett arvoderingssystem för

 kriminalvårdens övervakare. De uppgifter som lagras i registret är i huvudsak

persondata om övervakarna såsom personnummer, namn och adress. Även vissa

uppgifter som gäller klienterna lagras i registret. Det är här fråga om

uppgifter om typ av påföljd, frivårdsmyndighet, prövo- och övervakningstid.

Uppgifterna om övervakare och klienter tillförs KUM och SÖK vid varje

uppdateringstillfälle.

5.3 Register i KLAS-systemet

Under början av 1990-talet startade ett arbete med att bygga upp lokala

klientadministrativa system, det s.k. KLAS-projektet. Systemen används också för

 att följa upp verksamheten på lokal, regional och central nivå. De register som

 ingår i systemet förs med stöd av Datainspektionens tillstånd.

Häktesregistret (KLAS-HÄK)

Datainspektionen gav den 3 september 1993 tillstånd till inrättandet av ett

"Klientregister (KLAS-HÄK)". Registret utgör underlag för klientadministration,

verksamhetsplanering samt statistikframställning. Registret får innehålla

uppgifter om den som är intagen i häkte. Förutom uppgifter som namn, adress,

personnummer och medborgarskap registreras uppgifter om bl.a. domstols beslut,

anledning till intagning och restriktioner för den häktade. Registret får även

innehålla uppgifter om den intagnes offentlige försvarare och förhörsledare.

Anhörig till den intagne får registreras med namn, adress och telefonnummer.

Beträffande besökare i häktet får även personnummer registreras.

Registeransvaret ligger hos den myndighet som för registret. Uppgifterna i

registret skall gallras mellan två och tre månader efter att den intagne har

lämnat häktet. Vad gäller informationsskyldighet har föreskrivits att den

registeransvarige på lämpligt sätt skall underrätta inskrivna, anhöriga och

besökare om förekomsten av registret. Beträffande ADB-säkerhet har

Datainspektionen gett föreskrifter om bl.a. åtkomstskydd, behörighetskontroll

och loggning.

Anstaltsregistret (KLAS-KVA)

Datainspektionen gav den 17 december 1993 tillstånd till personregistret

"KLAS-KVA". Ändamålet med registret är att det skall utgöra underlag för

klientadministration, verksamhetsplanering samt framställning av statistik.

Registret får innehålla uppgifter om den intagne såsom personnummer,

nationalitet, yrke och utbildning. Vidare registreras uppgifter om bl.a.

påföljd, permissioner, misskötsamhet, sysselsättning och transporter. Andra

personer som registreras är olika tjänstemän som har anknytning till den

intagne. Vidare får anhöriga registreras med uppgifter om namn, adress och

relation till den intagne. Vad gäller besökare får dessutom personnummer

registreras.

Den myndighet som för registret är registeransvarig. Uppgifterna i registret

skall gallras mellan två och tre månader efter utskrivning. Datainspektionen har

 beträffande informationsskyldighet föreskrivit att den registeransvarige skall,

 i den mån sekretesslagen (1980:100) medger det, på lämpligt sätt underrätta

såväl intagna som övriga registrerade om vem som för registret, registrets

ändamål och innehåll samt den registrerades rätt enligt 10 § datalagen att få

utdrag ur registret. Vad gäller ADB-säkerhet har inspektionen gett likalydande

föreskrifter som gäller för häktesregistret.

Regeringen har efter överklagande av Kriminalvårdsstyrelsen beslutat att utvidga

 tillståndet för registret så att det också får omfatta registrering av

uppgifter om narkotikaklass, som är en kodbeteckning baserad på den samlade

bedömningen av den intagnes drogmissbruk, och missbrukskontroll. Vidare innebar

regeringens beslut att informationsskyldigheten inte omfattar den som

registrerats på grund av sin tjänsteutövning.

Register för platsplanering m.m.

Datainspektionen gav den 31 mars 1995 tillstånd till två personregister;

"KLAS-Platsplanering" och "KLAS centrala bokningsregister". Det förstnämnda förs

 av respektive registeransvarig myndighet medan det centrala bokningsregistret

förs gemensamt för myndigheterna.

Platsplaneringsregistret skall vara ett hjälpmedel för anstaltsplacering av

fängelsedömda personer samt underlätta verksamhetsuppföljning och framställning

av statistik som inte avslöjar enskilda personers identitet. Det centrala

bokningsregistret skall ge information om tillgängliga platser som motsvarar en

klients s.k. profil.

Platsplaneringssystemet innehåller uppgifter om personer som har dömts till

fängelse och registreringen sker då klienten skall placeras på anstalt.

Registret får innehålla uppgifter om bl.a. personnummer, huvudbrott och

strafftid. Vidare får också olika s.k. skyddsfaktorer såsom våldsbenägenhet och

droghantering i anstalt, narkotikamissbruk, rymning och organiserad brottslighet

 registreras. På grundval av dessa uppgifter görs bedömningen av på vilken slags

 anstalt den dömde bör placeras. Även uppgifter om behov av t.ex. alkohol-,

narkotika- eller våldsprogram, s.k. behovsfaktorer, får registreras. Genom dessa

 uppgifter tillsammans kan en s.k. klientprofil bestämmas. Det bör också nämnas

att det finns möjlighet att registrera ytterligare uppgifter om dessa bedöms

vara av väsentlig betydelse för placeringen. Som exempel på sådana uppgifter har

 angetts handikapp, etnisk tillhörighet och medlemskap i vissa

motorcykelklubbar. Förutom om personer som har dömts till fängelse registreras

uppgifter om andra personer endast i begränsad omfattning, bl.a. om

kontaktperson inom kriminalvården och om den person som har upprättat

klientprofilen.

Det centrala bokningsregistret innehåller uppgifter om anstalter och noteringar

om bokade platser med uppgifter om den dömde såsom namn, personnummer och

verkställighetstider. Den person inom kriminalvården som har gjort bokningen

registreras också med namn och anstaltstillhörighet. Registeransvarig är

respektive myndighet för de uppgifter som lagras i respektive delsystem.

Beträffande gallring i platsplaneringsregistret gäller i den del av det lokala

systemet som förs hos regionmyndigheten att uppgifterna gallras senast tre

månader efter inskrivning i anstalt. I anstalts- och häktessystemen gallras

uppgifterna senast tre månader efter utskrivning samtidigt som övriga uppgifter

i KLAS-systemet gallras. I det centrala bokningsregistret kan ingå flera

bokningsuppgifter som relateras till samma person men till olika myndigheter.

Högst tre månader efter utskrivning från anstalt eller häkte avidentifieras de

bokningsuppgifter som inte längre är aktuella. När den registrerade slutligen

fullgjort verkställigheten avidentifieras även den senaste bokningsuppgiften

enligt samma gallringsprincip. Data-inspektionen har beträffande

informationsskyldigheten föreskrivit att den registrerade på lämpligt sätt skall

 informeras om registret vad avser registeransvaret, registrets ändamål och

innehåll samt rätten för den registrerade att enligt 10 § datalagen få utdrag ur

 registret. Vad gäller ADB-säkerhet gäller likalydande föreskrifter som för

häktes- och anstaltsregistren.

Förelägganderegistret (KLAS-FÖR)

KLAS-FÖR ersatte år 1998 det förelägganderegister som funnits sedan år 1981.

Registret fungerar som ett hjälpmedel för att Kriminalvårdsstyrelsen skall kunna

 fullgöra sin skyldighet att bevaka att personer som dömts till frihetsberövande

 påföljd verkställer sina straff. De uppgifter som registreras ur en dom eller

ett beslut är bl.a. personnummer, namn, påföljd, förverkande av villkorligt

medgiven frihet och reseförbud. Vidare registreras föreläggande, uppskov,

överklagande, nåd och uppgifter om förpassning. Registret fungerar som ett

bevakningssystem och används även för att framställa förelägganden och

förpassningar.

Kriminalvårdsstyrelsen delar registeransvaret med lokal kriminal-vårdsmyndighet.

5.4 Vissa övriga register

Frivårdens register (FRAS)

Den 8 mars 1994 gav Datainspektionen tillstånd till personregistret

"Klientregister för frivården". Registrets ändamål är att utgöra underlag för

administration av mellanhavande med klienter, verksamhets-planering, framtagande

 av prognoser och bevakning av händelser vid verkställighet av frivårdspåföljd.

Ändamålet med registret är vidare att framställa statistik och att underlätta

myndighetens skyldighet enligt RI-förordningen att lämna uppgifter till

Kriminalvårdsstyrelsen.

Registret får innehålla uppgifter om den dömde såsom personnummer, medborgarskap

 och socialdistriktstillhörighet. Vidare får registret innehålla uppgifter om

den övervakningsgrundande domen liksom vissa uppräknade uppgifter om ärendet.

Begränsade uppgifter om övervakare, handläggare och arbetsgivare får också

registreras. Registeransvaret har den myndighet som för registret. Gallring av

klient- och verkställighetsuppgifter sker ett år efter prövotidens utgång.

Datainspektionen har i sina föreskrifter angett att den registeransvarige på

lämpligt sätt skall informera den registrerade om förekomsten av registret.

ADB-säkerhetsföreskrifterna är desamma som för de register som har redovisats i

avsnitt 5.3.

Register avseende intensivövervakning

Datainspektionen gav under år 1994 tillstånd till personregistren "ELOV-system

för elektronisk övervakning". Ett register får användas för den kontroll som

avses i lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll och för

 utvärdering av verksamheten.

Ändamålet med registret är även att utgöra underlag för kriminalvårdens

administration av intensivövervakning och för uppföljning av intensivövervakning

 som påföljd. Dessutom får registret utgöra ett hjälpmedel för att kontrollera

att den dömde avhåller sig från alkohol. Registret får innehålla bl.a. följande

om den dömde: uppgifter om personnummer, bostadssituation, misskötsamhet, typ

och frekvens av missbruk, alkoholkoncentration samt vissa doms- och

verkställighetsuppgifter. Andra personer som registreras är personal inom

kriminalvården, övervakare och kontaktperson hos arbetsgivare; det är dock i

dessa fall endast frågan om vissa begränsade uppgifter.

Den myndighet som för registret är registeransvarig. Datainspektionen har vad

gäller den registeransvariges informationsskyldighet föreskrivit att de

registrerade på lämpligt sätt skall underrättas om vem som för registret,

registrets ändamål och innehåll samt den registrerades rätt enligt 10 §

datalagen att få utdrag ur registret. Inspektionens föreskrifter om ADB-säkerhet

 stämmer överens med vad som redovisats ovan under avsnitt 5.3.

Kriminalvårdsnämndens register

Datainspektionen gav den 7 augusti 1990 tillstånd att inrätta och föra

personregistret "Ärendebevakning vid Kriminalvårdsnämnden". Ända-målet för

registret är att utgöra underlag för Kriminalvårdsnämndens ärendebevakning och

statistikrutiner avseende intagna som dömts till fängelse i lägst två år.

Registret får innehålla uppgifter om bl.a. personnummer, strafftid, brottstyp

och beslut.

Registeransvarig för registret är Kriminalvårdsstyrelsen. Uppgifterna i

registret gallras tre månader efter att ärendet har avskrivits vid nämnden.

Beträffande informationsskyldigheten har inspektionen föreskrivit att den

registeransvarige på lämpligt sätt skall informera de registrerade om registrets

 innehåll och ändamål. Vad gäller ADB-säkerhet har Datainspektionen föreskrivit

bl.a. att det skall finnas ett tekniskt system för behörighetskontroll och att

behandlingshistorik skall bevaras i minst två år och kontrolleras stickprovsvis.

5.5 Den framtida utvecklingen

Systemen för klientadministration inom kriminalvården är fortfarande inne i en

uppbyggnadsfas. Slutmålet är att utveckla ett komplett klientinformationssystem

för kriminalvården med system som står i förbindelse med varandra. Det pågår

vidare en försöksverksamhet med att pröva olika databaserade klientanalyssystem

(t.ex. ASI och MAPS) vid ett antal kriminalvårdsmyndigheter i landet. Syftet är

att skapa ett system som kan ge underlag för planering av verkställigheten

utifrån en gemensam struktur och underlätta formuleringen av individuella mål.

Genom ett sådant system blir det också möjligt att följa upp klientens

förändringar i olika avseenden under verkställighetstiden.

6 Behandling av personuppgifter inom kriminalvården - utgångspunkter för en

reform

6.1 Kriminalvårdens datorisering

Informationstekniken har under det senaste årtiondet utvecklats mycket snabbt.

Tekniken erbjuder möjligheter att effektivisera och rationalisera verksamheter

av skilda slag. På alla samhällsområden pågår en utveckling mot en allt mer

intensifierad datorisering.

Under början av 1970-talet växte rättsväsendets informationssystem fram. I

förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem (RI-förordningen)

reglerades systemet. Ett av syftena med RI-förordningen var att genom ADB

förenkla och förbättra informationsutbytet mellan myndigheterna inom

rättsväsendet. Ett annat syfte var att skapa underlag för planeringen inom

myndigheterna och för den övergripande planeringen inom rättsväsendet i stort.

Enligt RI-förordningen skulle det finnas ett informationssystem grundat på ADB

för att samla in, lagra, bearbeta och lämna uppgifter som har samband med

verksamheten inom polis-, åklagar-, och domstolsväsendet samt kriminalvården.

Informationssystemet skulle bestå av olika delsystem.

Den ursprungliga regleringen i RI-förordningen har till en stor del ersatts av

ny lagstiftning, dels den nya lagstiftningen om polisens register, dvs. främst

lagen (1998:620) och förordningen (1999:1134) om belastningsregister och lagen

(1998:621) och förordningen (1999:1135) om misstankeregister, dels

förordningarna om register över strafföreläggande resp. föreläggande av

ordningsbot. Av det ursprungliga systemet återstår bl.a. systemet för

brottsanmälningar (det s.k. RAR-registret) och systemet för förfarandet inom

kriminalvården där kriminalvårdens centrala register ingår.

Först under slutet av 1980-talet inleddes arbetet med att utveckla databaserade

klientadministrativa system inom kriminalvården. På andra håll inom svensk

statsförvaltning hade datoriseringsprocessen redan under 1970-talet hunnit

relativt långt. Kriminalvården var vid denna tidpunkt emellertid ett av de

områden där datorn ännu inte kommit till sådan användning att den gjort mera

påtagligt avtryck i verksamheten. Det innebär att kriminalvården har väsentligt

kortare erfarenhet av datoriseringen än många andra större myndigheter.

6.2 Tidigare reformförslag

Inom Justitiedepartementet upprättades år 1996 departements-promemorian Lag om

kriminalvårdsregister (Ds 1996:19). I promemorian föreslogs en

författningsreglering för de klient-administrativa personregister på ADB-medium

som fördes eller höll på att utvecklas inom kriminalvården.

Författningsförslaget var utformat så att de register som var under utveckling

skulle kunna inrättas utan att någon lagändring krävdes. I den föreslagna lagen

angavs de ur integritetssynpunkt grundläggande och mest betydelsefulla reglerna

för registren. Den närmare reglering som krävdes föreslogs ske i förordning med

en detaljerad bilaga för varje register.

Regleringen var tänkt att ersätta de tillstånd från Datainspektionen på vilka

registreringen fortfarande vilar. Vidare skulle författningsförslagen på sikt

komma att reglera sådana register som för närvarande förs med stöd av

förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem (RI-förordningen).

Förslaget i promemorian byggde på datalagens (1973:289) bestämmelser.

I den föreslagna lagen - lagen om vissa personregister inom kriminalvården -

reglerades gränserna för registrets ändamål och innehåll. Lagen föreslogs också

innehålla vissa bestämmelser om sambearbetning, registeransvar, terminalåtkomst,

 utlämnande av uppgifter, sökbegrepp, gallring och informationsskyldighet.

Promemorian remissbehandlades. Remissinstanserna var i princip positiva till en

författningsreglering. När det gäller den författningsteknik som valts tyckte

några remissinstanser att flera bestämmelser var för allmänt hållna och att

delegeringen till Kriminalvårdsstyrelsen var för långtgående. Datainspektionen

var däremot av motsatt uppfattning och ansåg att den lösning som valts var

onödigt krånglig. Enligt inspektionen borde det räcka med en generell reglering

i lagen utan detalj-bestämmelser för varje register. Promemorian har inte lett

till något förslag från regeringen om lagstiftning.

6.3 En ny utgångspunkt för behandling av personuppgifter

Personuppgiftslagen

Den 24 oktober 1998 trädde personuppgiftslagen (1998:204) i kraft. Lagen

ersätter datalagen (1973:289) och syftar till att hindra att den personliga

integriteten kränks genom behandling av personuppgifter.

Personuppgiftslagen genomför Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av

den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av

 personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter

(dataskyddsdirektivet). Lagen omfattar all automatiserad behandling av

personuppgifter. Den omfattar vidare manuell behandling av uppgifter i

personregister. Rent privat användning av personuppgifter är dock undantagen.

Personuppgiftslagen är generellt tillämplig och omfattar även sådana

verksamheter som faller utanför direktivets tillämpningsområde, dvs. bl.a.

statens ansvar på straffrättens område. Avvikande bestämmelser i lag eller

förordning gäller dock framför personuppgiftslagen.

Datalagen

Grundläggande regler om inrättande och förande av personregister med hjälp av

automatisk databehandling fanns tidigare i datalagen (1973:289). Varje

sammanställning av personuppgifter med hjälp av automatisk databehandling ansågs

 innebära att ett personregister hade inrättats. Bara den som anmält sig till

Datainspektionen och fått licens fick inrätta och föra personregister. För att

få inrätta och föra känsliga register krävdes dessutom ett särskilt tillstånd

från Datainspektionen. Ett sådant tillstånd behövdes t.ex. i regel för att

inrätta och föra register med uppgifter om brott och brottsmisstankar, uppgifter

 om hälsotillstånd eller sexualliv, omdömen om den registrerade eller

personuppgifter som hämtats från något annat register. Om ett personregister

beslutats av riksdagen eller regeringen krävdes inget tillstånd.

Behandling av personuppgifter är tillåten i de fall och på de villkor

personuppgiftslagen anger

Genom personuppgiftslagen har det tidigare licens- och tillstånds-förfarandet

avskaffats. Utgångspunkten för personuppgiftslagen är i stället att behandling

av personuppgifter är tillåten i de fall och på de villkor lagen anger.

Personuppgiftslagen innehåller vissa grundläggande krav på hur uppgifter får

behandlas. Dessa krav innebär bl.a. att personuppgifter får behandlas endast för

 särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Lagen innehåller vidare

 bestämmelser om information till den registrerade, om korrigering av uppgifter

och om säkerheten vid behandlingen. Enligt huvudregeln får behandling av

uppgifter endast ske med samtycke från den registrerade. Från den regeln finns

det dock flera undantag, t.ex. om det är nödvändigt att behandla personuppgifter

 för att en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras eller för att

den personuppgiftsansvarige skall kunna fullgöra en rättslig skyldighet.

Personuppgiftslagen innehåller vidare ett förbud mot att behandla

personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter,

religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening eller uppgifter

 som rör hälsa eller sexualliv. Sådana uppgifter betecknas i lagen som känsliga

personuppgifter.

Automatiserad behandling av personuppgifter måste i princip anmälas till

tillsynsmyndigheten, men det finns omfattande undantag från denna

anmälningsskyldighet, t.ex. när den ansvariga för behandlingen har anmält till

tillsynsmyndigheten att ett personuppgiftsombud har utsetts.

Behovet av en reform

Om en behandling av personuppgifter för ett visst ändamål har påbörjats före den

 24 oktober 1998 gäller, enligt en övergångsbestämmelse till

personuppgiftslagen, fortfarande datalagen fram till och med den 30 september

2001. Det innebär att datalagen fortfarande tillämpas på flertalet av de

register som förs inom kriminalvården. Det är nödvändigt att nu överväga om det

behövs någon särskild lagstiftning för att reglera kriminalvårdens möjligheter

att behandla personuppgifter i fortsättningen. I det sammanhanget måste

självklart också analyseras om det behövs några från personuppgiftslagen

avvikande bestämmelser eller förtydligande.

7 Behandling av personuppgifter inom kriminalvården - överväganden och förslag

7.1 En författningsreglering behövs

Regeringens förslag: Kriminalvårdens rätt att behandla uppgifter automatiserat

och i manuella register författningsregleras. Regleringen bör ske i lag.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan

 erinran.

Skälen för regeringens förslag

Behövs en författningsreglering?

Kriminalvården behöver även i fortsättningen föra register av de slag som för

närvarande görs. Ett modernt IT-stöd är nödvändigt för att kriminalvården skall

kunna leva upp till de krav som ställs på en rättssäker och effektiv verksamhet.

Personuppgiftslagens (1998:204) bestämmelser innebär i och för sig att

kriminalvården kan behandla uppgifter helt eller delvis automatiserat, om det är

 nödvändigt för att uppgifter av ett allmänt intresse skall kunna utföras eller

för att arbetsuppgifter i samband med myndighetsutövning skall kunna utövas. Det

 innebär att kriminalvården även utan särskilt lagstöd skulle kunna föra

register av i allt väsentligt det slag som i dag förekommer.

De senaste årens målsättning har dock varit att myndighetsregister med ett stort

 antal registrerade personer och ett särskilt känsligt innehåll skall

lagregleras (prop. 1990/91:60 s. 50, bet. 1990/91:Ku11 s. 11). I förarbetena

till personuppgiftslagen uttalas att det inte finns någon anledning att avvika

från denna målsättning (prop. 1997/98:44 s. 41). Redan mot bakgrund av nämnda

förarbetsuttalanden finns det anledning att ifrågasätta om de register som förs

inom kriminalvården inte är av sådan karaktär att de bör lagregleras.

Riksrevisionsverket, som på regeringens uppdrag har granskat kriminalvårdens

resursutnyttjande, har funnit att det på lokal nivå finns en osäkerhet om vad

som enligt gällande rätt får registreras. Verket konstaterar att oklara regler

om vad som får registreras gör att potentiellt värdefull information för bl.a.

uppföljning aldrig registreras (Informationsförsörjning och IT-användning inom

kriminalvården, RRV 1999:19). Även detta talar för en författningsreglering av

kriminalvårdens rätt att automatiserat behandla uppgifter.

De senaste årens utveckling mot tyngre och organiserad brottslighet innebär att

det finns behov av att bygga upp speciella informationssystem över intagna som

utgör särskilda risker i t.ex. hot- eller våldshänseende. I det sammanhanget

finns det särskild anledning att överväga om det finns behov av någon i

förhållande till personuppgiftslagen avvikande reglering, t.ex. när det gäller

möjligheterna att behandla känsliga uppgifter.

Med hänsyn till vad som nu anförts finns det anledning att särskilt

författningsreglera kriminalvårdens rätt att behandla personuppgifter

automatiserat. Karaktären av de uppgifter som behandlas av kriminal-vården är

sådana att regleringen bör ske i lag.

Bör regleringen avse vissa register eller personuppgifter i stort?

I personuppgiftslagen förekommer inte längre begreppet dataregister. I

förarbetena till lagen konstateras att registerbegreppet med fog kritiserats för

 att vara otidsenligt eftersom det på grund av den tekniska utvecklingen blivit

allt svårare att fastställa vad som är ett register i förhållande till ett annat

 och det dessutom har vuxit fram allt flexiblare och kraftfullare metoder för

att med hjälp av datorer söka och hantera uppgifter som inte finns i någon

registerstruktur (prop. 1997/98:44 s. 39).

Personuppgiftslagen omfattar därför all automatiserad behandling av

personuppgifter. Dessutom omfattar den manuella register. Den reglering som nu

föreslås bör ha samma tillämpningsområde. Den nya lagstiftningen bör alltså ta

sikte på behandling av personuppgifter.

7.2 Författningsteknisk lösning

Regeringens förslag: En ny lag om behandling av personuppgifter inom

kriminalvården införs. Den nya lagen skall bygga på personuppgiftslagen och

innehålla de särbestämmelser som är nödvändiga för kriminalvården. Lagen skall

ge ramarna för när behandling av personuppgifter är tillåten och skall

kompletteras av författningar på lägre nivå.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna tillstyrker promemorians

förslag eller lämnar det utan erinran. Länsrätten i Östergötlands län och

Datainspektionen anser dock att det i den föreslagna lagen närmare bör anges

vilka bestämmelser i personuppgiftslagen som är tillämpliga.

Skälen för regeringens förslag: Det är ofrånkomligt att behandling av

personuppgifter kan innebära ett intrång i den enskildes personliga integritet.

Detta gäller särskilt om uppgifterna behandlas automatiserat.

Personuppgiftslagen (1998:204) syftar till att skydda människor mot att deras

personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. Lagen

innehåller vissa grundläggande krav på när behandling av personuppgifter är

tillåten. Den ställer även vissa krav på den som behandlar sådana uppgifter. I

lagen finns det vidare bestämmelser om information till den registrerade, om

säkerheten vid behandlingen samt om rättelse av felaktiga uppgifter och

skadestånd.

Personuppgiftslagen bör gälla även för behandling av personuppgifter inom

kriminalvården. Den reglering som nu föreslås bör därför endast innehålla de

särbestämmelser som behövs för kriminalvården. Ramarna för när behandling av

uppgifter är tillåten bör framgå av lag. En lagreglering bör dock inte vara

alltför detaljerad utan endast innehålla de ur integritetssynpunkt viktigaste

bestämmelserna. Lagen bör därför kompletteras av mer detaljerade författningar

på lägre nivå. Det innebär att närmare avvägningar kring bl.a.

integritetsskyddet kommer att ske i samband med att sådana författningar

utarbetas. Regeringen återkommer till vilka utgångspunkter som därvid bör gälla

(se avsnitt 7.15).

Det finns inte någon lag som täcker hela kriminalvårdens verksamhet. Det kan

därför övervägas om regleringen av behandlingen av person-uppgifter skall tas in

 i de olika författningarna som styr de olika verksamheterna inom kriminalvården

 eller om regleringen bör göras i en särskild författning. Riksrevisionsverket

har vid sin granskning av kriminalvården funnit att det förekommer onödigt

arbete genom att uppgifter dubbelregistreras vid klienternas övergång från ett

verksamhetsställe till ett annat (Informationsförsörjning och IT-användning inom

 kriminalvården, RRV 1999:19, s. 23 och 40). Detta talar för en sammanhållen

reglering. Lagtekniskt är det inte heller helt lätt att placera in bestämmelser

om behandling av personuppgifter på ett bra sätt i de befintliga lagarna. En ny

lag om behandling av personuppgifter inom kriminalvården bör därför införas.

Några remissinstanser har ansett att det i den föreslagna lagen närmare bör

anges vilka bestämmelser i personuppgiftslagen som är tillämpliga. De förordar

denna lagtekniska modell med hänvisning till att det ger tillämparen vägledning

när det gäller tolkningen av vilka bestämmelser i personuppgiftslagen som är

tillämpliga. Regeringen vill för sin del framhålla att en nackdel med att direkt

 skriva ut bestämmelser som finns i personuppgiftslagen är att man därigenom

inför en onödig form av dubbelreglering, eftersom personuppgiftslagens

bestämmelser ändå gäller om inget annat anges. Inte heller när det gäller

regleringen av polisens och andra myndigheters behandling av personuppgifter i

brottsutredande verksamhet har man valt en sådan ordning som de nu aktuella

remissinstanserna förordar. Vid tillkomsten av lagen (1999:90) om behandling av

personuppgifter vid skattemyndigheternas medverkan i brottsutredningar uttalade

regeringen att "regleringen av förhållandet till personuppgiftslagen bör vara

enhetlig i fråga om behandling av personuppgifter i brottsutredande verksamhet"

(prop. 1998/99:34 s. 31). Samma bedömning har regeringen gjort i förslaget till

lag om behandling av personuppgifter i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet i

 vilken också endast anges de särbestämmelser som är nödvändiga i förhållande

till personuppgiftslagen (prop. 2000/01:54 s. 16-17).

Den lösning som remissinstanserna förordat har i och för sig valts för lagarna

om behandling av personuppgifter inom skatt, tull och exekution (prop.

2000/01:33). Lagrådet har dock ansett att det inte är en lämplig

lagstiftningsteknik.

Den föreslagna lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården avser

till stor del behandling av personuppgifter med anknytning till brott vilka

dessutom är av den arten att rättsväsendets myndigheter kan komma att efterfråga

 dessa i sin brottsutredande och brottsförebyggande verksamhet. Mot bakgrund av

detta anser regeringen att det inte finns skäl att välja en annan lagteknisk

modell än den som valts för behandlingen av personuppgifter inom den

brottsutredande verksamheten i övrigt.

7.3 Lagens tillämpningsområde

Regeringens förslag: Den nya lagen skall gälla vid behandling av personuppgifter

 i kriminalvårdens verksamhet i fråga om personer

1. som är föremål för personutredning,

2. som är häktade,

3. som är dömda till fängelse,

4. som är dömda till skyddstillsyn,

5. som är dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

6. som är ålagda fängelse som förvandlingsstraff för böter eller vite,

7. som på grund av utländsk dom skall verkställa en sådan påföljd som avses i

3-6 i Sverige,

8. som på annan grund är intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt, eller

9. som annars transporteras av kriminalvårdens transporttjänst.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag med den

skillnaden att personer som annars transporteras av kriminalvårdens

transporttjänst ej omfattas.

Remissinstanserna: Flera remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det

utan erinran. Kriminalvårdsstyrelsen anser att lagen även bör omfatta personer

som kriminalvårdens transporttjänst transporterar till institutioner utanför

kriminalvården. Hovrätten för Övre Norrland anser att det inte är rimligt att

alla de kategorier som på annan grund än brott eller misstanke om brott är

intagna i anstalt eller häkte omfattas av den föreslagna lagen. Den anser att

bl.a. personer som är omhändertagna enligt lagen (1990:52) om vård av unga och

lagen (1988:870) om vård av missbrukare eller som tagits i förvar enligt

utlänningslagen (1989:529) bör inta en särställning. Sveriges Advokatsamfund

anser att utformningen av den föreslagna lagen inger betänkligheter eftersom den

 avser även personer som inte har dömts för brott. Nacka tingsrätt och

Domstolsverket efterlyser ett förtydligande av huruvida andra personer än de som

 finns uppräknade omfattas av lagförslaget, såsom t.ex. advokater och anhöriga

till den som registreringen avser.

Bakgrund: Under senare år har verksamheten inom kriminalvården utvecklats

positivt på flera vitala områden. Samtidigt har besparings- och

rationaliseringskrav medfört omfattande organisationsförändringar.

Kriminalvården står nu inför ett fortsatt rationaliseringsarbete samtidigt som

kraven på att nuvarande nivåer och kvalitet inom verksamheterna skall

upprätthållas.

Ett modernt IT-stöd är helt nödvändigt för att kriminalvården skall kunna leva

upp till de krav som ställs på en rättssäker och effektiv verksamhet och en

nödvändig förutsättning för det fortsatta rationaliseringsarbetet inom

kriminalvården. Verksamheten måste utvecklas både för att underlätta de intagnas

 anpassning i samhället och för att öka säkerheten. Den automatiserade

behandlingen av personuppgifter möjliggör ett effektivare utnyttjande av

anstaltsorganistationen och underlättar anpassningen av verksamhetens innehåll

till klientpopulationens samlade behov och förutsättningar. Samtidigt gör den

det möjligt att bygga upp informationssystem över intagna som utgör särskilda

risker i t.ex. hot- eller våldshänseende.

Skälen för regeringens förslag: De informationssystem som finns eller är under

utveckling inom kriminalvården skall i första hand utgöra ett stöd för att

administrera verksamheten. Enligt regeringens uppfattning framstår det därför

som en självklar utgångspunkt att kriminalvården skall ha rätt att behandla

personuppgifter avseende personer som ådöms påföljder som innebär

frihetsberövande eller övervakning. Det sagda innebär att uppgifter bör få

behandlas om personer som är dömda till fängelse, dömda till skyddstillsyn,

dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst, ålagda fängelse som

förvandlingsstraff för böter eller vite samt personer som på grund av utländsk

dom skall verkställa påföljd.

I promemorian föreslås att kriminalvården även skall få behandla personuppgifter

 avseende personer som är föremål för personutredning eller häktade. Några

remissinstanser har ansett att förslaget i denna del är för långtgående eftersom

 det omfattar även personer som inte är dömda för brott. Regeringen har svårt

att se hur kriminalvården skulle kunna bedriva en verksamhet och uppfylla de

krav som kan ställas på en modern myndighet om uppgifter om icke dömda inte fick

 behandlas automatiserat. Det är däremot självfallet så att inte fler uppgifter

än de som är nödvändiga för ändamålet får behandlas. Detta följer redan av

personuppgiftslagen.

Det förekommer vidare att personer är intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt

 på annan grund än brott eller misstanke om brott. Det kan t.ex. gälla personer

som förvaras i häkte för att de är anhållna, omhändertagna enligt lagen

(1990:52) om vård av unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare eller lagen

(1976:511) om berusade personer m.m. eller personer som är intagna i anstalt för

 att de tagits i förvar enligt utlänningslagen (1989:529) eller personer som är

dömda till sluten psykiatrisk vård men ännu inte överlämnats. Kriminalvården

ansvarar för dem under den tid de befinner sig i kriminalvårdens förvar. Mot

bakgrund av detta och av de skäl som har angetts ovan anser regeringen att även

dessa personer bör omfattas av den föreslagna lagen.

Kriminalvårdens transporttjänst transporterar för andra samhälls-organs räkning

personer till institutioner utanför kriminalvården. Polisen ansvarar t.ex. för

verkställande av avvisningsbeslut i asylärenden, men förpassningen sker oftast

genom kriminalvårdens försorg. En liknande uppgiftsfördelning råder när polisen

skall lämna handräckning vid transporter som genomförs med stöd av bl.a. lagen

om vård av missbrukare, lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen

om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård. Regeringen anser i

 likhet med Kriminalvårdsstyrelsen att lagen även bör omfatta personer som

kriminalvårdens transporttjänst transporterar för vissa andra samhällsorgans

räkning. Även i dessa fall rör det sig om en uppgift som fullgörs inom

kriminalvården. Det är av rättsäkerhetsskäl viktigt att de uppgifter som

behandlas i samband med dessa transporter dokumenteras. Det är en förutsättning

för att såväl den enskilde som tillsynsmyndigheten skall kunna kontrollera att

hanteringen av person-uppgifter skett på ett riktigt sätt.

7.4 Ändamålet med behandlingen

En utgångspunkt för personuppgiftslagen (1998:204) är att behandlingen av

personuppgifter skall ske för ett visst ändamål. Den person-uppgiftsansvarige

skall bl.a. se till att uppgifter bara samlas in för uttryckligt angivna och

berättigade ändamål och inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med

det för vilket uppgifterna samlades in samt att de uppgifter som behandlas är

adekvata och relevanta i förhållande till ändamålet med behandlingen (9 §).

Beskrivningen i lagen av det ändamål för vilket uppgifterna får behandlas kommer

 alltså att utgöra ramen för vilka uppgifter som får behandlas och hur de får

användas. Det ligger därför i sakens natur att ändamålsbestämmelser ofta måste

formuleras tämligen generellt (jfr prop. 1997/98: 97 s. 121).

7.4.1 Behandling för att kriminalvården skall kunna fullgöra sina uppgifter

Regeringens förslag: Personuppgifter får behandlas om det behövs för att en

myndighet inom kriminalvården skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med

 vad som föreskrivs i lag eller förordning.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det

utan erinran. Nacka tingsrätt anser dock att den föreslagna ändamålsbestämmelsen

 ger föga vägledning om när en behandling är tillåten.

Skälen för regeringens förslag: De informationssystem som finns eller är under

utveckling inom kriminalvården skall utgöra ett stöd för kriminalvårdens

verksamhet. En myndighet inom kriminalvården måste därför få behandla de

uppgifter som behövs för att den skall kunna administrera verkställigheten och

fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som föreskrivs i lag eller

förordning.

I avsnitt 4.2 redogörs översiktligt för de viktigaste av de författningar som

reglerar kriminalvårdens verksamhet. Det finns enligt regeringens mening inte

anledning att, som en remissinstans synes förorda, i detalj i den nya lagen ange

 vilka uppgifter kriminalvården har att utföra i enlighet med dessa bestämmelser

 och vilka behov som därmed kan föreligga att behandla personuppgifter. Sådana

behov torde förekomma i merparten av kriminalvårdens verksamhet. Några exempel

på berörd verksamhet lämnas i författningskommentaren.

7.4.2 Behandling för att underlätta tillgången till sådana uppgifter som behövs

inom rättsväsendet

Regeringens förslag: Personuppgifter får behandlas för att underlätta tillgången

 till sådana uppgifter om verkställighet av påföljd och häktning som

rättsväsendets myndigheter behöver.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att personuppgifter om

verkställighet av straff får behandlas för att underlätta tillgången till sådana

 uppgifter som rättsväsendets myndigheter behöver.

Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inget att erinra mot

förslaget. Riksåklagaren och Åklagarmyndigheten i Stockholm anser dock att

bestämmelsens utformning kan innebära att åklagare inte kan få tillgång till

uppgifter som behövs för undanröjande av en villkorlig dom i förening med

samhällstjänst eller undanröjande av dom på skyddstillsyn.

Skälen för regeringens förslag: Kriminalvårdsstyrelsen ansvarar för närvarande

enligt förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem

(RI-förordningen) för vissa centrala register som innehåller sådana uppgifter

som behövs hos rättsväsendets myndigheter (se 2 §). Regleringen i

RI-förordningen har till en stor del ersatts av nya regler, dels den nya

lagstiftningen om polisens register, dels förordningarna om register över

strafföreläggande resp. föreläggande av ordningsbot (se avsnitt 6.1). Regeringen

 avser att på sikt upphäva RI-förordningen.

Kriminalvårdsstyrelsen behöver även i fortsättningen kunna föra centrala

register över sådana uppgifter om verkställigheten som behövs inom

rättsväsendet. Av den nya lagens ändamålsbestämmelse bör det därför framgå att

kriminalvården får behandla uppgifter för att underlätta tillgången till de

uppgifter om verkställighet av fängelse, skyddstillsyn, villkorlig dom med

föreskrift om samhällstjänst, förvandlingsstraff för böter, verkställighet av

utländsk dom samt häktning som rättsväsendets myndigheter behöver. I förordning

kommer närmare att regleras vilka uppgifter olika myndigheter skall få ha

tillgång till. De utgångspunkter som därvid bör gälla behandlas i avsnitt 7.15.

7.4.3 Behandling för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott

Regeringens förslag: Personuppgifter får behandlas om det behövs för att

upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den tid som en

kriminalvårdsåtgärd pågår.

Promemorians förslag: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller

har inget att erinra. Hovrätten för Övre Norrland och Domstolsverket menar dock

att bestämmelsen förutom att upprätthålla säkerheten endast bör omfatta att

förebygga allvarliga brott. Datainspektionen anser de behandlingar som har till

ändamål att upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den tid som

verkställighet pågår bör regleras närmare i lagen. Kriminalvårdsstyrelsen anser

att behandling av uppgifter för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott

även bör avse häktade personer.

Skälen för regeringens förslag: De senaste årens utveckling mot tyngre och

organiserad brottslighet innebär att det finns behov av att bygga upp speciella

informationssystem över intagna som utgör särskilda risker i t.ex. hot- eller

våldshänseende.

I rapporten för översyn av Risk-, skydds- och säkerhetsarbete vid

kriminalvårdsanstalterna[REDACTED_EFTERNAMN], Kumla och Tidaholm (RSS-rapporten, utgiven av

kriminalvården) konstateras att den samlade informationen om de intagna avseende

 hot- och våldsrisker är undermålig och ibland närmast obefintlig.

Framväxten av olika typer av kriminella sammanslutningar och nätverk, t.ex. med

anknytning till olika motorcykelklubbar eller med sympatier för nazistiska eller

 därmed besläktade ideologier, förutsätter ett väl fungerande samarbete mellan

kriminalvård och polis. Ett sådant samarbete förutsätter väl utarbetade rutiner

för dokumentation om de intagna. För att förhindra att brott begås eller

planeras under verkställigheten och för att skydda såväl intagna och personal

som samhället i stort är det nödvändigt att kriminalvården använder befintlig

teknik för att samla, bearbeta och analysera all tillgänglig information om de

intagna som kan anses utgöra en säkerhetsrisk. Den kunskap som ett sådant system

 ger om de intagna kan t.ex. användas för att styra valet av anstalt eller

avdelning. Informationen kan också användas vid fastställande av de särskilda

villkor som skall gälla för de långtidsdömda liksom vid beviljandet av

permissioner och andra utevistelser.

Mot denna bakgrund bör det av lagen framgå att uppgifter får behandlas om det

behövs för att upprätthålla säkerheten. Det är också angeläget att behandling av

 personuppgifter får ske för att förebygga brott. Några av remissinstanserna

har ansett att sådan behandling endast bör komma i fråga för att förebygga

allvarliga brott. Enligt regeringen är det mot bakgrund av kriminalvårdens

övergripande mål att förebygga brott och öka tryggheten i samhället självklart

att kriminalvården även skall få behandla personuppgifter för att förebygga

mindre allvarliga brott under den tid som en person är föremål för en

kriminalvårdsåtgärd.

Att förebygga brott är också en uppgift för polisen. Den kunskap om de intagna

som ett särskilt informationssystem inom kriminalvården innebär bör därför i

viss utsträckning även kunna komma polisen till godo. Uppgifterna kan få

betydelse för polisen, särskilt i kriminal-underrättelseverksamheten.

Av integritetsskäl bör polisen dock endast ges tillgång till uppgifter som avser

 allvarlig brottslig verksamhet, dvs. verksamhet som innefattar brott för vilket

 är föreskrivet fängelse i två år eller däröver. Motsvarande begränsning finns

också i polisdatalagen (1998:622). Regeringen avser att i sitt fortsatta arbete

överväga i vilken närmare utsträckning och under vilka förutsättningar polisen

skall få tillgång till uppgifter från kriminalvården.

Regeringen delar Kriminalvårdsstyrelsens uppfattning att det för att

upprätthålla säkerheten och förebygga brott även bör vara möjligt att behandla

personuppgifter som rör häktade. Den nu aktuella ändamåls-bestämmelsen bör

lagtekniskt därför konstrueras på sådant sätt att det tydligt framgår att den

inte bara tar sikte på verkställigheten av påföljd. Utöver uppgifter om den som

är häktad eller som verkställer påföljd bör det för att upprätthålla säkerheten

och förebygga brott också vara tillåtet att behandla personuppgifter bl.a. för

den som annars transporteras av kriminalvårdens transporttjänst.

Behandling av personuppgifter för den nu aktuella ändamålsbestämmelsen bör av

integritetsskäl inte få fortgå under längre tid än under den då personen i fråga

 är föremål för en kriminalvårdsåtgärd. Frågan behandlas närmare i

författningskommentaren.

7.4.4 Behandling för tillsyn m.m.

Regeringens förslag: Personuppgifter som behandlas för något av de ändamål som

anges i lagen får också behandlas om det behövs för tillsyn, planering,

uppföljning och kvalitetssäkring.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att erinra i sak.

Riksrevisionsverket anser dock att det bör framgå av bestämmelsen att behandling

 av personuppgifter även skall få ske för en effektiv och ändamålsenlig vård.

Skälen för regeringens förslag: Tillsyn, uppföljning och utvärdering av vidtagna

 åtgärder är enligt regeringens mening en självklar förutsättning för att

kvaliteten i kriminalvårdens verksamhet skall kunna förbättras. En viktig

uppgift för kriminalvården är att förhindra återfall i brott. För att

kriminalvården skall kunna analysera vilka åtgärder som bäst bidrar till att den

 intagne inte återfaller i brott efter det att påföljden har verkställts krävs

det att det utvecklas metoder för att följa upp och utvärdera

återfallsfrekvensen.

Redan av personuppgiftslagen följer visserligen att uppgifter som samlats in för

 ett bestämt ändamål även får användas för historiska, statistiska eller

vetenskapliga ändamål (9 § andra stycket). För att undvika tveksamheter om vad

som omfattas av dessa begrepp bör det i den föreslagna lagens

ändamålsbestämmelse särskilt anges att de uppgifter som behandlas för något av

de primära ändamål som tidigare har angetts (se avsnitt 7.4.1-7.4.3) också får

användas för tillsyn, planering, uppföljning och kvalitetssäkring av

verksamheten.

Att behandling av personuppgifter också skall få ske för att få en effektiv och

ändamålsenlig vård får anses inrymmas av det ändamål som har föreslagits i

avsnitt 7.4.1.

7.5 Vilka personuppgifter får behandlas?

7.5.1 Ändamålet avgör vilka uppgifter som får behandlas

Regeringens förslag: Alla personuppgifter som är nödvändiga för det ändamål för

vilket behandlingen utförs får behandlas.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, kan meddela föreskrifter

om att begränsa såväl de ändamål för vilka behandlingen är tillåten som de

uppgifter som får behandlas för ett bestämt ändamål.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Av remissinstanserna är det endast Nacka tingsrätt som har

haft något att i sak invända mot förslaget. Den anser att de bemyndiganden som

ges är alltför långtgående i konstitutionellt hänseende.

Skälen för regeringens förslag: Personuppgiftslagens krav på behandling av

uppgifter bör gälla även inom kriminalvården. Det innebär att beskrivningen i

lagen av det ändamål för vilket uppgifterna får behandlas kommer att utgöra

ramen för vilka uppgifter som får behandlas och hur de får användas.

De uppgifter som behandlas av kriminalvården är ofta särskilt

integritetskänsliga eftersom det rör sig om uppgifter om begångna brott, ådömda

och verkställda påföljder, missbruk, händelser under verk-ställighetstiden etc.

Det är i sammanhanget emellertid viktigt att understryka att det framför allt är

 uppgifter om häktade eller dömda personer som behandlas. En person som blir

föremål för denna typ av samhällsingripande måste enligt regeringens uppfattning

 rimligen få tåla att även ganska känsliga personuppgifter får behandlas inom

ramen för verkställigheten och att behandlingen får avse alla uppgifter som

behövs för att kriminalvården skall kunna bedriva en effektiv och rättssäker

verksamhet och upprätthålla de säkerhetskrav som är motiverade.

Av personuppgiftslagen följer att inte fler uppgifter får behandlas än vad som

är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen (9 § f). Detta är en

viktig begränsning. I de fall en behandling av personuppgifterna avser andra

personer än de som är föremål för en kriminalvårdsåtgärd, t.ex. advokater,

besökare och anhöriga, bör de uppgifter som behandlas därför begränsas så mycket

 det är möjligt inom ramen för ändamålet med behandlingen av uppgifterna. Det är

 däremot självklart att det i en personundersökning eller utredning inför en

behandlingsplan måste få förekomma relativt omfattande uppgifter om närstående

etc. för att syftet med behandlingen inte skall gå förlorat.

Nacka tingsrätt ifrågasätter det lämpliga att behandla sådana uppgifter i

register. Regeringen vill i klargörande syfte åter framhålla att lagen inte

endast gäller för register utan för all automatiserad behandling av

personuppgifter. Det är regeringens bedömning att inom en inte allt för avlägsen

 framtid kommer all behandling av personuppgifter inom kriminalvården ske

automatiserat. Den lagstiftning regeringen nu föreslår bör självfallet därför

även gälla för behandling som inte rör register. Utgångspunkten måste vara att

alla uppgifter som är nödvändiga för det ändamål för vilket behandlingen utförs

får behandlas. Det innebär naturligtvis inte att varje uppgift hos

kriminalvården skall få behandlas automatiserat och vara sökbar av vem som

helst. Personuppgiftslagens krav på att den personuppgiftsansvarige skall vidta

lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de uppgifter som

behandlas är avsedda att förebygga ett missbruk (jfr 31 § personuppgiftslagen).

Riksrevisionsverket har vid sin granskning av kriminalvården konstaterat att det

 inom kriminalvården finns olika uppfattningar om vad som får registreras t.ex.

när det gäller journalanteckningar (jfr rapporten Informationsförsörjning och

IT-användning inom kriminalvården, RRV 1999:19).

Enligt regeringens mening visar detta att det kan behövas detaljerade

bestämmelser om vilka uppgifter som får behandlas. Det kan också finnas ett

behov att av integritetsskäl begränsa rätten att behandla uppgifter för ett

visst ändamål. Det gäller särskilt i fråga om uppgifter om personer som inte

själva är föremål för en kriminalvårdsåtgärd, t.ex. anhöriga till en intagen.

Den föreslagna lagen kommer ju indirekt att vara tillämplig även gentemot sådana

 personer. Det är emellertid inte praktiskt möjligt att i lag närmare reglera

vilka uppgifter som härvidlag får behandlas.

Regeringen anser mot denna bakgrund att regeringen, eller den myndighet

regeringen föreskriver, bör meddela föreskrifter om begränsning av såväl de

ändamål för vilka behandlingen är tillåten som de uppgifter som får behandlas

för ett bestämt ändamål. Regeringen kan inte se att det föreligger några

konstitutionella hinder för detta i enlighet med vad Nacka tingsrätt anfört. De

föreskrifter som kan komma i fråga - vilka ju rör behandling av personuppgifter

hos myndighet - avser inte ämnen som måste regleras i lag. Bestämmelserna i 8

kap. regeringsformen om riksdagens rätt att delegera normgivning är således inte

 direkt tillämpliga på de föreslagna bestämmelserna om att regeringen, eller den

 myndighet bestämmer, meddelar ytterligare föreskrifter. Något krav på att dessa

 skall vara förenliga med exempelvis bestämmelserna i 8 kap. 7 § regeringsformen

 kan följaktligen inte uppställas (jfr Lagrådets yttrande i prop. 1997/98:97

Bilaga 7 s. 262-263).

7.5.2 Känsliga uppgifter

Regeringens förslag: En särreglering i förhållande till personuppgiftslagen

behövs beträffande behandling av uppgifter om ras eller etniskt ursprung,

politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i

fackförening, hälsa eller sexuell läggning. Sådana känsliga uppgifter skall om

det är oundgängligen nödvändigt få behandlas tillsammans med andra uppgifter.

 Känsliga personuppgifter skall som huvudregel inte få användas som

sökbegrepp.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag med den

skillnaden att bestämmelsen lagtekniskt har utformats på ett annat sätt i

promemorians förslag.

Remissinstanserna: Hovrätten för Övre Norrland anser att en avgränsning bör

övervägas av innebörd att bestämmelsen endast bör omfatta personer som

verkställer straff på anstalt för allvarliga brott. Nacka tingsrätt vill att

bestämmelsen endast skall omfatta personer som genom lagakraftvunna avgöranden

dömts för grövre våldsbrott till fängelse. Riksåklagaren vill att bestämmelsen

avgränsas till att avse ändamålet att upprätthålla säkerheten för intagna och

personal på anstalter under den tid som verkställigheten pågår.

Åklagarmyndigheten i Göteborg anser att behandlingen av känsliga uppgifter

endast torde få ske för ändamålet att upprätthålla säkerheten och förebygga

brott. Kammarrätten i Sundsvall anser att det bör övervägas huruvida

bestämmelsen kan komma i konflikt med 2 kap. regeringsformen.

Skälen för regeringens förslag: Av personuppgiftslagen framgår att det i princip

 är förbjudet att behandla vissa känsliga uppgifter; nämligen personuppgifter

som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiösa eller

filosofiska övertygelser eller medlemskap i fackförening samt sådana

personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv (se 13 §).

Från förbudet finns några undantag (se 15-19 §§). Känsliga uppgifter får t.ex.

under vissa förutsättningar behandlas för hälso- och sjukvårdsändamål.

Regeringen delar promemorians bedömning att kriminalvården undantagsvis kan ha

ett befogat intresse av att behandla känsliga personuppgifter för att kunna

bedriva en effektiv och rättssäker verksamhet och upprätthålla de säkerhetskrav

som är motiverade. Mot bakgrund av att flera remissinstanser ansett att

promemorians förslag är för vidsträckt finns det anledning att ännu en gång

understryka att ändamålet med behandlingen av personuppgifterna avgör vilka

personuppgifter som får behandlas och att det måste bedömas från fall till fall.

 En ordning där känsliga personuppgifter får behandlas endast för något av de

specifika ändamål som lagen anvisar bör därför undvikas.

Med hänsyn till den dömde, andra intagna och kriminalvårdens personal är det

helt nödvändigt att kriminalvården vid placeringen av den dömde får behandla

alla uppgifter av betydelse för säkerheten. Det kan då vara nödvändigt att

behandla känsliga uppgifter, t.ex. om etnisk tillhörighet, sexuell läggning och

medlemskap i vissa extrema organisationer eller anknytning till sådana rörelser.

 Redan för närvarande är det för övrigt tillåtet att under vissa förutsättningar

 registrera sådana uppgifter i de platsplaneringsregister som förs med

Datainspektionens tillstånd.

Flera händelser under senare år visar att det inte råder någon tvekan om att

högerextremister har utvecklat sina kontaktnät på fängelserna. Kriminalvården

måste därför utveckla sin förmåga att motverka att fängelsetiden används till

att bygga upp nätverk med nazistiska förtecken. Det sagda kan gälla även andra

grupperingar som är beredda att använda våld eller tvång för politiska syften.

Den information kriminalvården har om de intagna måste användas för att

kartlägga de intagna och förhindra att de förbereder brott. Intagna med t.ex.

nazistiska sympatier eller med anknytning till t.ex. mc-klubbar som ägnar sig åt

 brottslig verksamhet måste spridas på olika anstalter eller avdelningar och

hållas åtskilda från varandra. För att förhindra att brott begås eller planeras

under verkställigheten och för att skydda såväl intagna och personal som

samhället i stort måste kriminalvården få använda befintlig teknik för att

samla, bearbeta och analysera information om de intagna som kan anses utgöra en

säkerhetsrisk. I det sammanhanget kan det också vara helt nödvändigt att

behandla uppgifter om nazistiska sympatier eller medlemskap i extrema

organisationer eller anknytning till sådana rörelser.

Samma intressen gör sig gällande när det gäller behandling av personuppgifter

för häktade. Att det rör sig om ännu inte dömda personer motiverar knappast

någon annorlunda bedömning när det gäller kriminalvårdens tillgång till

uppgifter eftersom det rör sig om en av domstol beslutad tvångsåtgärd där det

föreligger relativt stark bevisning. Många sitter dessutom häktade långa tider.

Det finns då ett intresse av att undantagsvis kunna behandla känsliga uppgifter

för att upprätthålla säkerheten och förebygga brott.

Även i andra fall kan det finnas behov för kriminalvården att behandla känsliga

personuppgifter. Bl.a. kan det vid personundersökningar i vissa fall vara

ofrånkomligt att behandla sådana uppgifter. Det faktum att en person t.ex. är

aktiv i ett nazistiskt eller rasistiskt nätverk som förespråkar våldsanvändning

och tidigare begått brott med rasistiska förtecken kan vara en faktor som

domstolen kommer att väga in vid val av påföljd eller vid straffmätningen. Det

kan även finnas ett behov för en lokal kriminalvårdsmyndighet att behandla

liknande känsliga personuppgifter i samband med upprättandet av en plan för

fullgörande av samhällstjänst.

Även vid sådana transporter som ombesörjs av kriminalvårdens transporttjänst kan

 det av säkerhetsskäl eller annars för att åtgärden skall kunna fullgöras vara

av betydelse att kriminalvården kan få tillgång till en känslig personuppgift.

När det gäller personer som är intagna i häkte eller anstalt på annan grund än

att de är häktade, dömda till fängelse eller ålagda fängelse som

förvandlingsstraff för böter eller vite torde det normalt inte finnas behov för

kriminalvården att behandla andra känsliga personuppgifter än de som rör hälsa.

Det faktum att en person t.ex. har diabetes, gulsot eller HIV kan även här vara

av betydelse för hur personalen skall hantera dessa personer. Det kan emellertid

 inte heller i dessa fall uteslutas att det kan finnas ett behov att behandla

andra känsliga personuppgifter.

Det sagda innebär att kriminalvården har ett behov av att behandla sådana

uppgifter som i personuppgiftslagen benämns känsliga personuppgifter och att

detta behov inte kan begränsas till att avse bara ett av de flera specifika

ändamål som lagen anvisar. Sådana uppgifter bör därför undantagsvis få

behandlas, men bara om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med

behandlingen. En ytterligare förutsättning måste vara att det finns andra

uppgifter som gör att det finns anledning att behandla uppgifter av sådan art.

Lagrådet har anfört att denna förutsättning tydligare framgår om bestämmelsen

lagtekniskt utformas i enlighet med motsvarande bestämmelse i polisdatalagen.

Bestämmelsen kommer härigenom i bättre samklang med föreskriften i 2 kap. 3 §

första stycket regeringsformen som förbjuder s.k. åsiktsregistrering. Regeringen

 kan ansluta sig till denna bedömning.

För att ytterligare värna den personliga integriteten anser regeringen att det i

 bestämmelsen även bör anges att känsliga personuppgifter inte får användas som

sökbegrepp om inte regeringen har föreskrivit annat. Vidare bör i lagen anges

att sådana föreskrifter bara får meddelas för att upprätthålla säkerheten och

förebygga brott.

7.6 Personuppgiftsansvar

Regeringens förslag: Den myndighet som utför behandlingen skall vara

personuppgiftsansvarig. Kriminalvårdsstyrelsen skall dock vara

personuppgiftsansvarig för behandling av personuppgifter som sker gemensamt för

myndigheterna inom kriminalvården.

Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.

Remissinstanserna: Lämnar förslaget utan erinran.

Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 § personuppgiftslagen är den som ensam

eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen

av personuppgifter personuppgiftsansvarig.

Det är naturligt att den myndighet som utför behandlingen av personuppgifter

ansvarar för att behandlingen sker i enlighet med vad som är föreskrivet. Den

myndighet som behandlar uppgifterna bör därför också vara

personuppgiftsansvarig. Mot bakgrund av att de ändamål för vilka behandling får

ske är lagreglerade och regeringen, eller den myndighet regeringen föreskriver,

dessutom kan meddela föreskrifter som inskränker ändamålen, kan det förefalla

tveksamt om den myndighet som utför behandlingen kan anses ha ett sådant

inflytande över ändamålen med behandlingen att myndigheten blir att anse som

personuppgiftsansvarig (jfr Lagrådets yttrande över förslaget till lag om

hälsodataregister, prop. 1997/98:108 s. 125). För att undanröja all osäkerhet på

 denna punkt bör det av lagen framgå att den myndighet som utför behandlingen är

 personuppgiftsansvarig.

I departementspromemorian Lag om kriminalvårdsregister (Ds 1996:19) föreslogs

ett delat registeransvar för register som fördes gemensamt för myndigheterna

inom verket. Varje myndighet skulle ansvara för sin del av behandlingen. För den

 enskilde är det emellertid en klar fördel att ha en myndighet att vända sig

till. För behandlingar som sker gemensamt för hela kriminalvården bör därför

Kriminalvårds-styrelsen vara personuppgiftsansvarig.

7.7 Sambearbetning

Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om sambearbetning behövs inte

i den föreslagna lagen.

Promemorians förslag: I promemorian föreslås att en bestämmelse införs om att

personuppgifter som behandlas för olika ändamål får sambearbetas.

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran.

 Hovrätten för Övre Norrland anser dock att det är oklart vilka närmare

konsekvenser bestämmelsen kan medföra. Nacka tingsrätt menar att berättigade

ändamål för sambearbetning bör kunna anges i lagtexten. Kammarrätten i Sundsvall

 vill att det tydliggörs att ändamålen med behandlingen vid sambearbetning måste

 vara förenlig med de ändamål som anges i den föreslagna lagen.

Övervakningsnämnden i Malmö Norr anser att bestämmelsen är överflödig.

Skälen för regeringens bedömning: Personuppgiftslagen innehåller inte något

förbud mot sambearbetning av uppgifter. Däremot får en uppgift inte behandlas

för något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in

(9 § d). Ändamålsbestämmelsen anger alltså inte bara ramen för vilka uppgifter

som får behandlas utan också när sambearbetning av uppgifterna får ske.

För att kriminalvården skall kunna bedriva en rättssäker och effektiv verksamhet

 måste viss sambearbetning av uppgifterna få ske. I lagrådsremissen föreslogs

mot denna bakgrund att det i lagen borde anges att uppgifter som behandlas

automatiserat för olika ändamål får sambearbetas.

Lagrådet har avstyrkt en sådan reglering och har pekat på att vissa bestämmelser

 i personuppgiftslagen (9 § första stycket c) och d)), ger uttryck för den s.k.

finalitetsprincipen och att denna princip förmodligen är den viktigaste i

personuppgiftslagen. Lagrådet har framhållit att en sådan princip inte bör

frångås utan tvingande skäl. Vidare har Lagrådet påpekat att någon liknande

bestämmelse som den i promemorian och lagrådsremissen föreslagna inte tidigare

införts under den omfattande följdlagstiftning som personuppgiftslagen har givit

 anledning till. Lagrådet har dessutom anfört att det är tveksamt om

bestämmelsen egentligen behövs eftersom det i lagrådsremissen gavs uttryck för

att det inte finns anledning att befara att sambearbetning kan komma att

innebära att behandlingar sker för oförenliga ändamål. Mot denna bakgrund har

Lagrådet förordat att bestämmelsen om sambearbetning utgår.

Regeringen kan ansluta sig till Lagrådets bedömning att en bestämmelse om

sambearbetning inte är nödvändig och att bestämmelsen därför bör utgå.

Regeringen vill peka på att många uppgifter kommer att behandlas för fler än ett

 av de ändamål som utpekas i lagen. Ändamålsbestämmelserna är så utformade att

de till stor del överlappar varandra. Ändamålen kan därför normalt inte ses som

oförenliga med varandra. De möjligheter till sambearbetning som då följer av

personuppgiftslagen torde i de flesta fall täcka kriminalvårdens behov.

7.8 Direktåtkomst

Regeringens förslag: Direktåtkomsten till de personuppgifter som behandlas

enligt den föreslagna lagen skall vara förbehållen de personer som på grund av

sina arbetsuppgifter inom kriminalvården behöver tillgång till uppgifterna.

Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag med den

skillnaden att det inte uttryckligen anges att det handlar om arbetsuppgifter

inom kriminalvården.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inget att erinra i sak mot förslaget.

Nacka tingsrätt och Domstolsverket anser dock att det bör klargöras huruvida

bestämmelsen endast avser personal inom kriminal-vården eller inte.

Skälen för regeringens förslag: Med direktåtkomst inom en myndighetsorganisation

 avses i detta sammanhang att en person inom myndigheten via en direktuppkopplad

 terminal kan gå in och söka uppgifter från den egna myndigheten och/eller från

annan myndighet inom myndighetsorganisationen (jfr SOU 1999:105 s. 259-261).

Enligt personuppgiftslagen skall den personuppgiftsansvarige vidta lämpliga

tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de uppgifter som behandlas.

 Åtgärderna skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av de

 tekniska möjligheter som finns, vad det skulle kosta att genomföra åtgärderna,

de särskilda risker som finns med behandlingen av uppgifterna och hur pass

känsliga de behandlade personuppgifterna är. En skyddsåtgärd kan vara att

begränsa tillgången till de uppgifter som behandlas. Personuppgiftslagen

innehåller däremot inga särskilda bestämmelser om direktåtkomst.

Ur integritetssynpunkt är det angeläget att åtkomsten till de uppgifter som

behandlas inte är vidare än nödvändigt. Detta gäller i synnerhet vid

direktåtkomst där det, till skillnad från annan användning, saknas möjlighet för

 den personuppgiftsansvarige att kontrollera nyttjandet. Endast de personer som

på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifterna bör därför ha

 direktåtkomst till dem. Detta bör särskilt framgå av den föreslagna lagen. Den

närmare avgränsningen bör överlämnas till regeringen eller till den myndighet

som regeringen bestämmer.

En utgångspunkt är att personuppgifter också skall kunna lämnas ut till andra

myndigheter och att det i de föreskrifter som reglerar detta kommer att anges

vilka myndigheter som får ha direktåtkomst och till vilka uppgifter (se avsnitt

7.9.2).

7.9 Utlämnande av uppgifter

7.9.1 Utlämnande av uppgifter för statistik

Regeringens förslag: Uppgifter som är nödvändiga för att framställa

rättsstatistiken skall lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa

 statistik.

Promemorians förslag: Promemorian föreslår ingen särskild bestämmelse om

utlämnande av uppgifter till myndighet som svarar för rättsstatistiken.

Remissinstanserna: Kriminalvårdsstyrelsen anser att en bestämmelse om att den

vetenskapliga forskningen skall ha tillgång till de uppgifter som behandlas i

kriminalvårdens register införs i den föreslagna lagen.

Skälen för regeringens förslag: Rättsstatistiken används på olika sätt och för

varierande syften. Den används för forskningsändamål och i utredningar för att

belysa vissa fenomen, som underlag för beslut om åtgärder, resursfördelning,

lagstiftningsförändringar m.m. och av massmedier.

Kriminalvårdstyrelsen producerar själv en del statistik. Av förordningen

(2001:100) om den officiella statistiken framgår det att Brottsförebyggande

rådet ansvarar för den officiella statistiken på rättsväsendets område. Rådet

för statistik över anmälda brott, uppklarade brott, personer misstänkta för

brott, personer lagförda för brott, kriminalvård och återfall i brott.

Kriminalvårdsstyrelsen skall enligt 28 § förordningen (1970:517) om

rättsväsendets informationssystem lämna underlag till rättsstatistiken enligt

anvisningar som Brottsförebyggande rådet meddelar i samråd med

Kriminalvårdsstyrelsen.

Av det sagda framgår det att rättsstatistiken är av stort samhällsintresse. En

bestämmelse om att uppgifter som är nödvändiga för att framställa

rättsstatistiken skall lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa

 statistik bör därför införas i den föreslagna lagen. Regeringen bedömer att den

 föreslagna bestämmelsen torde tillgodose det behov som den vetenskapliga

forskningen kan ha. Närmare bestämmelser om uppgiftslämnandet avser regeringen

att meddela i förordning.

7.9.2 Utlämnande av uppgifter till myndigheter m.m.

Regeringens förslag: Regeringen meddelar närmare föreskrifter om i vilken

utsträckning uppgifter som behandlas enligt lagen skall lämnas ut till andra

myndigheter samt vilka myndigheter som skall ha direktåtkomst.

Promemorians förslag: Promemorians föreslår inte att någon särskild bestämmelse

skall införas.

Remissinstanserna: Riksåklagaren är tveksam till om känsliga uppgifter

överhuvudtaget bör kunna överföras till andra myndigheter. Vidare anser

Riksåklagaren att känsliga personuppgifter inte bör få lämnas ut till tredje

land. Åklagarmyndigheten i Stockholm anser att det närmare måste regleras när

personuppgifter får utlämnas till tredje land.

Bakgrund: Ett ändamål för att behandla uppgifter skall enligt den föreslagna

lagen vara att underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställigheten

av påföljd eller om häktning som behövs hos rättsväsendets myndigheter. I

gällande författningar finns det bestämmelser som ålägger myndigheterna inom

kriminalvården att lämna uppgifter till andra myndigheter. Kriminalvården skall

enligt förordningen (1999:1135) om belastningsregistret lämna vissa uppgifter

till belastningsregistret. I förordningen (1970:517) om rättsväsendets

informationssystem finns vidare bestämmelser om att vissa uppgifter ur de

register som förs av Kriminalvårdsstyrelsen enligt RI-förordningen skall lämnas

ut till Totalförsvarets pliktverk, Riksförsäkringsverket och polismyndighet (26

§). Det föreskrivs vidare att uppgifter skall lämnas ut till rättsstatistiken

(28 §) samt på framställning av en domstol, Riks-åklagaren, en åklagarmyndighet,

 Justitiekanslern, Justitieombudsmannen, Rikspolisstyrelsen, en polismyndighet,

Datainspektionen, en myndighet inom Kriminalvårdsverket eller en myndighet som

äger besluta om frihetsberövande åtgärd enligt lagarna om utlämning för brott

eller utlänningslagen (1989:529). Det anges vidare att Regeringskansliet,

Rikspolisstyrelsen, polismyndigheter och myndigheter inom Kriminalvårdsverket

får ha direktåtkomst till ett sådant register (29 §). Till Regeringskansliet får

 dock endast sådana uppgifter föras över som behövs i ärenden om nåd i brottmål.

Utlämnande av uppgifter till andra myndigheter avser uppgifter om personer som

har dömts till fängelse, skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om

samhällstjänst, har ålagts förvandlingsstraff för böter, eller på grund av

utländsk brottmålsdom skall verkställa påföljd i Sverige. Dessa uppgifter rör

således huvudsakligen själva verkställigheten av påföljden. Uppgifterna tar inte

 sikte på förhållanden som är särskilt känsliga för den dömde.

Skälen för regeringens förslag: Regeringen anser att det även i fortsättningen

finns ett behov att kunna utlämna sådana uppgifter som har beskrivits ovan.

Det är knappast ändamålsenligt att i lag ställa upp mer detaljerade bestämmelser

 om utlämnandet. Regeringen anser dock frågan vara av sådan vikt att den

lämpligen bör regleras i förordning. För full-ständighetens skull bör det därför

 av den föreslagna lagen framgå att regeringen meddelar närmare föreskrifter om

i vilken utsträckning uppgifter som behandlas skall lämnas ut till andra

myndigheter och i vilken utsträckning befattningshavare vid dessa myndigheter

skall ha direktåtkomst till personuppgifter inom kriminalvården. I det

samman-hanget kommer även andra myndigheters, än de ovan uppräknande, behov att

få ut personuppgifter från kriminalvården att övervägas.

Av avsnitt 7.4.3 har det framgått att polisen enligt regeringens mening i viss

utsträckning bör få del av sådana uppgifter som behandlas för att upprätthålla

säkerheten och förebygga allvarlig brottslig verksamhet. Sådana uppgifter kan

vara av betydelse för polisens kriminalunder-rättelseverksamhet. Tillgången till

 sådana uppgifter måste dock förbehållas endast ett fåtal nyckelpersoner inom

polisen.

Utlämnade av personuppgifter till tredje land regleras i 33-35 §§

personuppgiftslagen. Med tredje land avses länder som inte är medlemmar i EU och

 inte heller är anslutna till EES. Av 33 § personuppgiftslagen framgår att det

är förbjudet att till tredje land föra över personuppgifter som är under

behandling eller skall behandlas i tredje land om inte det aktuella landet har

en adekvat skyddsnivå för uppgifterna. Vid bedömningen av om skyddsnivån är

adekvat skall särskild vikt läggas vid uppgifternas art, ändamålet med

behandlingen, hur länge behandlingen skall pågå, ursprungslandet, det slutliga

bestämmandelandet och de regler som finns för behandlingen i det tredje landet

(33 § 2 st.). Har landet tillträtt Europarådets konvention den 28 januari 1981

om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter skall det

 anses att landet har en adekvat skyddsnivå. Vissa ytterligare undantag från

förbudet finns angivna i 34 §. Regeringen eller myndighet som regeringen

bestämmer får också meddela föreskrifter om undantag från förbudet i 33 § i

vissa fall (35 §).

Regeringen bedömer att bestämmelserna i personuppgiftslagen om när utlämnade av

personuppgifter till tredje land får ske är tillräckliga för kriminalvårdens

behov. I samband med utarbetandet av förordnings-föreskrifterna kommer en analys

 göras av vilka uppgifter som bör kunna lämnas ut till tredje land. Det finns

som Riksåklagaren påtalat anledning att iaktta stor restriktivitet när det

gäller utlämnande av känsliga uppgifter till tredje land. Det kommer att beaktas

 då förordningarna utarbetas.

7.10 Gallring

Regeringens förslag: Personuppgifter som behandlas enligt den nya lagen skall

gallras senast tio år efter det att den registrerade påföljden eller åtgärden

helt har verkställts eller upphört. Uppgifter får alltid bevaras för historiska,

 statistiska eller vetenskapliga ändamål.

Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, meddelar närmare

föreskrifter om när gallring skall ske.

Promemorians förslag: Föreslår att huvudregeln skall vara att gallring av

uppgifter som behandlas i register skall ske efter fem år och att uppgifter som

behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten får behandlas under

ytterligare fem år.

Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, däribland Kammarrätten i

Sundsvall, anser att begreppet register bör undvikas i bestämmelsen. Nacka

tingsrätt och Sveriges Advokatsamfund menar att uppgifter som endast behövs för

uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten av integritetshänsyn bör

avidentifieras. Datainspektionen anser att det ur tillämpningssynpunkt bör

klargöras vad som avses med gallring och hur den föreskrivna regeln förhåller

sig till automatiserad behandling i informationssystem såsom exempelvis

klientinformations-systemet.

Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i arkivlagen (1990:782)

skall allmänna handlingar bevaras så att de tillgodoser rätten att ta del av

allmänna handlingar, behovet av information för rättsskipningen och

förvaltningen samt forskningens behov (3 § arkiv-lagen). Vidare föreskrivs att

allmänna handlingar får gallras, varvid hänsyn skall tas till dessa ändamål samt

 till att arkiven är en del av kulturarvet (10 §).

I 9 § personuppgiftslagen (1998:204) läggs det fast vissa grundläggande krav på

behandlingen av personuppgifter. Bland annat anges att personuppgifter inte

skall bevaras under längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till

ändamålen med behandlingen. Person-uppgifter får dock bevaras för historiska,

statistiska eller vetenskapliga ändamål under en längre tid än vad som nu sagts.

 Av 8 § andra stycket personuppgiftslagen följer vidare uttryckligen att lagen

inte hindrar att en myndighet bevarar allmänna handlingar eller att

arkivmaterial tas om hand av en arkivmyndighet.

Med gallring avses traditionellt att vissa handlingar sorteras ut ur sitt

sammanhang och sedan förstörs. När det gäller gallring av ADB-material innebär

detta normalt att viss information raderas från databäraren, dvs. det fysiska

underlaget. Det är alltså inte egentligen fråga om att databäraren skall

förstöras, utan den kan efter raderingen av informationen i vissa fall

återanvändas. Det är inte heller nödvändigt att den egentliga information som

finns på ett ADB-medium verkligen förstörs för att det skall vara fråga om

gallring. Tvärtom kan ett visst material gallras genom att den elektroniskt

lagrade informationen först överförs till en pappersutskrift innan den raderas

från ADB-mediet. Även om alla uppgifter då fortfarande kan tyckas finnas kvar på

 papper, så har olika sökmöjligheter eller möjligheter att göra

sammanställningar eller kontroller av handlingars autencitet - t.ex.

elektroniska signaturer - gått förlorade, vilket medför att materialet har

gallrats (se Riksarkivets föreskrifter och allmänna råd [RA-FS 1994:2] om

framställning och hantering av upptagningar för automatisk databehandling).

Innebörden av att ett visst material har gallrats är alltså att möjligheten att

få fram information ur materialet på något sätt har försämrats.

När det gäller bestämmelser om bevarande och gallring måste en avvägning göras

mellan å ena sidan integritetsskyddsintressen och å andra sidan insyns- och

rättssäkerhetsaspekter, myndigheternas informationsbehov samt

forskningsintresset (se prop. 1989/90:72 s. 51 ff och prop. 1997/98:108 s. 80).

Med hänsyn till vikten av att skydda den personliga integriteten anser

regeringen att det är angeläget att den nya lagen innehåller en särskild

gallringsbestämmelse. Som flera remissinstanser har påpekat bör denna

bestämmelse utformas så att den tar sikte på behandling av personuppgifter i

stället för register.

För närvarande gallras uppgifterna i det centrala kriminalvårdsregistret (KUM)

som huvudregel fem år efter den senaste påföljdens upphörande (30 §

RI-förordningen). Denna tid har varit densamma sedan i början av 1970-talet.

Under senare år har dock intresset för att utvärdera kriminalvårdens verksamhet

ökat. Statsmakterna ställer allt högre krav på att verksamheten skall kunna

utvärderas i syfte att höja kvaliteten. Med hänsyn härtill är det av värde att

sådana uppgifter som behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten

 får behandlas under längre tid än vad de hittills fått göra.

Mot denna bakgrund anser regeringen att uppgifter som behandlas enligt den nya

lagen skall gallras senast tio år efter det att den senaste registrerade

påföljden eller åtgärden helt har verkställts eller upphört. Detta motsvarar

också vad som enligt lagen (1998:620) om belastningsregister gäller för

uppgifter om fängelsedömda i belastningsregistret.

I den föreslagna lagen anges den tid då uppgifter senast skall gallras. Många

uppgifter bör kunna gallras betydligt tidigare. Regeringen, eller den myndighet

regeringen bestämmer, bör därför i anslutning till den i propositionen

föreslagna lagen meddela föreskrifter om kortare gallringstider. I det fortsatta

 förordnings- och föreskriftsarbetet kommer avsevärt kortare gallringstider att

övervägas, t.ex. i fråga om särskilt känsliga personuppgifter och uppgifter om

andra personer än dem som är föremål för tvångsbehandling eller misstänkta för

brott. Exempelvis torde det som regel saknas anledning att annat än för en

kortare tid behandla uppgifter om någon som endast transporteras genom

kriminalvårdens försorg med anledning av ett avvisningsbeslut.

Slutligen anser regeringen att en bestämmelse bör införas i lagen om att

undantag från huvudregeln om gallring får göras för att bevara uppgifter för

historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål.

7.11 Information

Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om information bör

gälla även för kriminalvården. Några särskilda bestämmelser behövs inte i den

föreslagna lagen.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna har inte haft något att erinra

 mot förslaget. Nacka tingsrätt anser att av integritetsskäl såväl

informationsskyldigheten som hur informationen skall lämnas bör framgå av lagen.

 Kriminalvårdsstyrelsen anser att information inte skall behöva lämnas om en

registrering sker enbart på grund av en persons tjänsteutövning. Övriga

remissinstanser har inget att erinra mot promemorians bedömning.

Skälen för regeringens bedömning: Personuppgiftslagen innehåller särskilda

bestämmelser om den personuppgiftsansvariges skyldighet att lämna information

till den registrerade (23-27 §§). Om uppgifter samlas in från personen själv

skall den personuppgiftsansvarige i samband därmed självmant lämna den

registrerade information om behandlingen av uppgifterna. Om uppgifterna samlats

in från någon annan än den registrerade själv skall den personuppgiftsansvarige

i regel också självmant lämna den registrerade information om uppgifterna när de

 registreras. Informationen skall omfatta uppgifter om den

person-uppgiftsansvariges identitet, uppgifter om ändamålet med behandlingen och

 övrig information som behövs för att den registrerade skall kunna ta till vara

sina rättigheter i samband med behandlingen, såsom information om mottagarna av

uppgifterna, skyldigheten att lämna uppgifter och rätten att ansöka om

information och få rättelse.

Informationsskyldigheten är förenad med flera undantag t.ex. om det gäller

sekretess eller tystnadsplikt för en uppgift. Information behöver inte heller

lämnas om det visar sig omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor

 arbetsinsats.

Enligt regeringens mening finns det inte anledning att, som

Kriminalvårdsstyrelsen har förordat, reglera informationsskyldigheten inom

kriminalvården på annat sätt. I departementspromemorian Lag om

kriminalvårdsregister (Ds 1996:19) föreslogs visserligen att information inte

skulle behöva lämnas om en registrering sker enbart på grund av en persons

tjänsteutövning. Något sådant undantag har inte gjorts vare sig i den

lagstiftning som reglerar polisens rätt att behandla personuppgifter (prop.

1997/98:97) eller i lagstiftningen om hälsodata och vårdregister (prop.

1997/98:108). I sammanhanget bör också framhållas att det inte är reglerat hur

informationen skall lämnas. Regeringen anser inte heller att en detaljreglering

av denna fråga är ändamålsenlig. Informations-skyldigheten bör därför kunna ske

genom anslag i besökslokalen, genom en broschyr, muntligen eller på annat

lämpligt sätt. Det innebär att det inte bör bli särskilt betungande för

kriminalvården att informera de personer som kommer att registreras på grund av

sin tjänsteutövning.

Regeringen bedömer alltså att det inte behövs några särskilda bestämmelser om

information utöver de som finns i personuppgiftslagen. Regeringen vill dock i

sammanhanget hänvisa till att polisregister-utredningen (Dir.1999:99) särskilt

skall uppmärksamma hur person-uppgiftslagens bestämmelser om information

tillämpas. Den väntas komma med ett betänkande senast vid utgången av år 2001.

7.12 Säkerhet och tillsyn

Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om säkerheten vid behandling

 behövs inte.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att säkerhetsföreskrifterna måste ges i

form av lag. Länsrätten i Östergötlands län förutsätter dock att närmare

föreskrifter angående sökningsmöjligheterna kommer att meddelas. Övriga

remissinstanser har inget att erinra.

Skälen för regeringens bedömning: De uppgifter som behandlas inom kriminalvården

 är känsliga ur integritetssynpunkt. Det är därför viktigt att säkerhetsfrågorna

 får en tillfredställande lösning innan en behandling inleds.

Personuppgiftslagen innehåller särskilda bestämmelser om säkerhet vid behandling

 av personuppgifter (31 §). Av dessa följer att den personuppgiftsansvarige är

skyldig att vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda

personuppgifterna. Åtgärderna skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig

med beaktande av de tekniska möjligheter som finns, vad det skulle kosta att

genomföra åtgärderna, de särskilda risker som finns med behandlingen av

uppgifterna och hur pass känsliga de behandlade personuppgifterna är.

För att garantera att personuppgiftslagens bestämmelser efterlevs finns det en

tillsynsmyndighet som getts vissa befogenheter (43-47 §§). Tillsynsmyndigheten

får utfärda närmare föreskrifter om vilka krav som skall ställas på den

personuppgiftsansvarige. Tillsynsmyndigheten får vidare meddela beslut om

skyddsåtgärder i enskilda fall. Till tillsynsmyndighet har regeringen utsett

Datainspektionen.

Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerheten vid behandlingen av

personuppgifter och om tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla även för

kriminalvården. Några särskilda bestämmelser, såsom Riksåklagaren föreslår,

behövs inte i den föreslagna lagen. De kontrollmöjligheter som redan finns genom

 den tillsyn Datainspektionen, Justitieombudsmannen och Justitiekanslern utövar

bör enligt regeringens bedömning vara en fullgod garanti för att någon

behandling av personuppgifter inte förekommer annat än när det är nödvändigt och

 ändamålsenligt.

I departementspromemorian Lag om kriminalvårdsregister (Ds 1996:19) föreslogs en

 bestämmelse om att uppgifter endast skulle få användas som sökbegrepp om de var

 nödvändiga för kriminalvårdens verksamhet eller om det behövdes för att vidta

rättelse i ett register. Begränsningar i sökmöjligheterna är ett sätt att vidta

tekniska åtgärder för att skydda uppgifterna. Det bör därför i första hand vara

den personuppgiftsansvarige som avgör vilka begränsningar i sökmöjlig-heterna

som bör införas. Datainspektionen har, som nämnts, också möjlighet att meddela

föreskrifter eller beslut i enskilda fall om vilka säkerhetsåtgärder som skall

vidtas. Någon särskild bestämmelse, förutom vad gäller känsliga uppgifter (se

avsnitt 7.5.2), som begränsar vilka sökbegrepp som får användas behövs därför

inte.

7.13 Rättelse och skadestånd

Regeringens förslag: Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse av felaktiga

uppgifter och om skadestånd skall gälla för behandling av uppgifter inom

kriminalvården. En hänvisning till personuppgiftslagens regler om rättelse och

skadestånd görs.

 En bestämmelse införs i lagen om att en myndighets beslut om rättelse och om

information enligt 26 § personuppgiftslagen får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till

kammarrätten.

Promemorians förslag: Överensstämmer utom vad gäller överklagande med

regeringens förslag.

Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något erinra mot förslaget.

Riksåklagaren, Åklagarmyndigheten i Stockholm och Åklagarmyndigheten Malmö anser

 att det i den föreslagna lagen bör göras en hänvisning till

personuppgiftslagens regler om straff. Länsrätten i Östergötlands län anser att

en analys bör göras av hur promemorians förslag påverkar länsrätternas

arbetsbelastning.

Skälen för regeringens förslag: Den personuppgiftsansvarige är enligt

personuppgiftslagen (1998:204) skyldig att på begäran av den registrerade rätta,

 blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i

enlighet med personuppgiftslagen eller föreskrifter som har utfärdats med stöd

av lagen (28 §). Sker rättelse skall de tredje män till vilka uppgifter lämnats

ut underrättas om rättelsen.

Av personuppgiftslagen följer vidare att den personuppgiftsansvarige skall

ersätta den registrerade för den skada och den kränkning av den personliga

integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen orsakat (48

§).

Bestämmelserna i personuppgiftslagen om rättelse och skadestånd bör gälla även i

 frågor om behandling av personuppgifter inom kriminalvården.

 Personuppgiftslagen innehåller också en straffbestämmelse (49 §). Enligt den

bestämmelsen kan bl.a. den som uppsåtligen eller av oaktsamhet behandlar

uppgifter i strid med vissa bestämmelser i lagen dömas till straff. Eftersom det

 är kriminalvårdsstyrelsen eller någon annan myndighet inom kriminalvården som

är personuppgiftsansvarig för den behandling som sker torde det inte bli

aktuellt att tillämpa straffbestämmelsen. Det ligger i stället närmare till

hands att tillämpa brottsbalkens bestämmelser om tjänstefel m.m.

Personuppgiftslagen innehåller inte några regler om överklagande av beslut om

rättelse eller om information enligt 26 §. Sådana beslut måste dock kunna

överklagas. En bestämmelse om överklagande bör därför införas i den föreslagna

lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården.

Regeringen bedömer att förslaget inte kommer öka länsrätternas arbetsbelastning.

 Mål om rättelse enligt datalagen avgörs redan idag av länsrätterna.

7.14 Sekretessfrågor

Regeringens bedömning: Någon ändring i sekretesslagen behöver inte göras.

Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens.

Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att kriminalvårdens intresse av sekretess

 för känsliga uppgifter till skydd för den egna verksamheten bör behandlas i

lagstiftningsarbetet. Övervakningsnämnden i Malmö Norr ifrågasätter om inte en

hänvisning i den föreslagna lagen till sekretesslagen skulle kunna vara av

värde. Övriga remissinstanser har inget att erinra.

Skälen för regeringens bedömning: De personuppgifter som behandlas inom

kriminalvården omfattas i regel av någon bestämmelse om sekretess enligt

sekretesslagen (1980:100). Sekretessen inom kriminalvårdens område innebär att

en uppgift om enskilds personliga förhållanden inte får lämnas ut eller på annat

 sätt röjas om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till honom

eller henne lider men om uppgiften röjs (7 kap. 21 § sekretesslagen).

Sekretessen gäller också om det kan befaras att någon annan än den uppgiften rör

 eller dennes närstående utsätts för våld eller annat allvarligt men om

uppgiften röjs. Risken för skada är alltså inte enbart knuten till den enskilde

eller hans eller hennes närstående utan gäller också andra personer, t.ex. andra

 intagna, vårdare eller andra personer vilkas personliga säkerhet skulle kunna

sättas i fara om uppgiften lämnades ut. Vissa beslut inom kriminalvården är

undantagna från sekretess.

Sekretess gäller även för uppgift som rör utlänning, om det kan antas att

röjande av uppgiften skulle medföra fara för att någon utsätts för övergrepp

eller annat allvarligt men som föranleds av förhållandet mellan utlänningen och

utländsk stat eller myndighet eller organisation av utlänningar (7 kap. 14 §

sekretesslagen). Bestämmelsen kan vara av betydelse i vissa fall då

kriminalvårdens transporttjänst för verkställande av avvisningsbeslut i ett

asylärende ombesörjer en transport till utlandet.

Sekretessen hindrar inte att uppgift lämnas ut till en myndighet om

uppgiftsskyldighet är bestämd i lag eller förordning (14 kap. 1 §

sekretesslagen). Exempel på en sådan uppgiftsskyldighet finns i förordningen

(1999:1134) om belastningsregister och förordningen (1970:517) om rättsväsendets

 informationssystem. Vidare får enligt den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 §

sekretesslagen en uppgift lämnas till en myndighet om det är uppenbart att

intresset av att uppgiften lämnas ut har företräde framför det intresse

sekretessen skall skydda.

Det finns vidare en särskild bestämmelse som reglerar uppgifter som behandlas

enligt personuppgiftslagen. Enligt den bestämmelsen (7 kap. 16 § sekretesslagen)

 gäller sekretess för personuppgift om det kan antas att ett utlämnande skulle

medföra att uppgifterna behandlas i strid med personuppgiftslagen.

Sekretess för en uppgift som behandlas inom kriminalvården kan också gälla

enligt andra bestämmelser i sekretesslagen. Om kriminalvården t.ex. får en

uppgift som hänför sig till polisens verksamhet för att förebygga, uppdaga,

utreda eller beivra brott gäller den s.k. förundersökningssekretessen enligt 5

kap. 1 § sekretesslagen.

De personuppgifter som kommer att behandlas inom kriminalvården med stöd av den

nya lagen omfattas alltså, med hänsyn till såväl integritets- som

säkerhetsaspekter, redan av ett tillräckligt sekretesskydd. Någon ändring i

sekretesslagen behöver därför inte göras.

Vad gäller Riksåklagarens påpekande om kriminalvårdens intresse av sekretess för

 känsliga uppgifter till skydd för den egna verksamheten bedömer regeringen att

bestämmelserna i 7 kap. 21 § och 5 kap. 1 § sekretesslagen är tillräckliga för

att täcka kriminalvårdens behov i detta hänseende. Regeringen delar

Kriminalvårdsstyrelsens bedömning att uppgifter om t.ex. brottsmisstanke kan

sekretessbeläggas gentemot en intagen redan innan uppgiften kommer till polisens

 eller åklagarens kännedom (se RÅ 1989 not.188).

7.15 Utgångspunkter för det fortsatta författningsarbetet

Regeringens bedömning: I det fortsatta författningsarbetet kommer

integritetsaspekterna att särskilt uppmärksammas. Då bör följande utgångspunkter

 gälla.

- Särskild restriktivitet bör gälla avseende rätten att behandla uppgifter

angående personer som inte själva är misstänkta för brott.

- Utlämnande till andra myndigheter bör medges endast i de fall där det finns

ett klart behov av det.

- Stor restriktivitet måste iakttas när det gäller användningen av känsliga

uppgifter.

- Det måste noga anvisas vilka personer som skall få ha direktåtkomst till

personuppgifter och denna personkrets måste begränsas till dem som på grund av

sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifterna.

- Gallringstiderna bör minimeras.

 Systemet skall bygga på en hög grad av säkerhet och förutsätter att det finns

 behörighetskoder för användarna. Kriminalvårdsstyrelsen eller berörd

kriminalvårdsmyndighet måste alltså som personuppgiftsansvarig se till att

lämpliga åtgärder vidtas för att skydda de personuppgifter som behandlas.

 De samlade konsekvenserna från integritetssynpunkt av de nya författningarna

bör följas upp och analyseras.

Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare har framgått kommer den nya lagen

 att ge ramarna för när behandling av personuppgifter är tillåten (se avsnitt

7.2.). Lagregleringen bör dock inte vara alltför detaljerad utan endast

innehålla de ur integritetssynpunkt viktigaste bestämmelserna. Lagen måste

därför kompletteras av författningar på lägre nivå.

De uppgifter som behandlas av kriminalvården är ofta särskilt

integritetskänsliga eftersom det rör sig om uppgifter om begångna brott, ådömda

och verkställda påföljder, missbruk etc. Det är därför av stor vikt att

behandlingen blir omgärdad av bestämmelser som värnar om den personliga

integriteten. Vid utformningen av det nya regelverket måste utgångspunkten vara

att skyddet för de enskildas integritet stärks.

I dag är den manuella hanteringen av uppgifter till stora delar oreglerad. Den

nya lagen och de föreskrifter som utfärdas i anslutning till den kommer

emellertid att omfatta även sådan hantering såvida den utförs i registerform. I

det avseendet innebär det nya regelverket en förbättring av integritetsskyddet.

Redan av personuppgiftslagen (1998:204) framgår viktiga begränsningar i

möjligheterna att behandla personuppgifter. Exempelvis får personuppgifter

behandlas endast för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och

fler uppgifter får inte behandlas än vad som är nödvändigt med hänsyn till

ändamålet med behandlingen. Den nya lagen innehåller en bestämmelse som anger de

 specifika ändamål för användningen som skall gälla inom kriminalvården.

Det kan emellertid finnas behov att av integritetsskäl överväga ytterligare

begränsningar av rätten att behandla uppgifter för ett visst ändamål. Detta

gäller särskilt i fråga om uppgifter om personer som inte själva är misstänkta

för brott. I de fall behandling av personuppgifter avser andra personer än dem

som är föremål för kriminalvårdsåtgärder, t.ex. advokater, besökare och

anhöriga, bör de uppgifter som behandlas begränsas så mycket som det är möjligt

inom ramen för ändamålet med behandlingen av uppgifterna. Exempelvis torde det

inte finnas anledning att behandla mer än ett mycket begränsat antal uppgifter

avseende advokater. Som regel bör vidare t.ex. behandling av uppgifter avseende

en anhörig till en intagen normalt kunna begränsas till att avse endast namn,

adress, telefonnummer samt relation till den intagne.

Regeringen har enligt den föreslagna lagen att exklusivt föreskriva i vilka

situationer personuppgifter skall få lämnas ut till annan myndighet i andra fall

 än som avser statistik. Redan i dag kan vissa av rättsväsendets myndigheter,

t.ex. åklagarmyndigheter och polismyndigheter, få ta del av uppgifter från

kriminalvården i enlighet med förordningen (1970:517) om rättsväsendets

informationssystem. Utlämnandet avser uppgifter om personer som har dömts till

fängelse, skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

har ålagts förvandlingsstraff för böter, eller på grund av en utländsk

brottmålsdom skall verkställa påföljd i Sverige. Dessa uppgifter rör således

huvudsakligen själva verkställigheten av påföljden. Uppgifterna tar inte sikte

på förhållanden som är särskilt känsliga för den dömde. Enligt regeringens

bedömning måste den typen av information även i fortsättningen kunna lämnas ut

till andra myndigheter. Vid utformningen av föreskrifterna i denna del avser

emellertid regeringen att pröva om några uppgifter som i dag lämnas ut trots

allt kan undantas från utlämnande.

I det fortsatta förordningsarbetet blir det en viktig uppgift att överväga i

vilken utsträckning myndigheter i övrigt skall få tillgång till information från

 kriminalvården och om någon myndighet därvid skall få ha direktåtkomst till

personuppgifter. Utgångspunkten måste vara att utlämnande till andra myndigheter

 skall medges endast i de fall där det finns ett klart behov av det.

Myndigheters intresse av att få del av uppgifter måste vägas mot intresset av

att skydda enskildas personliga integritet. Därvid måste hänsyn tas till

reglerna i sekretesslagen. Det bör närmare övervägas om utlämnande som regel

endast bör få ske i de fall där det är uppenbart att en sekretessprövning i det

enskilda fallet skulle ha inneburit att uppgifterna skulle komma att lämnas ut.

En viktig begränsning som har angivits direkt i lagen är att direktåtkomst vid

utlämnande till andra myndigheter måste vara förbehållen de personer vid

myndigheten som behöver tillgång till uppgifterna. Under det fortsatta

förordningsarbetet kommer regeringen att överväga i vilken utsträckning t.ex.

polisen skall ha viss tillgång till sådana uppgifter som behandlas för att

upprätthålla säkerheten och förebygga allvarlig brottslig verksamhet. Sådana

uppgifter kan vara av betydelse för polisens kriminalunderrättelseverksamhet (se

 avsnitt 7.4.3). En förutsättning är dock att tillgången till sådana uppgifter

då måste förbehållas endast ett fåtal nyckelpersoner inom polisen. Behandlingen

får givetvis inte heller gå utöver vad som är föreskrivet för sådan verksamhet

enligt polisdatalagen (1998:622).

Enligt personuppgiftslagen är det som huvudregel förbjudet att behandla vissa

känsliga uppgifter. Kriminalvården kan dock undantagsvis ha ett befogat intresse

 av att få behandla känsliga personuppgifter för att kunna bedriva en effektiv

och rättssäker verksamhet och upprätthålla de säkerhetskrav som är motiverade.

De närmare förutsättningarna härför kan ytterligare behöva begränsas och

preciseras under det kommande förordningsarbetet. Av den föreslagna lagen följer

 att endast om regeringen föreskriver det får känsliga personuppgifter användas

som sökbegrepp. Ytterligare en begränsning är att detta får ske endast för ett

av de annars tillåtna ändamålen, nämligen för att upprätthålla säkerheten och

förebygga brott. Utgångspunkten måste vara att medgivande till sådan användning

endast kan övervägas för vissa mycket väldefinierade behov där kriminalvården

annars inte skulle kunna fullgöra sin skyldighet att upprätthålla säkerheten och

 förebygga brott.

De i lagen angivna ändamålen med behandling av personuppgifter begränsar antalet

 myndigheter inom kriminalvården som kan få tillgång till uppgifterna till de

som har ett uttalat behov av att behandla sådana. Av den föreslagna lagen

framgår vidare att direktåtkomst till personuppgifter skall vara förbehållen de

personer som på grund av sina arbetsuppgifter inom kriminalvården behöver få

tillgång till uppgifterna. Redan i dag begränsas t.ex. åtkomst till

journaluppgifter i anstalts-registret till personal som är engagerad i

behandlingen av klienten och till vad denna personal behöver för att kunna

fullgöra sitt arbete. I det fortsatta förordnings- och föreskriftsarbetet bör

det på samma sätt anvisas vilka personer som skall ha behörighet att få

direktåtkomst till personuppgifter. Därvid bör övervägas om antalet personer som

 bör ha tillgång till uppgifterna ytterligare kan begränsas.

Ur integritetssynpunkt viktiga begränsningar som också bör nämnas i detta

sammanhang är personuppgiftslagens krav på att den personuppgiftsansvarige skall

 vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de

uppgifter som behandlas mot missbruk (31 § personuppgiftslagen). Det nya

systemet för behandling av personuppgifter inom kriminalvården måste enligt

regeringens uppfattning bygga på en hög grad av säkerhet och förutsätta att det

finns behörighetskoder för användarna. I efterhand skall det alltid gå att se

vilka som har varit inne i databaserna. Även andra tekniska begränsningar i

åtkomsten måste övervägas.

När det gäller gallring anges i den föreslagna lagen den tid då uppgifter senast

 skall gallras. Många uppgifter bör kunna gallras betydligt tidigare.

Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall därför kunna

meddela föreskrifter om kortare gallringstider. I det fortsatta förordnings- och

 föreskriftsarbetet kommer särskilt övervägas kortare gallringstider, t.ex. i

fråga om särskilt känsliga personuppgifter och uppgifter om andra personer än de

 som är föremål för tvångsbehandling eller misstänkta för brott. Exempelvis

torde det som regel saknas anledning att annat än för en kortare tid behandla

uppgifter om någon som endast transporteras genom kriminalvårdens försorg med

anledning av ett avvisningsbeslut. Redan i dag förekommer relativt korta

gallringstider, t.ex. tre månader efter utskrivning beträffande häktesregistret,

 och det är även fortsättningsvis utgångspunkten att gallringstiderna skall

minimeras.

Regeringen bedömer att den nya regleringen kommer att innebära att

kriminalvården ges möjlighet att bedriva en mer effektiv och rättssäker

verksamhet med ett rimligt beaktande av integritetsaspekter. Målsättningen med

den nu föreslagna regleringen är att den skall svara mot de krav som

IT-samhället ställer på en effektiv och rättssäker verksamhet. Genom en tydlig

reglering får man en bättre kontroll över flödet av personuppgifter inom

kriminalvården. Tillgängligheten till personuppgifter bör också minska eftersom

uppgifter som nu förekommer i det manuella aktsystemet kommer att kunna

behandlas automatiserat och det för åtkomst kommer att krävas behörighetskoder.

Regeringen vill också betona att möjligheterna att behandla personuppgifter inte

 bara är av intresse för kriminalvården utan även för den enskilde. Inom varje

rättsstat är det en fundamental princip att en myndighets åtgärder mot en

enskild skall kunna granskas i efterhand. I synnerhet gäller det sådan

verksamhet som kriminalvården bedriver, där enskilda utsätts för

tvångsbehandling från samhällets sida.

Slutligen vill regeringen framhålla vikten av att de nya författningarna om

behandling av personuppgifter inom kriminalvården följs upp med en analys av

dess samlade konsekvenser från integritetssynpunkt. Regeringen kommer att

återkomma till frågan.

8 Kostnader och ikraftträdande

Den föreslagna regleringen kommer att ersätta de tillstånd från Datainspektionen

 på vilka delar av den nuvarande registerföringen vilar. Författningsförslaget

kommer vidare att ersätta den reglering som för närvarande görs i förordningen

(1970:517) om rättsväsendets informationssystem. I första hand är det alltså

frågan om att reglera sådana register som redan nu förs inom kriminalvården. Det

 medför inga kostnader.

Avgränsningen av de ändamål för vilka uppgifter får behandlas innebär dock att

det blir möjligt att effektivisera verksamheten genom att utöka den

automatiserade behandlingen och ersätta vissa rutiner som för närvarande utförs

manuellt. På sikt bör kriminalvården med den nya lagstiftningen kunna bygga upp

ett datasystem som effektiviserar verksamheten avsevärt, t.ex. genom att vissa

uppgifter om en person endast behöver registreras en gång och inte, som för

närvarande, i varje register. Genom att det blir lättare att samla in, bearbeta

och analysera den information som behövs för att upprätthålla säkerheten eller

utvärdera verksamheten kan också vissa effektivitetsvinster göras. Regleringen

ligger dessutom helt i linje med den pågående och planerade IT-utvecklingen inom

 kriminalvården. Lagförslaget kan därför inte anses medföra några nya kostnader.

 Den lag som förslås bör lämpligen träda i kraft den 1 oktober 2001 när

övergångsbestämmelserna till personuppgiftslagen upphör att gälla.

9 Författningskommentar

1 §

Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde. Lagen skall tillämpas i den

egentliga kriminalvårdsverksamheten, dvs. i den verksamhet som rör klienterna

samt vid transporter av andra frihetsberövade personer som kriminalvårdens

transporttjänst ombesörjer. Kriminalvårdens interna administration faller

således utanför tillämpningsområdet. Den föreslagna lagen omfattar, precis som

personuppgiftslagen (1998:204), dels all automatiserad behandling av

personuppgifter, dels behandling av personuppgifter i manuella register. Det

framgår av paragrafens andra stycke.

I första stycket förekommer begreppet behandling av personuppgifter. Det

definieras i 3 § personuppgiftslagen. Med behandling avses enligt

personuppgiftslagen varje åtgärd eller serie av åtgärder som vidtas i fråga om

personuppgifter, vare sig det sker på automatisk väg eller inte, t.ex.

insamling, registrering, organisering, lagring, bearbetning eller ändring,

återvinning, inhämtande, användning, utlämnande genom översändande, spridning

eller annat tillhandahållande av uppgifter, sammanställning eller samkörning,

blockering, utplåning eller förstöring. Med personuppgift avses all slags

information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är

i livet.

Punkterna 1-2 avser personer som ännu inte har dömts för brott, dvs. personer

som är föremål för personundersökning och häktade.

Punkterna 3-7 avser personer som undergår kriminalvårdspåföljd, dvs. personer

dömda till fängelse, skyddstillsyn, villkorlig dom med föreskrift om

samhällstjänst samt personer som har ålagts fängelse som förvandlingsstraff för

böter eller vite eller personer som på grund av utländsk dom skall verkställa

sådan påföljd som avses i någon av punkterna 3-6 i Sverige.

Åttonde punkten tar sikte på personer som är intagna i häkte eller

kriminalvårdsanstalt på annan grund än att de är häktade, dömda till fängelse

eller ålagda fängelse som förvandlingsstraff för böter eller vite. Det kan t.ex.

 gälla personer som förvaras i häkte för att de är anhållna, omhändertagna

enligt utlänningslagen (1989:529), lagen (1990:52) om vård av unga, lagen

(1988:870) om vård av missbrukare, lagen (1976:511) om berusade personer m.m.

eller personer som är intagna i kriminalvårdsanstalt för att de tagits i förvar

enligt utlänningslagen eller personer som är dömda till sluten psykiatrisk vård

men som ännu inte har överlämnats etc.

Nionde punkten avser personer som kriminalvårdens transporttjänst transporterar

för andra samhällsorgans räkning. Polisen ansvarar t.ex. för verkställande av

avvisningsbeslut i asylärenden, men förpassningen sker oftast genom

kriminalvårdens försorg. En liknande uppgiftsfördelning råder när polisen skall

lämna handräckning vid transporter som genomförs med stöd av bl.a. lagen om vård

 av missbrukare, lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen om

psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård.

Andra personer än de som är föremål för tvångsbehandling enligt punkterna 1-8,

t.ex. advokater, besökare och anhöriga, kan indirekt komma att omfattas av lagen

 i samband med behandling av personuppgifter rörande en person som är föremål

för kriminalvård eller motsvarande. Vad gäller behandlingen av dessa

personuppgifter, se avsnitt 7.5.1.

2 §

Paragrafen innehåller en erinran om att personuppgiftslagen (1998:204), gäller

om inte annat är föreskrivet. Detta följer i och för sig redan av

personuppgiftslagen. Bestämmelsen är således inte nödvändig för att reglera

förhållandet mellan den föreslagna lagen och personuppgifts-lagen. Bestämmelsen

har tillkommit i klarläggande syfte.

3 §

Paragrafen, som närmare motiveras i avsnitt 7.4, beskriver de ändamål för vilka

en myndighet inom kriminalvården får behandla person-uppgifter.

För det första skall uppgifter få behandlas om det behövs för att en myndighet

skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet vad som föreskrivs i lag eller

förordning (se punkten 1). Bestämmelsen innebär att de författningar som

reglerar kriminalvården blir avgörande för när uppgifter får behandlas. En

kortfattad redogörelse för kriminalvårdens uppgifter finns i avsnitt 4. Som

exempel kan nämnas klient-administration, bevakning av att personer som dömts

till frihets-berövande påföljd verkställer sina straff, bevakning av händelser

vid verkställighet av frivårdspåföljd och utplacering på anstalt.

Uppgifter skall vidare få behandlas för att tillgodose rättsväsendets

myndigheters behov av information om verkställighet av påföljd och häktning (se

punkten 2).

Vidare skall behandling få ske för att upprätthålla säkerheten och förebygga

brott (se punkten 3). Behandling av personuppgifter för att upprätthålla

säkerhet eller för att förebygga brott får bara ske under den tid som vissa

kriminalvårdsåtgärder pågår (åtgärder enligt 1 § första stycket 2-9). Detta

innebär t.ex. att uppgifter om den som varit häktad men som senare försatts på

fri fot eller om den som ådömts påföljd men till fullo har undergått denna inte

får behandlas. Om den enskilde därefter åter blir föremål för kriminalvård får

dock en tidigare uppgift om honom ånyo behandlas under förutsättning att

behandlingen är förenlig med ändamålet och uppgiften ännu inte har gallrats

(beträffande gallring se 7 §).

Av andra stycket framgår att de uppgifter som behandlas för något av de ändamål

lagen anger också får användas för tillsyn, planering, uppföljning och

kvalitetssäkring av verksamheten.

Lagen innehåller inga särskilda bestämmelser om vilka uppgifter som får

behandlas för ett visst ändamål. De angivna ändamålen utgör ramen för vilka

uppgifter som får behandlas. Av 11 § framgår att regeringen, eller den myndighet

 regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter som begränsar såväl ändamålen

som de uppgifter som får behandlas för ett visst ändamål. I fråga om känsliga

uppgifter gäller särskilda begränsningar (se 5 §)

Med en myndighet inom kriminalvården avses Kriminalvårdsstyrelsen, de lokala

kriminalvårdsmyndigheterna, Kriminalvårdens Transporttjänst,

Kriminalvårdsnämnden och övervakningsnämnderna (jfr 1 § förordningen [1990:1018]

 med instruktion för Kriminalvårdsverket).

4 §

I paragrafen regleras vem som skall vara personuppgiftsansvarig. Detta utvecklas

 närmare i avsnitt 7.6. Innebörden av ansvaret framgår av personuppgiftslagen

(1998:204). Den personuppgiftsansvarige ansvarar bl.a. för att de grundläggande

kraven för när uppgifter får behandlas är uppfyllda, att information lämnas till

 den registrerade, att rättelse av felaktiga uppgifter sker och att lämpliga

säkerhetsåtgärder vidtas.

5 §

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen, som

behandlas i avsnitt 7.5.2, innebär ett undantag från det i personuppgiftslagen

intagna förbudet mot att behandla vissa känsliga personuppgifter.

I första stycket slås det fast att uppgifter om en person inte får behandlas

enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung,

politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i

fackförening, hälsa eller sexuell läggning.

I andra stycket anges att om uppgifter behandlas på annan grund får uppgifterna

kompletteras med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är

oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen.

Det innebär att behandlingen inte bara skall vara förenlig med något av de

ändamål som anges i 3 § utan också att det skall föreligga en särskild avsikt

med behandlingen. Denna avsikt, behandlingens syfte, skall dessutom inte kunna

tillgodoses på annat sätt än genom behandling av den känsliga uppgiften och det

skall härutöver framstå som oundgängligen nödvändigt att behandlingen av den

känsliga uppgiften kommer till stånd. Möjligheten att behandla känsliga

uppgifter bör följaktligen tolkas restriktivt.

I tredje stycket har angetts att personuppgifter enligt första stycket inte får

användas som sökbegrepp om inte regeringen har föreskrivit annat. Sådana

föreskrifter får meddelas endast för att upprätthålla säkerheten och förebygga

brott.

6 §

I paragrafen behandlas direktåtkomst till de uppgifter som behandlas. Med

direktåtkomst avses i detta sammanhang att någon på egen hand kan få tillgång

till automatiserade uppgifter, dock utan att själv kunna bearbeta eller på annat

 sätt påverka uppgifterna. Användaren ställer frågor och får svar och kan ställa

 ytterligare frågor med anledning av svaren.

Endast den som på grund av sitt arbete inom kriminalvården behöver tillgång till

 uppgifterna får ha direktåtkomst till uppgifter som behandlas automatiserat.

Det innebär att den personuppgiftsansvarige måste göra en bedömning av vilka

personuppgifter som respektive befattningshavare behöver ha tillgång till för

att kunna utföra sitt arbete. Åtkomsten kan avse sökningar från den egna

myndigheten och/eller från annan myndighet inom kriminalvården.

Av paragrafens andra stycke framgår att frågan om direktåtkomst till uppgifter

som får lämnas ut till annan myndighet regleras i 10 §.

7 §

Personuppgiftslagen (1998:204) innehåller inga uttryckliga bestämmelser om

gallring. I paragrafen, som motiveras i avsnitt 7.10, har tagits in en

bestämmelse om att uppgifter om en person som behandlas enligt denna lag skall

gallras senast tio år efter det att den senaste registrerade påföljden eller

åtgärden helt har verkställts eller upphört.

Lagen anger den längsta tid under vilken uppgifter om en person får behandlas.

Det innebär inte att alla uppgifter får bevaras under så lång tid. Med hänsyn

till vikten av att integritetskänsliga uppgifter inte bevaras längre än

nödvändigt anger 11 § att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer,

meddelar närmare föreskrifter om gallring.

I andra stycket har angetts att uppgifter utan hinder av vad som föreskrivs i

första stycket får bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga

ändamål.

8 §

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen

behandlar rättelse och skadestånd och hänvisar till personuppgiftslagens

bestämmelser. Bestämmelser om rättelse finns i 28 § personuppgiftslagen

(1998:204) och bestämmelser om skadestånd i 48 §. Bestämmelsen motiveras i

avsnitt 7.13.

9 §

Paragrafen, som behandlats i avsnitt 7.9.1, innehåller bestämmelser om

utlämnande av uppgifter för att framställa rättsstatistik. Vilka uppgifter som

behövs för rättsstatistiken kommer regeringen att föreskriva om i förordning.

För närvarande framgår det av 28 § förordningen (1970:517) om rättsväsendets

informationssystem.

10 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om att regeringen bl.a. meddelar

föreskrifter om att personuppgifter får lämnas ut till myndighet även i andra

fall än som sägs i 9 § samt vilka myndigheter som vid utlämnande får ha

direktåtkomst till personuppgifter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.9.2.

I andra stycket anges att direktåtkomst till personuppgifter enligt första

stycket skall vara förbehållen de personer som på grund av sina arbetsuppgifter

behöver ha tillgång till uppgifterna (jfr 6 §).

11 §

Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen

innehåller en bestämmelse om att regeringen eller den myndighet regeringen

bestämmer meddelar vissa föreskrifter. Regeringen, eller den myndighet

regeringen föreskriver kan begränsa såväl de ändamål för vilka behandling är

tillåten som de uppgifter som får behandlas för ett visst ändamål. Detta har

närmare motiverats i avsnitt 7.5.

Regeringen, eller den myndighet regeringen föreskriver, får också meddela

närmare föreskrifter om gallring och om utlämnande av uppgifter om

rättsstatistik. Vidare får föreskrifter meddelas om direktåtkomst.

12 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om att en myndighets beslut om rättelse och

 om information enligt 26 § personuppgiftslagen får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

I lagens andra stycke har angetts att prövningstillstånd krävs vid överklagande

till kammarrätt.

Lagförslagen i departementspromemorian Behandling av personuppgifter inom

kriminalvården (Ds 2000:50)

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vid behandling av personuppgifter i kriminalvårdens

verksamhet avseende personer som är

1. föremål för personutredning,

2. häktade,

3. dömda till fängelse,

4. dömda till skyddstillsyn,

5. dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

6. ålagda förvandlingsstraff för böter, eller

7. personer som på grund av utländsk dom skall verkställa en sådan påföljd som

avses i 1-6 i Sverige, eller

8. personer som på annan grund är intagna i häkte eller anstalt.

Lagen gäller endast om behandlingen av personuppgifterna är helt eller delvis

automatiserad eller om personuppgifter ingår i eller är avsedda att ingå i en

strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller

sammanställning efter särskilda kriterier.

Förhållandet till personuppgiftslagen

2 § Om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med

stöd av denna lag tillämpas personuppgiftslagen (1998:204) vid behandling av

personuppgifter inom kriminalvården.

Ändamål med behandlingen

3 § En myndighet inom kriminalvården får behandla personuppgifter bara om det

behövs för att

1. myndigheten skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som

föreskrivs i lag eller förordning,

2. underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställighet av straff som

rättsväsendets myndigheter behöver, eller

3. upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den tid som

verkställigheten pågår.

Uppgifter som behandlas enligt första stycket får också användas för tillsyn,

planering, uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten.

Personuppgiftsansvar

4 § Den myndighet som utför en behandling av personuppgifter är

personuppgiftsansvarig. Kriminalvårdsstyrelsen är dock personuppgifts-ansvarig

för behandling av uppgifter i centrala register som förs gemensamt för

myndigheterna inom kriminalvården.

Behandling av känsliga uppgifter

5 § Sådana uppgifter som avses i 13 § personuppgiftslagen (1998:204) får

behandlas om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen.

Sambearbetning

6 § Personuppgifter som behandlas för olika ändamål enligt denna lag får

sambearbetas.

Direktåtkomst

7 § Direktåtkomst till de uppgifter som behandlas enligt denna lag skall vara

förbehållen de personer som på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång

till uppgifterna.

Gallring

8 § Uppgifter om en person som behandlas i ett register skall gallras senast fem

 år efter det att den senaste registrerade påföljden om honom eller henne helt

har verkställts eller upphört.

Sådana uppgifter som behövs för uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten

 får dock behandlas under ytterligare fem år.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag.

Bemyndiganden

10 § Föreskrifter om i vilken utsträckning uppgifter som behandlas enligt denna

lag skall lämnas ut till andra myndigheter meddelas av regeringen.

11 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela

föreskrifter om

1. begränsningar av de i 3 § angivna ändamålen,

2. begränsningar av de uppgifter som får behandlas för ett visst ändamål,

3. när gallring skall ske,

4. att uppgifter får bevaras för historiska, statistiska eller vetenskapliga

ändamål.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

Remissinstanser som yttrat sig över departements-promemorian Behandling av

personuppgifter inom kriminalvården

Riksdagens ombudsmän, Hovrätten för Övre Norrland, Nacka tingsrätt, Kammarrätten

 i Sundsvall, Länsrätten i Östergötlands län, Justitiekanslern, Domstolsverket,

Riksåklagaren, Rikspolisstyrelsen, Kriminalvårdsstyrelsen, Kriminalvårdsnämnden,

 Övervakningsnämnden Malmö Norr, Brottsförebyggande rådet, Datainspektionen,

Riksrevisionsverket, Riksskatteverket, Riksarkivet, Facket för Service och

Kommunikation (SEKO), Sveriges Advokatsamfund och Svenska avdelningen av

internationella juristkommissionen.

Akademikerförbundet SSR, Statstjänstemannaförbundet-OFR och Kriminellas revansch

 i samhället har beretts tillfälle att yttra sig men har avstått från det.

Lagrådsremissens lagtext

Förslag till lag om behandling av personuppgifter inom kriminalvården

Lagens tillämpningsområde

1 § Denna lag gäller vid behandling av personuppgifter i kriminalvårdens

verksamhet för personer

1. som är föremål för personutredning,

2. som är häktade,

3. som är dömda till fängelse,

4. som är dömda till skyddstillsyn,

5. som är dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst,

6. som är ålagda förvandlingsstraff för böter,

7. som på grund av utländsk dom skall verkställa en sådan påföljd som avses i

3-6 i Sverige,

8. som på annan grund är intagna i häkte eller anstalt, eller

9. som annars transporteras av kriminalvårdens transporttjänst.

Lagen gäller endast om behandlingen av personuppgifterna är helt eller delvis

automatiserad eller om personuppgifter ingår i eller är avsedda att ingå i en

strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller

sammanställning efter särskilda kriterier.

Förhållandet till personuppgiftslagen

2 § Om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som har meddelats med

stöd av denna lag tillämpas personuppgiftslagen (1998:204) vid behandling av

personuppgifter inom kriminalvården.

Ändamål med behandlingen

3 § En myndighet inom kriminalvården får behandla personuppgifter bara om det

behövs för att

1. myndigheten skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som

föreskrivs i lag eller förordning,

2. underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställighet av påföljd

eller häktning som rättsväsendets myndigheter behöver, eller

3. upprätthålla säkerheten och förebygga brott under den tid som en åtgärd

enligt 1 § första stycket 2-9 pågår.

Personuppgifter som behandlas enligt första stycket får också behandlas om det

behövs för tillsyn, planering, uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten.

Personuppgiftsansvar

4 § Den myndighet som utför en behandling av personuppgifter är

personuppgiftsansvarig. Kriminalvårdsstyrelsen är dock personuppgifts-ansvarig

för behandling av uppgifter som sker gemensamt för myndigheterna inom

kriminalvården.

Behandling av känsliga uppgifter

5 § Personuppgifter som avses i 13 § personuppgiftslagen (1998:204) får

behandlas tillsammans med andra uppgifter om det är oundgängligen nödvändigt för

 syftet med behandlingen.

Personuppgifter enligt första stycket får inte användas som sökbegrepp om inte

regeringen har föreskrivit det. Sådana föreskrifter får meddelas endast för det

ändamål som anges i 3 § första stycket 3.

Sambearbetning

6 § Personuppgifter som behandlas för olika ändamål enligt denna lag får

sambearbetas.

Direktåtkomst

7 § Direktåtkomst till de personuppgifter som behandlas enligt denna lag skall

vara förbehållen de personer som på grund av sina arbetsuppgifter inom

kriminalvården behöver tillgång till uppgifterna.

I fråga om direktåtkomst till uppgifter som får lämnas ut till en annan

myndighet gäller 11§.

Gallring

8 § Personuppgifter som behandlas enligt denna lag skall gallras så snart de

inte behövs för de ändamål de insamlats för, dock senast tio år efter det att

den senaste registrerade påföljden eller åtgärden om honom eller henne helt har

verkställts eller upphört.

Trots vad som föreskrivs i första stycket får uppgifter bevaras för historiska,

statistiska eller vetenskapliga ändamål.

Rättelse och skadestånd

9 § Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd

gäller vid behandling av personuppgifter enligt denna lag eller enligt

föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag.

Utlämnande av uppgifter

10 § Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall

lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik.

Ytterligare föreskrifter

11§ Regeringen meddelar föreskrifter om

1. att personuppgifter får lämnas ut till myndighet även i andra fall än som

sägs i 10 §,

2. vilka myndigheter som därvid får ha direktåtkomst till personuppgifter, samt

3. användande av sökbegrepp enligt 5 § andra stycket.

Direktåtkomst till personuppgifter enligt första stycket skall vara förbehållen

de personer vid myndigheten som på grund av sina arbetsuppgifter behöver

tillgång till uppgifterna.

12 § Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, meddelar föreskrifter

 om

1. begränsningar av de i 3 § angivna ändamålen,

2. begränsningar av de uppgifter som får behandlas för ett visst ändamål,

3. när sambearbetning får ske,

4. direktåtkomst enligt 7 § första stycket,

5. när gallring skall ske, samt

6. utlämnande av uppgifter enligt 10 §.

Överklagande

13 § En myndighets beslut om rättelse och om avslag på ansökan om information

enligt 26 § personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos allmän

förvaltningsdomstol.

Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 2001.

Lagrådets yttrande

Utdrag ur protokoll vid sammanträde 2001-04-10

Närvarande: f.d. justitierådet Staffan Vängby, justitierådet Leif[REDACTED_EFTERNAMN],

regeringsrådet Rune Lavin.

Enligt en lagrådsremiss den 5 april 2001 (Justitiedepartementet) har regeringen

beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till lag om behandling av

personuppgifter inom kriminalvården.

Förslaget har inför Lagrådet föredragits av departementsrådet Nils Cederstierna.

Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet:

5 §

Bestämmelserna i första stycket har visst samband med förbudet mot

åsiktsregistrering i 2 kap. 3 § första stycket regeringsformen. De har en

motsvarighet i 5 § polisdatalagen. Utformningen av sistnämnda paragraf står

emellertid i bättre samklang med grundlagsbestämmelsen än den här föreslagna

lydelsen som dessutom språkligt är ägnad att föranleda missförstånd. Lagrådet

förordar därför att det föreslagna första stycket i paragrafen ersätts av två

nya stycken av följande lydelse.

"Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om

 personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller

filosofiska övertygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexuella

läggning.

Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna kompletteras

med sådana uppgifter som avses i första stycket, om det är oundgängligen

nödvändigt för syftet med behandlingen."

Det föreslagna andra stycket blir därmed tredje stycket. Hänvisningen till

första stycket behöver inte ändras.

6 §

I paragrafen föreslås att personuppgifter som behandlas för olika än-damål

enligt lagen får sambearbetas. Enligt EG:s dataskyddsdirektiv (artikel 6.1 b)

skall personuppgifter samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och

berättigade ändamål och senare behandling får inte ske på ett sätt som är

oförenligt med dessa ändamål. Den föreslagna lagen torde kunna sägas angå

statens verksamhet på straffrättens område och direktivet gäller inte

behandlingen av personuppgifter i sådan verksamhet (artikel 3.2 första

strecksatsen). Personuppgiftslagen gäller emellertid utan motsvarande

begränsning. Enligt 9 § första stycket c) och d) nämnda lag får personuppgifter

 samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och

personuppgifter får inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det

för vilket uppgifterna samlades in. I lagkommentaren sägs att sistnämnda

bestämmelse, som ger uttryck för den s.k. finalitetsprincipen, förmodligen är

den viktigaste i personuppgiftslagen (Öman-Lindblom, Personuppgiftslagen. En

kommentar, 1998 s. 59). En sådan princip bör uppenbarligen inte frångås utan

tvingande skäl. Lagrådet känner inte till att en sådan bestämmelse som den

föreslagna tidigare införts under den omfattande följdlagstiftning som

personuppgiftslagen har givit anledning till. Regeringens motivuttalanden ger

uttryck för att bestämmelsen egentligen inte behövs (det finns "inte anledning

att befara att sambearbetning kan komma att innebära att behandlingar sker för

oförenliga ändamål"). Onödiga varianter på personuppgiftlagens bestämmelser bör

inte införas i följdlagstiftningen. Lagrådet förordar att paragrafen utgår.

9 §

I bestämmelsen används uttrycket "enligt föreskrifter som har meddelats med stöd

 av denna lag". Det sägs på flera ställen i motiveringen att regeringen eller

den myndighet regeringen föreskriver bör "bemyndigas" att meddela föreskrifter

av ett visst slag. Den föreslagna lagtexten (11 och 12 §§) innehåller dock inte

några formliga bemyndiganden. I stället har bestämmelserna givits karaktären av

informationsregler. Den sistnämnda konstruktionen är korrekt, eftersom

regeringens rätt att meddela ifrågavarande föreskrifter faller inom ramen för

den s.k. restkompetensen enligt 8 kap. 13 § första stycket 2 regeringsformen och

 således inte förutsätter något bemyndigande i lag. Däremot är uttrycket "enligt

 föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag" inte adekvat och bör

därför bytas ut mot exempelvis formuleringen "enligt föreskrifter som har

meddelats i anslutning till denna lag".

12 §

Enligt punkten 3 kan föreskrifter meddelas om när sambearbetning får ske.

Bestämmelsen torde inte avse annan sambearbetning än sådan som behandlas i den

föreslagna 6 §. Om denna såsom Lagrådet förordar får utgå bör därför även

punkten 3 i förevarande paragraf utgå.

Justitiedepartementet

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 26 april 2001

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Engqvist,[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Regeringen beslutar proposition 2000/01:126 Behandling av personuppgifter inom

kriminalvården

1

Prop. 2000/01:126

58

Prop. 2000/01:126

58

59

Prop. 2000/01:126

Bilaga 1

Prop. 2000/01:126

Bilaga 1

Prop. 2000/01:126

Bilaga 2

Prop. 2000/01:126

Bilaga 3

Prop. 2000/01:126

Bilaga 3

Prop. 2000/01:126

Bilaga 4

Prop. 2000/01:126

61

58